text:
Skat.dk: C.C.6.2 Opgørelse af afståelsessummer
 Dette afsnit beskriver, hvordan afståelsessummer bliver opgjort og beskattet.
 Fordeling af salgssummen på de afståede aktiver
 Handel mellem parter med interessefællesskab
 Kontantværdiansættelse
 Omkostninger ved salget
 Beskatning af fortjeneste og tab
 Ved opgørelsen af fortjeneste eller tab når en erhvervsvirksomhed bliver afstået, skal afståelsessummen for de fleste aktiver fordeles, kontantomregnes og medregnes i den skattepligtige indkomst. Se også afsnit C.C.2.4.1.3.1 om kontantomregning.
 For aktiver, der ikke er omfattet af reglerne om kontantomregning, tager opgørelsen af fortjeneste eller tab udgangspunkt i den nominelle salgssum.
 Hvis der er tale om overdragelse af virksomhed mellem parter, som ikke har sammenfaldende interesser, kan der normalt tages udgangspunkt i den fordeling af aktivernes salgssum, som parterne har aftalt. Se AL § 45, stk. 2, og EBL § 4, stk. 5.
 Både den samlede kontantomregnede salgssum og den fordeling på aktiver, som parterne har aftalt, er undergivet Skattestyrelsens prøvelse. Skattestyrelsens eventuelle afgørelse er bindende for både sælger og køber. Se AL § 45, stk. 3, og EBL § 4, stk. 6. Se også afsnit C.C.6.4.1.3 om, hvornår Skattestyrelsen kan ændre en aftale om fastsættelse af goodwill.
 Hvis køber og sælger har konkret modstående interesser i fordelingen af salgssummen, kan parterne forvente, at Skattestyrelsen vil godkende den aftalte salgssum og fordeling. Dette gælder dog ikke i tilfælde, hvor den aftalte salgssum og fordelingen af denne ikke svarer til de reelle værdier.
 Hvis parterne ikke har foretaget en fordeling, må salgssummen fordeles efter Skattestyrelsens skøn. Se SKM2008.12.ØLR og SKM2015.391.BR.
 Se også SKM2016.49.VLR om afståelsessummen ved salg af pizzeria.
 Hvis der er et nært interessefællesskab mellem køber og sælger, fx mellem forældre og børn, kan Skattestyrelsen - ligesom i andre tilfælde - ændre den aftalte fordeling af salgssummen, hvis fordelingen ikke skønnes at svare til værdiforholdene mellem aktiverne. Se AL § 45, stk. 3, EBL § 4, stk. 6, og SKM2001.13.HR.
 I andre situationer, fx ved overdragelser mellem hovedaktionær og selskab, hvor parterne ikke har økonomiske eller skattemæssige modstående interesser, er Skattestyrelsen berettiget til at ændre den aftalte fordeling af afståelsessummen mellem aktiverne. Se SKM2010.71.BR. Se også afsnit C.C.6.4.1.3 om hvornår Skattestyrelsen kan ændre en aftale om fastsættelse af goodwill.
 Skattestyrelsen kan i disse tilfælde ændre den aftalte afståelsessum, hvis den åbenbart er ansat til et for lavt eller for højt beløb. Se SKM2005.288.HR.
 For en række aktiver har det tidligere Ligningsråd vedtaget vejledende anvisninger om værdiansættelsen, som fortsat er gældende. Der er tale om aktiver, hvor værdiansættelsen typisk volder vanskeligheder, især hvor der er tale om handel mellem parter med sammenfaldende interesser:
 Værdiansættelse af fast ejendom, som omtales i afsnit C.B.3.5.4.3 om overdragelse mellem interesseforbundne parter
 Værdiansættelse af goodwill, som omtales i afsnit C.C.6.4.1.2, og
 Værdiansættelse af unoterede aktier, som omtales i afsnit C.B.3.5.4.4 og i afsnit C.B.2.1.4.5.
 Når fortjeneste eller tab ved overdragelse af en erhvervsvirksomhed bliver opgjort, skal anskaffelses- og salgssummer vedrørende aktiver omfattet af afskrivningsloven kontantomregnes. Se AL § 45, stk. 1. Bestemmelsen er nærmere beskrevet i afsnit C.C.2.4.1.3.1 om kontantomregning.
 Se også afsnit C.C.7.1 om virksomhedsomdannelse og kontantværdiansættelse.
 Ved kontantomregning efter afskrivningsloven, når salget samtidig omfatter driftsmidler, bygninger, installationer, driftsmidler, kunstnerisk udsmykning, goodwill og andre immaterielle aktiver, skal sælger og køber i den skriftlige aftale foretage en fordeling af den samlede kontantomregnede overdragelsessum. Se AL § 45, stk. 2.
 En tilsvarende bestemmelse om kontantomregning af aktiver omfattet af ejendomsavancebeskatningsloven findes i EBL § 4, stk. 2 og 4-5. Se afsnit C.H.2.1.9.3.
 For driftsmidler og skibe foretages fordelingen under ét og for øvrige aktiver på hvert enkelt aktiv.
 Hvis salget omfatter aktiver som ikke er afskrivningsberettigede, fx grund, bolig, kvote, betalingsrettighed eller beholdninger, skal salgssummen ligeledes fordeles på disse aktiver.
 Fordelingen foretages ud fra hvad køber og sælger har aftalt i købsaftale, skøde eller på anden skriftlig måde.
 Vejledende retningslinjer for omregningen af overdragelsessummer efter afskrivningsloven og ejendomsavancebeskatningsloven omtales i afsnit C.C.2.4.1.3.1.
 Kursnedslaget skal fordeles
 Hvis der i forbindelse med overdragelsen er udstedt et gælds- eller pantebrev, skal dette værdiansættes af parterne, og et eventuelt kursnedslag skal fordeles i forhold til de enkelte aktivers andel af den samlede salgssum.
 Fordelingen foretages på samtlige overdragne aktiver bortset fra likvide midler og skal fremgå af parternes underskrevne overdragelsesdokument eller af tillæg hertil. Se mere om værdiansættelsen af gælds- eller pantebrev nedenfor i afsnittet "Kursværdien".
 Hvis der i overdragelsen af erhvervsvirksomheden også indgår aktiver, som ikke er omfattet af reglerne vedrørende kontantomregning, fordeles kursnedslaget også på disse aktiver.
 Hvis overdragelsen også omfatter fx et varelager, kan sælgeren fratrække en forholdsmæssig del af kursnedslaget, når den skattemæssige salgssum for varelageret skal opgøres. Derimod påvirker kursnedslaget ikke køberens skattemæssige anskaffelsessum for varelageret.
 Eksempel på kursnedslagets fordeling
 Kursnedslagets fordeling ved en virksomhedsoverdragelse kan opgøres som i følgende eksempel:
 Virksomheden har haft kalenderåret som regnskabsår
 Aktivernes værdier, som er anført i årsregnskabet, antages at være udtryk for handelsprisen
 Virksomheden bliver overdraget pr. 1. januar.
 Virksomhedens aktiver er den 31. december opgjort til:
 Salgssummen berigtiges på følgende måde:
 Gældsbrevet, der har en årlig rente på 8 % og en løbetid på 10 år, er af parterne fastsat til kurs 85.
 Kursnedslaget kan herefter beregnes til 950.000 x 15 % = 142.500, hvilket svarer til 5,9375 pct. af de overdragne aktiver eksklusive likvide midler (142.500 i forhold til 2.400.000).
 Kursnedslaget fordeles på de enkelte aktiver, bortset fra likvide midler, på følgende måde:
 Nominel salgspris
 Kursnedslag
 Kontantværdi
 5,9375 pct.
 940.625
 376.250
 Som det fremgår, er gældsbrevets pålydende pr. salgsdagen grundlaget for beregning af kursnedslaget. Se SKM2001.13.HR, hvor 3 separate aftaler blev anset for en samlet aftale, hvorefter kursnedslaget skulle beregnes på tidspunktet for indgåelsen af den første aftale.
 Kursværdien
 I flere år har det tidligere SKAT hvert kvartal udsendt vejledende kurstabeller til brug for fastsættelse af kursen på private pantebreve og til værdiansættelse af anden gæld. Disse tabeller kan bruges, når kontantomregningen af overdragelsessummer skal beregnes i de pågældende år.
 Efter SKM2010.251.SKAT udsendes disse kurstabeller ikke længere, men tabellerne kan fortsat anvendes, men kun for tidligere perioder.
 Se referencer til kurstabeller for årene 2006 til og med den sidst udsendte for første kvartal 2010x i samme afsnit som dette i tidligere udgaver af Den juridiske vejledning, seneste udgave 2019-2x.
 Konsekvensen af at der ikke længere vil blive udsendt tabeller, er, at den fremtidige kursfastsættelse af private pantebreve og værdiansættelse af anden gæld skal fastsættes efter en konkret vurdering. Ved den konkrete vurdering er udgangspunktet, at skatteyderen skal angive en kurs. Kursen skal enten være indhentet fra en sagkyndig - eksempelvis et pengeinstitut eller et realkreditinstitut - eller være beregnet af skatteyderen. Hvis skatteyderen selv vælger at udregne kursen, skal beregningen efter SKM2010.251.SKAT foretages ud fra følgende faktorer:
 Skyldnerens formodede betalingsevne
 Eventuel sikkerhedsstillelse
 Eventuelt andre eksterne vurderinger.
 Derudover skal kursfastsættelsen og kontantomregningen foretages med udgangspunkt i nedenstående momenter:
 Omregningstidspunktet
 Omregningen til kontantværdien foretages på baggrund af kursværdien på overdragelsestidspunktet, som er det tidspunkt, hvor der er indgået en bindende aftale om overdragelsen af aktivet. Se afsnit C.C.2.4.1.3.1.
 Afståelsessummen skal altid kontantomregnes
 Der skal altid ske kontantomregning af afståelsessummen. Det gælder også i de tilfælde, hvor anskaffelsessummen ikke skal kontantomregnes. Se AL § 61 og afsnit C.C.2.4.1.3.1 inklusiv de eksempler, hvor anskaffelsessummen ikke skal kontantomregnes, fx bygninger anskaffet før 1982 og driftsmidler og skibe anskaffet før 1994.
 Anskaffelsessummer der ikke skal kontantomregnes - ejendomme
 Der skal ikke ske kontantomregning for ejendomme, der er anskaffet før den 19. maj 1993, og hvor anskaffelsessummen er opgjort på grundlag af en værdi, der udgør en kontantværdi. Dette gælder i tilfælde, hvor anskaffelsessummen er opgjort på basis af en ejendomsværdi eller en vurdering efter xdaværende vurderingslovs § 4x.
 Anskaffelsessummer der ikke skal kontantomregnes - andre aktiver end ejendomme
 Der skal ikke ske kontantomregning af aktiver, der er anskaffet i indkomståret 1998 eller tidligere, når anskaffelsessummen efter de hidtil gældende regler ikke skulle kontantomregnes. Se afsnit C.C.2.4.1.3.1.
 Den kontante handelspris svarer til pantebrevsprisen
 Hvis et aktiv bliver overdraget ved udstedelse af et privat pantebrev, og prisen er det samme som aktivets kontante markedspris, vil kursværdien på pantebrevet svare til prisen på aktivet. Det gælder dog kun, hvis pantebrevets forrentning og øvrige vilkår er i overensstemmelse med markedsvilkårene for finansieringen af denne type aktiver. Se afsnit C.C.2.4.1.3.1.
 Kurs over 100
 Hvis en gæld kan indfries til kurs pari (kurs 100), vil gældsposten udelukkende kunne fastsættes til en kurs på over 100, hvis det aftalte opsigelsesvarsel i kombination med den aftalte rentesats afviger fra markedsvilkårene. Se afsnit C.C.2.4.1.3.1.
 Uafhængige parter med modsatrettede interesser
 Hvis uafhængige parter med modsatrettede interesser har aftalt en kursværdi, som begge parter anvender, kan denne værdi som udgangspunkt lægges til grund ved kursfastsættelsen. Se afsnit C.C.2.4.1.3.1.
 Ved overdragelsen af aktiver mellem interesseforbundne parter skal kursfastsættelsen ske på baggrund af den sikkerhed, som kreditor opnår i kraft af sit kendskab til skyldnerens betalingsevne. Se afsnit C.C.2.4.1.3.1.
 Senere indløsning eller salg af pantebreve
 Kursfastsættelsen på pantebreve, der efterfølgende bliver solgt eller indfriet til en anden kurs end den fastsatte, skal ikke ændres, da det er kursværdien på det tidspunkt, hvor den bindende aftale blev indgået, der er afgørende. Se afsnit C.H.2.1.9.3.
 Salg af sælgerpantebreve til 3. mand
 Hvis et sælgerpantebrev bliver solgt til en uafhængig køber, og salget finder sted i forbindelse med den underliggende handel, kan salgsprisen anvendes som kursværdien. Se afsnit C.H.2.1.9.3.
 De nærmere principper for kontantomregningen i relation til afskrivningsloven og ejendomsavancebeskatningsloven fremgår af afsnit C.H.2.1.9.3 og afsnit C.C.2.4.1.3.1.
 Sælgers senere gevinst eller tab på gældsbrevet
 Beskatning af kursgevinster og -tab er reguleret i kursgevinstloven.
 Realiserede kursgevinster eller -tab i både salgsåret og i efterfølgende år skal som hovedregel regnes med i opgørelsen af den skattepligtige indkomst. Se afsnit C.B.1.1 om kursgevinstloven.
 Hvis der ikke er beregnet et kursnedslag i forbindelse med kontantværdiansættelsen på salgstidspunktet, og hvis der senere bliver konstateret tab på fordringen, kan dette tab ikke trækkes fra i realisationsåret. Der kan eventuelt blive tale om at ændre indkomstopgørelsen for salgsåret, hvis genoptagelsesbetingelserne i SFL §§ 26 eller 27 er opfyldte. Dette indebærer, at kontantværdiansættelsen af salgssummen omregnes under hensyntagen til det kursnedslag, der burde være indrømmet ud fra de faktiske omstændigheder på salgstidspunktet - og ikke på grund af et efterfølgende tab på fordringen.
 Et eventuelt senere tab på fordringen skal opgøres på baggrund af værdiansættelsen på salgstidspunktet og vil som udgangspunkt være fradragsberettiget i realisationsåret.
 Hvis der ikke kan ske genoptagelse af indkomstopgørelsen for salgsåret, kan sælger være blevet beskattet af en for høj afståelsessum, svarende til det manglende kursnedslag. Modsat kan køber have trukket for meget fra, hvis anskaffelsessummerne og/eller afskrivningsgrundlagene ikke har været nedsat med kursnedslaget.
 Se afsnit A.A.8.2 om genoptagelsesbetingelserne efter SFL §§ 26 og 27.
 Når sælger giver køber en dekort i restgælden, dvs. en nedsættelse af resttilgodehavendet på gældsbrevet, påvirker det ikke avanceopgørelsen, medmindre dekorten bliver givet, fordi værdien af de overdragne aktiver senere erkendes at have været for høj. Se LSRM 1965. 17.
 Situationen forekommer især i forbindelse med værdiansættelsen af goodwill.
 Hvis dekorten har hjemmel i den oprindelige aftale, betragtes dekorten som en nedsættelse af salgssummen. Dette indebærer, at avanceopgørelsen må omgøres, hvis genoptagelsesbetingelserne i SFL §§ 26 eller 27 er opfyldte. Se UfR 1966. 493. ØLR og afsnit A.A.8.2. om "Ændringer vedrørende indkomst- og ejendomsværdiskat."
 Hvis genoptagelse ikke kan gennemføres, vil en nedsættelse af resttilgodehavendet som hovedregel være omfattet af kursgevinstloven for både køber og sælger. Se afsnit C.B.1.1 om kursgevinstloven.
 Omkostninger i forbindelse med afståelse af en erhvervsvirksomhed kan trækkes fra i salgssummen. Dette gælder fx udgifter til regnskabsmæssig og juridisk assistance i forbindelse med afhændelsen, udgifter til mægler, annoncering med videre. Se LSRM 1976. 152 og LSRM 1976. 153.
 I LSRM 1963. 114 blev det fastslået, at også udgifter i forbindelse med en retssag om nedslag i købesummen kan trækkes fra, når procesudgifterne ikke er pådraget ved svigagtig adfærd.
 Udgifter i forbindelse med et forgæves salgsforsøg kan ikke trækkes fra i den skattepligtige indkomst, da udgifterne ikke vedrører den løbende indkomsterhvervelse og derved ikke udgør driftsomkostninger omfattet af SL § 6, litra a. Se også SKM2012.238.HR om forgæves afholdte udgifter til arkitekt og ingeniører i forbindelse med en påtænkt udvidelse af et driftscenter.
 I det indkomstår hvor erhvervsvirksomheden bliver afstået, skal fortjeneste og tab på aktiverne medregnes til den skattepligtige indkomst. Se SL § 4.
 Fortjeneste og tab ved salg af inventar, varelagre, genvundne afskrivninger, immaterielle rettigheder, m.m. skal medregnes ved opgørelsen af den personlige indkomst. Se PSL § 3.
 Fortjeneste opgjort efter kursgevinstloven og ejendomsavancebeskatningsloven medregnes som kapitalindkomst. Se PSL § 4, stk. 1, nr. 2 og 14.
 Se nærmere om beskatning af
 fortjeneste og tab ved afståelse af immaterielle rettigheder i afsnit C.C.6.4
 fortjeneste og tab ved afståelse af driftsmidler i afsnit C.C.2.4.2.4.3.3
 fortjeneste ved salg af fast ejendom i afsnit C.H.2
 genvundne afskrivninger på bygninger og installationer i afsnit C.C.2.4.4.6.
 Hvis de afståede aktiver hører til den skattepligtiges næringsvej, bliver fortjeneste eller tab beskattet som personlig indkomst. Dette følger af:
 AL § 50, stk. 1, for aktiver omfattet af afskrivningsloven
 KGL § 13, stk. 1, for fordringer og finansieringsvirksomhed omfattet af kursgevinstloven
 EBL § 1, stk. 2, for ejendomme omfattet af ejendomsavancebeskatningsloven
 ABL § 17, for aktier mv. omfattet af aktieavancebeskatningsloven.
 Et selskab overvejede at etablere et yderligere driftscenter på en grund. Selskabet havde i forvejen to driftscentre. Pladsen på disse to eksisterende driftscentre blev vurderet til ikke at være tilstrækkelig. I forbindelse med planlægningen afholdt selskabet udgifter til rådgivere. Selskabet fratrak udgiften og fandt, at der forelå fradragsberettigede driftsomkostninger i medfør af statsskattelovens § 6 a. Højesteret fandt, at udgifterne ikke havde en sådan forbindelse til virksomhedens eksisterende drift, at de kunne anses for fradragsberettigede driftsomkostninger efter statsskattelovens § 6a. Da centret ikke blev etableret og taget i brug, tiltrådte Højesteret videre, at udgifterne ikke kunne afskrives, heller ikke efter statsskattelovens § 6 a.
 SKM2005.288.HR
 Sagen drejede sig om et selskabs salg af en af divisionerne i selskabet. Det købende selskab var ejet af et holdingselskab, hvis ejer var nogle af det sælgende selskabs aktionærer. I forbindelse med handlen fik selskabet en fordring på 103 mio. kr. på køberselskabet, men i samme aftale blev fordringen overdraget til køberselskabets moderselskab for 1 kr. Højesteret fandt ikke, at selskabet kunne nedsætte afståelsessummen med tabet på fordringen. Højesteret fandt videre, at selskabet heller ikke havde et fradragsberettiget tab, hverken efter kursgevinstloven eller efter statsskatteloven. Højesteret fandt ikke behov for at tage stilling til, om salget af fordringen var båret af interessefællesskab.
 Sagen drejede sig om beskatning i forbindelse med 3 separate aftaler indgået i forskellige indkomstår om virksomhedsoverdragelse fra far til søn. Højesteret fandt, at indholdet af aftalerne på flere punkter var ubestemt og uklart og førte til selvangivne resultater, som måtte anses for usædvanlige i forhold til, hvad der ville følge af aftaler mellem uafhængige parter. Aftalerne blev på denne baggrund anset for at være én samlet overdragelse med deraf følgende konsekvensændringer for den aftalte vederlagsfastsættelse. Således blev grundlaget for kursnedslag nedsat.
 Sagen drejede sig om, hvilken salgspris der var opnået ved sagsøgernes overdragelse af et pizzeria.
 Sagsøgerne gjorde gældende, at salgsprisen oprindeligt androg kr. 800.000,-, hvorefter der var givet et nedslag på kr. 75.000,-. Af en underskrevet overdragelsesaftale fremgik det imidlertid, at salgsprisen inden nedslaget androg kr. 1.300.000,-. Den i overdragelsesaftalen anførte salgspris var efterfølgende skriftligt bekræftet af den ene af køberne og var derudover bl.a. understøttet af, at køberselskabet havde optaget lån på et tilsvarende beløb.
 Endvidere var der fra sagsøgerselskabets konto foretaget nogle hævninger, som understøttede en oplysning om, at sagsøgerne skulle have modtaget et kontantbeløb i forbindelse med overdragelsen. Bl.a. på denne baggrund fandt byretten ikke, at sagsøgerne havde løftet bevisbyrden for, at overdragelsen var sket til en anden pris, end den der var anført i overdragelsesaftalen. At denne salgspris ifølge selskabets revisor var urealistisk, og at der under den administrative behandling af sagen var foretaget syn og skøn, som understøttede en lavere salgspris, blev ikke tillagt betydning.
 Stadfæstelse af SKM2015.352.BR.
 SKM2008.12.ØLR
 Sagen drejede sig om en kommunes salg af el- og fjernvarmeforsyningen til et selskab. Landsretten fandt, at det ikke fremgik, hvorledes overdragelsesvederlaget på bygninger mv. var blevet foretaget, og at skattemyndighederne derfor var berettigede til at foretage fordelingen. Landsretten henviste i denne forbindelse til forarbejderne til AL § 45, hvor det præciseres, at skattemyndighederne "ikke skal basere en tilsidesættelse af den af parterne aftalte fordeling på først og fremmest oplysninger fra vurderingssystemet..." Skattemyndighedernes skøn over handelsværdien svarede fuldstændig til den offentlige vurdering, og landsretten fandt, at skønnet måtte anses for udøvet på et mangelfuldt grundlag.
 UfR 1966. 493. ØLR
 En skatteyder købte maskiner og inventar mv. for 170.000 kr., hvilket beløb skulle afdrages og forrentes over en årrække. Gælden blev indfriet før tiden med en dekort på 15 %. Dekorten var hjemlet i den oprindelige salgsaftale. Afskrivningsgrundlaget skulle reguleres med den ydede dekort.
 SKM2015.391.BR
 Sagsøgeren, A, solgte i 2009 sin andel af en juletræsplantage for en "salgssum" på 301.779,- kr., og således at køberen overtog gæld på 3.387.271,- kr. og 2.256.084,- kr. Hans anskaffelsessum for andelen i 2003 var 208.042,- kr. Han selvangav ingen avance i forbindelse med salget i 2009.
 Retten anførte, et en eventuel avance ved A's salg af plantagevirksomheden, hvis aktivmasse var juletræer på rod på lejet grund, var skattepligtig i henhold til statsskattelovens § 5, a, jf. § 4. Avancen skulle opgøres til afståelsessummen med fradrag af anskaffelsessummen, idet køberens eventuelle gældsovertagelse skulle medregnes i afståelsessummen med nominel værdi af de overtagne gældsposter.
 Retten fandt, at overdragelsesaftalen, der ikke umiddelbart angav salgsprisen, måtte forstås således, at overdragelsen skete på vilkår, at A modtog en "salgssum" på 301.779,- kr., og at køberen overtog plantagen med de rettigheder og forpligtelser, som den havde tilhørt A og indtrådte i de gældsforpligtelser, som påhvilede A.
 Det måtte herefter lægges til grund, at afståelsessummen i henhold til overdragelsesaftalen udgjorde i alt 5.945.134,- kr. svarende til "salgssummen" på 301.779,- kr. med tillæg af den nominelle værdi af de gældsforpligtelser, som A blev frigjort for.
 Efter det fremkomne, herunder det i prospektet anførte, hvorefter juletræsplantagen ville give overskud i perioden 2011-2014, til at salget skete til en uafhængig tredjemand, og til at A ikke i øvrigt havde søgt at dokumentere den reelle værdi af den overdragne andel, fandt retten, at den opgjorte afståelsessum på 5.945.134,- kr. ikke kunne anses for åbenbart urimelig.
 Som følge heraf tog retten Skatteministeriets frifindelsespåstand til følge.
 Sagen drejede sig om SKATs adgang til at korrigere fordelingen af en overdragelsessum omfattende driftsmidler, fabriksejendom og aktivitet. Byretten fandt, at aftalens parter, der ubestridt var uafhængige, ikke havde konkret modsatrettede skattemæssige interesser, og at den aftalte fordeling derfor kunne tilsidesættes, fordi fordelingen ikke var udtryk for handelsværdien for de overdragne aktiver.
 LSRM 1976. 153
 A havde fratrukket et advokatsalær ved opløsning af interessentskab. Klagerens påstand overfor Landsskatteretten gik ud på, at beløbet godkendtes afskrevet efter reglerne om goodwill, idet advokaten hovedsagelig havde bistået i forbindelse med vederlæggelsen af goodwill i forbindelse med køb af medinteressentens halvdel. Landsskatteretten var i princippet enig med klageren, således at afskrivningsgrundlaget for goodwill skulle forhøjes. Da der imidlertid ikke fandtes sikre holdepunkter for at godkende det fulde beløb, blev ansættelsen ændret således, at advokatsalæret fordeltes forholdsmæssigt på samtlige de i aftalen omfattede aktiver.
 LSRM 1976. 152
 Skatterådet havde ikke godkendt et fradrag for udgifter til advokatbistand ved salg af en skibsanpart, som klageren havde erhvervet pr. 1. januar 1970. Da skibsdriften gav underskud, anlagde klageren retssag mod sælgeren med krav om handelens annullering, idet han mente sig påført et tab som følge af urigtige forudsætninger for købet. Sagen blev forligt på den måde, at sælgeren tilbagekøbte anparten den 2. januar 1973 for 182.692 kr. Landsskatteretten fandt, at udgifterne, uanset at de oprindeligt var afholdt med henblik på bevarelse af klagerens formue, havde en direkte tilknytning til den ved salget opståede avance, og at de var fradragsberettigede i indkomsten.
 LSRM 1965. 17
 Klageren havde i 1960 solgt en forretning. I 1962 havde klageren indrømmet køberen af forretningen en dekort i restkøbesummen, hvilket beløb klageren påstod sig berettiget til at fradrage i avancen. Den påklagede ansættelse blev stadfæstet, idet der ikke forelå oplysninger om, hvorledes avancen i sin tid var opgjort, og hvorfor klageren i 1962 havde givet afslag på restkøbesummen.
 LSRM 1963. 114
 A solgte i 1960 sin tobaksforretning og fik 30.000 kr. i vederlag for goodwill. Køber nedlagde efterfølgende under en retssag påstand på nedsættelse af goodwillvederlaget, idet han fandt, at beregningen hvilede på forkerte forudsætninger. Sagen forligtes ved, at klageren gav køberen et afslag på 4.000 kr. Amtsskatterådet havde herefter nedsat klagerens indkomst med 4.000 kr. samt med et ikke fratrukket beløb på 1.500 kr. udgørende mæglersalær. Klageren påstod over for Landsskatteretten ansættelsen yderligere nedsat med 1.301 kr. til advokat- og rejseomkostninger i forbindelse med retssagen. Da det kunne konstateres, at klageren ikke havde handlet svigagtigt ved afgivelsen af de pågældende oplysninger om omsætningen, fandt retten, at klageren var berettiget til fradrag.


type: wikipedia

text:
Az Észak-atlanti Szerződés Szervezete, rövidítve NATO (angolul North Atlantic Treaty Organisation, franciául Organisation du traité de l’Atlantique nord, OTAN) katonai egyesülés, 30 észak-amerikai és európai ország szövetsége, amelyet a második világháború után, 1949. április 4-én alapítottak Washingtonban. A szervezet célkitűzéseit az Észak-atlanti Szerződés foglalja magában, amelynek értelmében a tagállamok minden politikai és katonai eszközt igénybe vesznek a tagországok szabadságának és a biztonságának megőrzése érdekében. Hivatalos nyelvei az angol és a francia.
 A NATO a hidegháborús fegyverkezési verseny egyik közvetlen eredménye. Napjainkban a tagországok határain túl is végez békefenntartói feladatokat.
 Magyarország – Csehországgal és Lengyelországgal közösen – 1999-ben vált a NATO tagjává.
 Története
 Történelmi háttér
 1945-ben, a második világháború lezárulta után a nyugati-európai országok a hosszú konfliktusban kimerültek, emiatt rendkívül gyorsan és drasztikus mértékben kezdték el leépíteni költséges hadseregeiket. Ezzel szemben a rivális Szovjetunió megerősödve került ki a háborúból és az általa megszállt kelet-európai országokban sorra Moszkvához hű kommunista kormányok jöttek létre. Ahogy fokozódott a két tömb közötti szembenállás, létrejött a vasfüggöny és a nyugati államokban is aktivizálódtak a kommunista pártok.
 Hogy a szovjet előretörést megállítsa és ellensúlyozza a kontinensen, az Egyesült Államok a Truman-doktrína részeként 1948-ban létrehozta a Marshall-tervet, ami jelentős segítséget nyújtott az amerikai érdekszférához tartozó országoknak gazdaságuk helyreállításában. Ezzel egyidőben megkezdődött a térség katonai erejének visszaállítása is és egy nyugati védelmi szövetség létrehozása. Ennek első lépéseként az Egyesült Királyság és Franciaország 1947-ben megkötötte a dunkerque-i szerződést, amely még elsősorban Németország ellen irányult, majd 1948-ban a brüsszeli szerződésben a kollektív védelmet kiterjesztették Belgiumra, Hollandiára és Luxemburgra is. A lépést a Truman vezette amerikai kormányzat is támogatta. A nyugat-európai kormányok számára ugyanakkor hamar világossá vált, hogy egy erősebb katonai szövetség létrehozására van szükség. Eközben az USA, Kanada és az Egyesült Királyság között is titkos tárgyalások indultak meg, mivel a három állam nem bízott benne, hogy az ENSZ fenn tudja tartani a globális békét. A NATO alapokmányának, az Észak-atlanti Szerződésnek aláírására végül 1949. április 4-én került sor Washingtonban. A 12 aláíró ország az USA, Kanada, az Egyesült Királyság, Franciaország, valamint a három Benelux állam mellett Olaszország, Portugália, Norvégia, Dánia és Izland voltak. A dokumentum 5. cikkelye garantálta, hogyha egy külső állam megtámadja valamelyik tagországot, a szövetség összes tagja csatlakozik a harchoz.
 Nyugat-Németország csatlakozása
 A NATO-n belül komoly vitákat váltott ki Nyugat-Németország csatlakozásának kérdése. Sok tagállam az ország világháborúkban betöltött szerepe miatt veszélyesnek találta a németek újbóli felfegyverzését, ugyanakkor egyértelművé vált, hogy a terület kulcsfontosságú a szovjetekkel szembeni védekezés szempontjából. A német vezetéssel a katonai szövetség végül az 1954-es párizsi szerződésben egyezett meg, amelynek következményeképp véget ért az ország katonai megszállása. A következő évben a NATO felvette tagjai közé Nyugat-Németországot, a lépésre válaszul a Szovjetunió és csatlós államai alig egy héttel később létrehozták a Varsói Szerződést. Németország szó szerint a semmiből építette újjá hadseregét, a Bundeswehrt és nagy számú külföldi hadtestek is érkeztek az országba, így a hidegháború végén már 900 000 katona állomásozott a területen.
 Franciaország konfliktusa a szövetséggel
 1958 után Franciaország kapcsolata megromlott a NATO-val. Az ország elnöke, Charles de Gaulle hevesen kritizálta a szervezetet, elsősorban az USA vezető szerepét bírálta, és a közös katonaságban a francia szuverenitás megsértését látta. Az ország vezetése kijelentette, hogy nem szeretnének egy másik országért háborúba menni egy konfliktus esetén. 1966-ban Franciaország hivatalosan kilépett a NATO közös parancsnokságából, a szervezet székhelye átkerült Párizsból Brüsszelbe és a nemzetközi erők is elhagyták az állam területét. A franciák végül nem léptek ki a szövetségből, a kapcsolat később rendeződött és 2009-ben ismét csatlakoztak a közös parancsnoksághoz.
 Szembenállás a Varsói Szerződéssel
 A NATO fennállásának legfontosabb célja a hidegháború során egy potenciális európai szovjet invázió megakadályozása volt. A kommunista blokk védelmi egyezménye, a Varsói Szerződés 1955-ben jött létre és szárazföldi erői eleinte jelentősen felülmúlták az Észak-Atlanti Szerződés európai tagországainak haderejét, ezért elsősorban az Egyesült Államok nukleáris elrettentő erejére támaszkodott a védelem. Ezt kiegészítve 1957-ben megkezdődött a nukleáris robbanófejek telepítése Európába is. Ezeknek a bombáknak a kezelése úgynevezett kettős vezérlésű rendszerben működött, egy ellenséges támadás esetén mind az Egyesült Államok, mind a fegyvernek otthont adó ország megvétózhatta a bomba bevetését. Nagy-Britannia saját atomfegyvereit beépítette a NATO tervezési struktúrájába, a szintén atomhatalom Franciaország azonban külön kezelte fegyvereit.
 A nukleáris védelem kiépítésével egyidőben megkezdődött a hagyományos tengeri és szárazföldi hadsereg fejlesztése is. 1950 szeptemberében a NATO Katonai Bizottsága ambiciózus tervet jelentett be, amelynek célja 96 hadosztály felállítása volt, ebből végül 35 hadosztály jött létre. Hogy a tagországok fegyveres erői összehangoltan tudjanak működni, nagy hadgyakorlatok kezdődtek, ezek közül az 1952-es Mainbrace-hadművelet volt az első, a gyakorlaton 200 hajó és 50 000 katona vett részt. 1952-ben csatlakozott a szövetséghez Görögország és Törökország is, így egy hosszabb folyamat során a két ország hadseregét is beintegrálták a közös parancsnokság alá. 1974-ben Törökország inváziót indított a Görögországgal szövetséges Ciprus ellen, a konfliktus során a két NATO tagállam katonái közvetlenül is összecsaptak egymással. A katonai szövetség 5-ös cikkelye nem lépett életben a helyzetben mivel a törökök támadó háborút folytattak. Az észak-atlanti szövetség nem vett részt a Falkland-szigeteki háborúban sem, ugyanis a szigetcsoport a Ráktérítőtől délre fekszik, így védelme az alapító okmány szerint nem tartozik a NATO hatáskörébe.
 A két nagy szembenálló blokk közötti feszült patthelyzet az egész hidegháború során fennállt, az 1960-as években, a berlini fal felépülésének időszakában kiélesedett a feszültség, majd a '70-es évek enyhülésének köszönhetően egy időre alábbhagyott egy nukleáris háború kitörésének veszélye. Az indulatok az 1979-es afganisztáni szovjet invázió és Ronald Reagan amerikai elnök 1980-as megválasztása után ismét fellángoltak (kis hidegháború), azonban 1985-től kezdve Gorbacsov politikai és gazdasági reformjai enyhítették a feszültséget és végül 1990-1991-ben a Szovjetunió felbomlott. A legfontosabb alkotó állam megszűnésével a Varsói Szerződés is felbomlott, így a NATO maradt az egyetlen nagy katonai hatalom a világon. A szovjetekkel való megbékélés részeként aláírták a CFE-szerződést, amelyben korlátozták az Európában állomásozó katonák létszámát. Németország újraegyesült és a Németországra vonatkozó végleges szabályozásról szóló szerződés értelmében az ország keleti fele is a NATO része lett.
 A hidegháború után
 A kétpólusú világrend megszűnésével a nyugati országokban felmerült a kérdés, hogy a katonai szövetség létezésének továbbra is van e létjogosultsága. A NATO-ban változások indultak el, a katonai szerep mellett hangsúlyossá vált a politikai összefogás is és a szervezet új céljává az európai stabilitás és béke fenntartása vált. Ennek a folyamatnak a részeként jó kapcsolatok kiépítésére törekedtek a posztszovjet államokkal, létrehozták a Euro-atlanti Partnerségi Tanácsot és a Békepartnerséget, amelyek egyrészt teret adtak a NATO és nem NATO országot közötti kommunikációnak és bizalomépítésnek, másrészt közös tréningeket, hadgyakorlatokat szerveztek. Ezzel egyidőben fontossá vált az instabilabb európai országokban zajló békefenntartás is, ennek az irányelvnek az értelmében vett részt a szövetség a Jugoszlávia felbomlásakor kirobbant délszláv háborúban. 2001 szeptember 11-én először és eddig egyetlen alkalommal lépett érvénybe az 5-ös cikkely, amikor súlyos terrortámadás érte az Egyesült Államokat, és a NATO országai közösen kezdtek terrorista szervezetek elleni akciókat a Közel-Keleten és Észak-Afrikában.
 A NATO bővítése
 1997. július 8-án a NATO meghívta Csehországot, Magyarországot és Lengyelországot a szövetségbe, így azok 1999. március 12-én csatlakoztak. 2004. március 29-én csatlakozott Szlovákia, Szlovénia, Észtország, Lettország, Litvánia, Bulgária és Románia. A 2008-as bukaresti csúcstalálkozón meghívták a Szövetségbe Albániát és Horvátországot, melyek 2009. április 1-jén csatlakoztak a NATO-hoz. 2015. december 2-án a NATO külügyminiszterei meghívták Montenegrót, hogy csatlakozzon az észak-atlanti szervezetbe, mely 2017. június 5-étől a NATO huszonkilencedik tagállama lett. Észak-Macedónia 2018. július 11-én kapott meghívást a NATO-tól, majd 2020. március 27-én vált a szervezet teljes jogú tagjává. Miután Oroszország 2022. februárjában megtámadta Ukrajnát, Svédország és Finnország napirendre tűzte a döntést a csatlakozási szándékuk jóváhagyásáról. 2022. május 18-án Finnország és Svédország hivatalosan benyújtotta a csatlakozási kérelmét.
 NATO hadműveletek
 A hidegháború során a NATO egyes tagállamai vettek részt háborúkban, de maga a szövetség nem. A Szovjetunió felbomlása után azonban hangsúlyossá vált a NATO békefenntartó és stabilizáló szerepe, így a tagországok haderői számos missziót hajtottak végre a NATO égisze alatt, legtöbbször polgárháború sújtotta területeken. Ezekben a hadműveletekben magyar egységek is részt vettek, jelentősen növelve hazánk elfogadottságát és presztízsét a szövetségben.
 Bosznia-Hercegovina
 1992-ben kitört a délszláv háború legvéresebb szakaszaként ismert boszniai háború. Az egyre romló helyzet hatására az ENSZ Biztonsági Tanácsa elrendelte egy repüléstilalmi zóna létrehozását Bosznia-Hercegovina középső területei felett. A légtérzárat a NATO légiereje tartatta be a Deny Flight hadművelet keretében. A szövetség katonái 1994-ben vettek először részt összecsapásban, amikor a banja lukai incidens során lelőttek 4, a tiltott légteret megsértő boszniai szerb repülőgépet. A szervezet feladata volt a Jugoszláviát sújtó fegyverembargó és szankciók betartatása is, és a srebrenicai mészárlás után részt vettek a boszniai szerb csapatok bombázásában is a Megfontolt Erő (Deliberate Force) hadművelet során. 1995-ben a daytoni egyezménnyel lezárult a háború, ennek keretében mintegy NATO katona érkezett békefenntartónak a térségbe.
 Koszovó
 1998-ban kitört a koszovói háború, amelynek során a terület albán lakossága a Szerbiától való elszakadást szerette volna elérni. A felkelésre válaszul a Milošević vezette Jugoszlávia (ami ekkor csak Szerbiából és Montenegróból állt) az albánok elűzését tűzte ki célul. Az atrocitásokra válaszul a NATO 1999-ben közbeavatkozott és az Allied Force hadművelet keretében bombázásokat hajtott végre Szerbiában. A csapások hatására a szerb vezetés elfogadta az ENSZ határozatát a háború lezárásáról. Ezt követően NATO békefenntartók érkeztek Koszovóba a Kosovo Force (KFOR) keretében, ez a misszió jelenleg is folyamatban van. A NATO intervenciót számos kritika érte egyrészt a bombázások nagyszámú civil áldozata, másrészt az ENSZ felhatalmazás hiánya miatt.
 Magyar részvétel:
 Magyarország alig néhány nappal a koszovói háború kitörése előtt csatlakozott a NATO-hoz, de már részt vett a légi műveletek támogatásában 1999-ben és békefenntartó kontingenst is küldött a területre a KFOR misszió részeként. Jelenleg 469 magyar katona állomásozik Koszovóban és 2021 óta a KFOR parancsnoki posztját is egy magyar tölti be Kajári Ferenc vezérőrnagy személyében.
 Afganisztán
 2001 szeptember 11-én az al-Káida terrorszervezet támadói terrortámadások sorozatát hajtották végre az Egyesült Államokban, életbe léptetve a NATO 5-ös cikkelyét, aminek értelmében az összes tagállam a megtámadott védelmére kel. A kezdődő terrorellenes háború részeként elsőként a Földközi-tengeren kezdtek haditengerészeti műveleteket, (ilyen volt például az Active Endeavour hadművelet) hogy megakadályozzák a feltételezett terroristák mozgását és az illegális fegyverkereskedelmet, különösen a tömegpusztító fegyverek csempészését. A követező cél a terrorizmus fellegvárának tartott Afganisztán jelentette fenyegetés felszámolása volt, a közép-ázsiai országban igyekeztek elpusztítani az olyan aktív terrorszervezeteket, mint az al-Káida és a Talibán, és békefenntartó erők révén stabilitást teremteni. Az ENSZ Biztonsági Tanácsa felhatalmazta a NATO-t, hogy egy nemzetközi egységekből álló szárazföldi haderőt telepítsen Afganisztánba, így létrejött a Nemzetközi Biztonsági Közreműködő Erő (ISAF). Az országban állomásozó erők létszáma 2011-ben volt a legmagasabb, amikor 50 ország katonája volt jelen a területen. A gerilla hadviselést folytató tálibok csoportjait nem sikerült megsemmisíteni, és 2021 április 14-én Jens Soltenberg NATO-főtitkár bejelentette a csapatok kivonását a térségből. A kivonulás befejezését követően a Talibán hamar legyőzte az afgán köztársasági erőket és uralma alá hajtotta az egész országot.
 Magyar részvétel:
 Az ISAF erők részeként 2003-tól kezdődően magyar katonák is állomásoztak Afganisztánban, 2014-ben 240-en. Összesen több ezer magyar járta meg Afganisztánt, közülük 7-en vesztették életüket. A csapatok számos feladatot elláttak, harcoltak a terroristák ellen, segítettek kiképezni a helyi erőket és felügyelték az újjáépítést. Egy időben magyarok látták el a Kabuli Repülőtér üzemeltetését és 2006-ban átvették a Baglán tartománybeli újjáépítési csoport vezetését. A csapatkivonás részeként 18 év után a magyar katonák is elhagyták az országot, az utolsó csoport 2021. június 5-én távozott.
 Iraki kiképző misszió
 Az iraki háború során az Amerikai Egyesült Államok 2003-ban egy invázióval megdöntötte Szaddám Husszein diktátor rezsimjét, azonban az újonnan alakult iraki átmeneti kormány nem rendelkezett a megfelelő képességekkel, hogy kezelni tudja az országban kitörő lázadásokat. Az ENSZ felhatalmazta a NATO-t hogy létrehozza a Soknemzetiségű Erőket (MNF–I), amelynek célja nem a felkelők elleni küzdelem, hanem az iraki biztonsági erők kiképzése volt. A misszió során mintegy 100 NATO katona 5000 iraki katonát és rendőrt képzett ki. A művelet 2011-ben ért véget.
 Magyar részvétel:
 A misszióban Magyarország 3 törzstiszttel és 2007-ben egy évig egy 15 fős kontingenssel vett részt, közülük 1 katona vesztette életét.
 Kalózkodás elleni hadművelet az Ádeni-öbölben
 2009-ben a NATO hadihajókat küldött az Ádeni-öböl térségébe, hogy megvédje az áthaladó hajókat a szomáliai kalózok támadásaitól. A 2016-ig tartó Ocean Shield hadműveletnek nevezett misszióban elsősorban amerikai hajók hajtottak végre bevetéseket, de megjelentek egyéb NATO tagállamok, valamint Kína, Dél-Korea, és Oroszország haditengerészeti eszközei is. A NATO erők a kalózok elleni küzdelem mellett segítettek a régió államainak a partiőrségük és haditengerészetük fejlesztésében, valamint biztosították a Világélelmezési Program Szomáliába érkező segélyeinek útvonalát.
 Líbia
 2011-ben felkelés tört ki a líbiai diktátor, Moammer Kadhafi kormánya ellen, kirobbantva az első líbiai polgárháborút. Az összecsapások korai szakaszában a felkelők sikereket értek el, azonban később a kormányerők ellentámadásba kezdtek, és atrocitások sorát elkövetve visszaszorították a lázadókat. Az ENSZ Biztonsági Tanácsa egy tűzszünet végrehajtását követelte és felhatalmazta a NATO-t, hogy létrehozza a líbiai repüléstilalmi zónát, ezzel kezdetét vette a 2011-es NATO intervenció az országban. A katonai szövetség erői megsemmisítették a líbiai légierőt és a légvédelmet, majd bombázásokkal támogatták a felkelő erők harcát. A háború a lázadók és a NATO győzelmével ért véget, Kadhafit megölték.
 Tagjai
 Csatlakozásra váró államok
 Békepartnerség (a tagság nem cél)
 Nemzetközi jogi értelemben semleges országok:
 A következő országok semlegességét nem támasztja alá semmilyen nemzetközi jogi garancia:
 További békepartner országok:
 – 2021-ben felfüggesztve
 Törekvés a békepartnerségre:
 Térképen
 Legfontosabb intézményei
 Észak-atlanti Tanács
 Az egyetlen politikai döntéshozó testület. A Tanács nagyköveti („állandó képviselők”), külügyminiszteri vagy állam- és kormányfői szinten ülésezik. A döntések érvényessége nem függ a szinttől. Az üléseken (szinttől függetlenül) a főtitkár elnököl.
 Az állandó képviselők hetente többször üléseznek Brüsszelben. A Tanács munkáját a Nemzetközi Titkárság, a Nemzetközi Katonai Törzs és bizottságok segítik.
 Védelmi Tervező Bizottság
 Állandó képviselők részvételével ülésezik. Védelmi kérdésekkel foglalkozik. Irányelveket ad ki a NATO tagországainak. A bizottságot egy 2010 júniusában lezajlott reform során megszüntették, funkcióit pedig az Észak-atlanti Tanács vette át.
 Nukleáris Tervező Csoport
 Rendszeresen ülésezik, védelmi miniszterek részvételével. Feladata a nukleáris erőkkel kapcsolatos konkrét politikai kérdések megvitatása.
 Főtitkár, Titkárság
 A főtitkár felelős a szövetségen belül a döntéshozatali folyamat segítségében. Irányítja a nemzetközi Titkárság munkáját, elnököl a Tanács ülésein.
 Katonai Bizottság
 A Szervezet legfelső katonai szerve. Tagjai a tagállamok vezérkari főnökei. Feladatuk katonai stratégiai kérdésekben vezetési funkciók ellátása. Javaslatokat dolgoz ki a Tanács számára katonai kérdésekben.
 A Katonai Bizottság feladatai:
 1. javaslatokat tesz a NATO politikai vezetése számára olyan intézkedések megtételére, amelyeket a NATO területének közös védelme szempontjából szükségesnek ítélnek
 2. ellátja a vezetési funkciókat a katonapolitikai és stratégiai kérdésekben
 3. katonai kérdésekben irányelveket ad ki a NATO stratégiai parancsnokainak, akik feladataik végrehajtása során a Katonai Bizottságnak tartoznak felelősséggel.
 A Katonai Bizottság az állandó képviselők részvételével hetente legalább egy alkalommal ülésezik, de szükség esetén bármikor összehívható.
 Ezen kívül évente három alkalommal a vezérkari főnökök szintjén tanácskoznak. Kettőt ezek közül Brüsszelben, egyet pedig rotációs alapon valamelyik tagországban tartanak.
 A Katonai Bizottság elnökét a tagállamok vezérkari főnökei hároméves hivatali időszakra választják meg. Hatáskörét a Katonai Bizottság határozza meg, amelynek feladatai végrehajtása során minden tekintetben felelősséggel tartozik.
 A Katonai Bizottság tevékenységét a tagországok katonai szakértőiből álló munkacsoportok és a Nemzetközi Katonai Törzs támogatja.
 Bizottságok és ügynökségek
 A Szövetség munkaszervei, meghatározott feladatkörben döntéseket készítenek elő.
 Parancsnokságok
 A csapatok felkészítését, a hadműveletek tervezését látják el.
 Euro-atlanti Partnerségi Tanács
 Évente kétszer külügyminiszteri szinten ülésezik, havonta nagyköveti szinten.
 NATO Parlamenti Közgyűlése
 A NATO Parlamenti Közgyűlése (NATO PA) egy olyan testület, amely átfogó stratégiai célokat határoz meg a NATO számára. Évente kétszer tart ülést (tavasszal és ősszel). Közvetlen kapcsolatban áll az állandó tagokat kinevező tagállamok nemzeti kormányainak parlamenti szervezeteivel és/vagy ezen tagállamok NATO-nagyköveteivel. A NATO Parlamenti Közgyűlése az Észak-atlanti Szövetség tagállamainak jogalkotóiból és tizenhárom társult tagból áll.
 A NATO főtitkárai
 NATO csúcstalálkozók
 Kapcsolódó szócikkek
 Katonai szabvány
 NATO-kód
 Jegyzetek
 További információk
 North Atlantic Treaty Organization
 NATO archívum
 NATO-csúcsértekezletek
 Az Észak-atlanti Szerződés szövege – nato.int
 Az Észak-atlanti Szerződés szövege – kulugyminiszterium.hu
 A NATO első fél évszázada – László Balázs cikke az Európai Utasban
 Pirityi Sándor: Ötvenöt éves a NATO
 Manley kemény üzenetet küldött a NATO-nak – Cikk a Kanadai Magyar Hírlapban
 Kompromisszum az afganisztáni misszióról – Cikk a Kanadai Magyar Hírlapban
 NATO.lap.hu – linkgyűjtemény


type: other

text:
Home - Interpretacje podatkowe - 2018.07.25 - Dyrektor Krajowej Informacji Skarbowej - 0111-KDIB4.4015.89.2018.1.MCZ
 art. 14 ust. 3 pkt 1 ustawy o podatku od spadków i darowizn
 0111-KDIB4.4015.89.2018.1.MCZ
 z 25 lipca 2018 r.
 Na podstawie art. 13 § 2a oraz art. 14b § 1 ustawy z dnia 29 sierpnia 1997 r. Ordynacja podatkowa (Dz.U. z 2018 r., poz. 800, ze zm.) – Dyrektor Krajowej Informacji Skarbowej stwierdza, że stanowisko Wnioskodawcy przedstawione we wniosku z 12 czerwca 2018 r. (data wpływu – 21 czerwca 2018 r.) o wydanie interpretacji indywidualnej dotyczącej podatku od spadków i darowizn w zakresie skutków podatkowych otrzymania darowizny od ojczyma – jest prawidłowe.
 W dniu 21 czerwca 2018 r. wpłynął do Organu wniosek o wydanie interpretacji przepisów prawa podatkowego dotyczącej podatku od spadków i darowizn w zakresie skutków podatkowych otrzymania darowizny od ojczyma.
 Wnioskodawca jest osobą fizyczną. Matka Wnioskodawcy pozostaje w związku małżeńskim z osobą niebędącą ojcem Wnioskodawcy.
 Zarówno ojczym, jak i Wnioskodawca są pełnoletni. Ojczym nie dokonał przysposobienia Wnioskodawcy, o którym mowa w przepisach art. 114 i następnych ustawy Kodeks rodzinny i opiekuńczy.
 Możliwym jest, że ojczym dokona na rzecz Wnioskodawcy czynności prawnej darowizny, której przedmiotem będą:
 rzeczy znajdujące się na terytorium Rzeczypospolitej Polskiej lub za granicą, lub
 prawa majątkowe wykonywane na terytorium Rzeczypospolitej Polskiej lub za granicą, lub
 środki pieniężne, które w momencie zawarcia umowy darowizny będą znajdowały się na terytorium Rzeczypospolitej Polskiej lub za granicą.
 Wnioskodawca, jako obdarowany, w chwili zawarcia umowy darowizny będzie obywatelem polskim i będzie miał miejsce stałego pobytu na terytorium Rzeczypospolitej Polskiej.
 Wnioskodawca, jako obdarowany, spełni wymogi zwolnienia określone w art. 4a ust. 1 pkt 1 i 2 lub w art. 4a ust. 4 pkt 2 ustawy o podatku od spadków i darowizn.
 Czy zwolnieniu od podatku od spadków i darowizn określonym w art. 4a ustawy o podatku od spadków i darowizn będzie podlegało otrzymanie przez Wnioskodawcę darowizny rzeczy, praw majątkowych i środków pieniężnych z majątku ojczyma?
 Zdaniem Wnioskodawcy, ustawodawca, ustalając zakres podmiotowy zwolnienia określonego w art. 4a ust. 1 ustawy o podatku od spadków i darowizn, wskazał, że osobą uprawnioną do skorzystania z tego zwolnienia podatkowego przy spełnieniu pozostałych warunków jest również pasierb jako nabywca własności rzeczy lub praw majątkowych lub środków pieniężnych w drodze m.in. darowizny.
 Nabycie przez Wnioskodawcę tytułem darowizny rzeczy, praw majątkowych lub środków pieniężnych, dokonane przez osoby wymienione w art. 4a ust. 1 ustawy o podatku od spadków i darowizn, jest zwolnione z podatku od darowizny, jeżeli zostaną spełnione warunki wymienione w art. 4a ustawy o podatku od spadków i darowizn. Wśród osób, o których mowa w art. 4a ustawy o podatku od spadków i darowizn jest bowiem wprost wymieniony pasierb jako obdarowany.
 Uzasadniając swoje stanowisko Wnioskodawca powołał treść art. 1 ust. 1 pkt 2, art. 2, art. 4a ustawy o podatku od spadków i darowizn.
 Wnioskodawca stwierdził, że w związku z brakiem definicji legalnej pasierba w ustawach podatkowych, w celu ustalenia znaczenia tego pojęcia, należy odnieść się do jego znaczenia w języku powszechnym. Pasierb to „syn męża lub żony z poprzedniego małżeństwa.” W związku z faktem, iż Wnioskodawca jest synem żony ojczyma z jej poprzedniego małżeństwa, to w stosunku do swojego obecnego ojczyma jest on pasierbem. Tak też należy traktować go na gruncie ustawy o podatku od spadków i darowizn.
 Wnioskodawca zwrócił uwagę, że z art. 144 Kodeksu rodzinnego i opiekuńczego wynika, iż pasierbem jest dziecko małżonka niebędące zarazem dzieckiem drugiego ze współmałżonków, z kolei zaś z art. 618 § 1 ww. ustawy, że pomiędzy ojczymem a pasierbem powstaje stosunek powinowactwa z chwilą zawarcia małżeństwa pomiędzy nim a matką pasierba. Wnioskodawca i ojczym są więc w świetle powyższego rodziną.
 Zdaniem Wnioskodawcy, analiza przepisów ustawy o podatku od spadków i darowizn prowadzi do jednoznacznych wniosków, że wolą ustawodawcy było, aby ze zwolnienia z opodatkowania podatkiem od spadków i darowizn darowizny przekazanej przez ojczyma mógł korzystać także pasierb, przez którego należy rozumieć nieprzysposobionego syna obecnej żony ojczyma.
 Wnioskodawca zauważył, że wśród osób, o których mowa w art. 4a ustawy o podatku od spadków i darowizn pasierb jest wprost wymieniony jako obdarowany. Jako odrębna kategoria podmiotu pasierb został wymieniony również w art. 14 ust. 3 pkt 1 ustawy o podatku od spadków i darowizn. Gdyby przyjąć, że wola ustawodawcy była inna niż wprost wyrażona w przepisach ustawy, tj. dopuszczałby on zwolnienie, o którym mowa w art. 4a ustawy jedynie wobec pasierbów (osób) przysposobionych, wówczas nie umieszczałby w kręgu osób mogących korzystać z tego zwolnienia pasierba, a wymieniłby jedynie zstępnych, ponieważ przez zstępnych, jak wskazano w art. 14 ust. 4 ww. ustawy, należy rozumieć również przysposobionych.
 Tym samym dla Wnioskodawcy nie ulega wątpliwości, że ustawodawca wymieniając pasierba jako odrębną kategorię podmiotów podlegających zwolnieniu od opodatkowania, nie uzależniał uzyskania tego zwolnienia od kwestii bycia lub nie przysposobionym. Za wystarczające zostało uznane bycie pasierbem, czyli „synem męża lub żony z poprzedniego małżeństwa”.
 Podsumowując, Wnioskodawca stwierdził, że jest dla ojczyma pasierbem, w związku z czym może on korzystać, na podstawie art. 4a ust. 1 wyżej powołanej ustawy, ze zwolnienia z opodatkowania podatkiem od spadków i darowizn darowizny, którą otrzyma od ojczyma. Dla powyższego wniosku w szczególności nie będzie miał znaczenia brak przysposobienia Wnioskodawcy przez ojczyma.
 W świetle obowiązującego stanu prawnego stanowisko Wnioskodawca w sprawie oceny prawnej przedstawionego zdarzenia przyszłego jest prawidłowe.
 Zgodnie z art. 1 ust. 1 pkt 2 ustawy z dnia 28 lipca 1983 r. o podatku od spadków i darowizn (Dz. U. z 2018 r., poz. 644) podatkowi od spadków i darowizn, podlega nabycie przez osoby fizyczne własności rzeczy znajdujących się na terytorium Rzeczypospolitej Polskiej lub praw majątkowych wykonywanych na terytorium Rzeczypospolitej Polskiej, tytułem m.in. darowizny.
 W myśl art. 1 ust. 2 tej ustawy nabycie własności rzeczy znajdujących się za granicą lub praw majątkowych wykonywanych za granicą podlega podatkowi, jeżeli w chwili otwarcia spadku lub zawarcia umowy darowizny nabywca był obywatelem polskim lub miał miejsce stałego pobytu na terytorium Rzeczypospolitej Polskiej.
 Stosownie do art. 3 pkt 1 tejże ustawy podatkowi nie podlega nabycie własności rzeczy ruchomych znajdujących się na terytorium Rzeczypospolitej Polskiej lub praw majątkowych podlegających wykonaniu na terytorium Rzeczypospolitej Polskiej, jeżeli w dniu nabycia ani nabywca, ani też spadkodawca lub darczyńca nie byli obywatelami polskimi i nie mieli miejsca stałego pobytu lub siedziby na terytorium Rzeczypospolitej Polskiej.
 W związku z powyższym należy wskazać, że w analizowanej sprawie umowa darowizny będzie podlegała podatkowi od spadków i darowizn, jeżeli środki pieniężne lub prawa majątkowe w momencie zawarcia umowy darowizny będą znajdowały się na terytorium Rzeczypospolitej Polskiej lub zagranicą i obdarowany w chwili zawarcia tej umowy będzie obywatelem polskim i będzie miał miejsce stałego pobytu na terytorium Rzeczypospolitej Polskiej.
 Stosownie do art. 5 ustawy o podatku od spadków i darowizn, obowiązek podatkowy ciąży na nabywcy rzeczy i praw majątkowych.
 W myśl art. 6 ust. 1 pkt 4 ww. ustawy, obowiązek podatkowy powstaje – przy nabyciu w drodze darowizny – z chwilą złożenia przez darczyńcę oświadczenia w formie aktu notarialnego,
 a w razie zawarcia umowy bez zachowania przewidzianej formy – z chwilą spełnienia przyrzeczonego świadczenia; jeżeli ze względu na przedmiot darowizny przepisy wymagają szczególnej formy dla oświadczeń obu stron, obowiązek podatkowy powstaje z chwilą złożenia takich oświadczeń.
 Natomiast stosownie do art. 4a ustawy od spadków i darowizn zwalnia się od podatku nabycie własności rzeczy lub praw majątkowych przez małżonka, zstępnych, wstępnych, pasierba, rodzeństwo, ojczyma i macochę, jeżeli:
 Zgłoszenie o nabyciu własności rzeczy i praw majątkowych winno być dokonane na formularzu SD-Z2 zgodnie z rozporządzeniem Ministra Finansów z dnia 20 listopada 2015 r. w sprawie wzoru zgłoszenia o nabyciu własności rzeczy i praw majątkowych (Dz. U. z 2015 r., poz. 2060).
 Z przedstawionego we wniosku zdarzenia przyszłego wynika, że matka Wnioskodawcy pozostaje w związku małżeńskim z osobą niebędącą ojcem Wnioskodawcy. Ojczym nie dokonał przysposobienia Wnioskodawcy, o którym mowa w przepisach art. 114 i następnych ustawy Kodeks rodzinny i opiekuńczy. Możliwym jest, że ojczym dokona na rzecz Wnioskodawcy darowizny rzeczy, praw majątkowych oraz środków pieniężnych znajdujących się w Polsce lub za granicą.
 Biorąc pod uwagę przywołane uregulowania prawne oraz opisane we wniosku zdarzenie przyszłe należy wskazać, że pasierbami są dzieci małżonka niebędące zarazem dziećmi drugiego ze współmałżonków. Pomiędzy tymi osobami (ojczym/macocha, pasierb) z chwilą zawarcia małżeństwa z rodzicem pasierba powstaje stosunek powinowactwa, o którym mowa w art. 618 ustawy z dnia 25 lutego 1964 r. Kodeks rodzinny i opiekuńczy (Dz.U. z 2017 r., poz. 682, ze zm.). Zgodnie z tym przepisem, z małżeństwa wynika powinowactwo między małżonkiem a krewnymi drugiego małżonka. Trwa ono mimo ustania małżeństwa. Linię i stopień powinowactwa określa się według linii i stopnia pokrewieństwa.
 Ustawodawca, ustalając zakres podmiotowy zwolnienia określonego w art. 4a ust. 1 ustawy o podatku od spadków i darowizn, wskazał, że osobą uprawnioną do skorzystania z tego zwolnienia podatkowego przy spełnieniu pozostałych warunków jest również pasierb jako nabywca własności rzeczy lub praw majątkowych w drodze m.in. darowizny.
 Przenosząc zatem powołane powyżej przepisy na grunt analizowanej sprawy należy wskazać, że nabycie przez Wnioskodawcę – tytułem darowizny od ojczyma – rzeczy, praw majątkowych oraz środków pieniężnych przy spełnieniu przesłanek określonych w art. 4a ustawy o podatku od spadków i darowizn będzie korzystało ze zwolnienia z opodatkowania podatkiem od spadków i darowizn. Wśród osób, o których mowa w art. 4a ustawy o podatku od spadków i darowizn jest bowiem wprost wymieniony pasierb jako obdarowany.
 Odnosząc się do przywołanych przez Wnioskodawcę interpretacji indywidualnych wskazać należy, że zostały one wydane w indywidualnych sprawach, osadzonych w określonym stanie faktycznym (zdarzeniu przyszłym) i nie mają zastosowania ani konsekwencji wiążących w odniesieniu do żadnego innego stanu faktycznego czy też zdarzenia przyszłego.