text:
L'affaire Mylène est une affaire criminelle française dans laquelle Mylène Mallet est tuée le par son amant, à son domicile de Couzeix dans l'agglomération de Limoges (Haute-Vienne).
 Petar Yankov est condamné en 2015 à de réclusion criminelle pour des faits de « vol accompagné ou suivi de violences ayant entraîné la mort ». Mylène Mallet était une femme trans et était connue pour sa participation au monde de la nuit limougeaud.
 Le traitement médiatique de l'affaire, qui a mis l'accent sur une approche pathologisante et sensationnaliste en considérant la victime non comme une femme trans mais comme un homme transformiste ou travesti, est fortement critiqué par les associations trans.
 Biographie de Mylène Mallet
 Mylène Mallet naît le , sous le nom de Laurent Mallet, à Limoges.
 Elle suit un traitement hormonal substitutif. Coiffeuse de profession, elle tient un salon avec sa mère avant de travailler à son propre compte à domicile. Elle travaille également dans le monde de la nuit à Limoges, où elle est une artiste réputée se produisant dans des night-clubs ; elle s'auto-proclamait . Elle se produit notamment chaque dimanche au . Elle fréquente aussi des bars , à l'instar de L'Andromède.
 Déroulement
 Mylène Mallet, âgée de , est retrouvée morte par les pompiers le soir du dans son pavillon de Couzeix, à proximité de Limoges. Elle a été tuée la nuit précédente à coups de marteau, qui lui ont causés plusieurs fractures au crâne. Mylène Mallet avait organisée une soirée chez elle, dont les convives sont partis à du matin, à l'exception d'un homme, Petar Yankov.
 Saisi de l'enquête, le service régional de police judiciaire, met en cause Petar Yankov, dit « Remzi », un homme bulgare retourné dans son pays d'origine après les faits. Ses empreintes digitales ont été retrouvées sur l'arme du crime. Âgé de , il fréquentait Mylène depuis 2009. Sous le coup d'un mandat d'arrêt européen, il est interpellé le à Pechtera, ville du Sud de la Bulgarie. Il avoue dans un premier temps les faits, puis se rétracte en désignant un autre auteur, avant de reconnaître les faits une seconde fois.
 Procès
 Le procès de l'« affaire Mylène » ouvre le à la cour d'assises de la Haute-Vienne à Limoges. Petar Yankov est accusé de « vol accompagné ou suivi de violences ayant entraîné la mort ». La défense tente de requalifier les faits en « coups et blessures volontaires ayant entraîné la mort sans intention de la donner », en se basant sur le récit de l'accusé. Celui-ci affirme que la victime, alcoolisée, l'aurait agressé et menacé après qu'il ait refusé une relation sexuelle. Plusieurs anciens compagnons de Petar Yankov comparaissent comme témoin et affirment avoir été victimes de vols et de coups .
 À l'issue d'un procès de trois jours, Petar Yankov est condamné le à de réclusion criminelle, soit trois ans de plus que requis par l'avocat général. Il est aussi condamné à verser deux fois et de dommages et intérêts à la famille. Il ne fait pas appel.
 Médiatisation
 Le meurtre de Mylène Mallet est médiatisé à une échelle nationale, et présenté comme un fait divers, c'est-à-dire un fait d'information sans portée générale. Ce traitement est similaire à celui d'autres meurtres médiatiques de femmes trans, comme lors des meurtres de Mylène en 2005 à Marseille ou de Vanesa Campos en 2018 dans le bois de Boulogne. Elles sont toutes trois considérées par la presse et la télévision comme des hommes , citées au masculin et désignées sous leur nom de naissance. On retrouve aussi cette considération lorsque des suicides de personnes trans sont médiatisés. Ainsi, France 3 Limousin évoque le , avec des guillemets, et décrit cette dernière comme et Le Parisien écrit . Cette approche implique, d'après la sociologue des médias Karine Espineira, une réassignation de genre patholigisante, souvent qualifiée de « seconde mort ».
 L'association limougeaude Les Myriades Transs dénonce dans plusieurs communiqués le traitement qui est réservé à la victime, notamment par l'usage abusif de son nom de naissance (dit morinom dans le cas d'une personne trans), le mégenrage (non-respect de son genre) et les détails sordides. L'associatif trans français, comme pour les meurtres de Mylène en 2005 et de Vanesa Campos, déplore une médiatisation qui est observée comme transphobe.
 Hommage
 Un hommage est rendu à Mylène Mallet le à Limoges par une dizaine de personnes, avec les représentantes des Myriades Transs, Acceptess-T, Act Up-Paris et du Strass. Dans un communiqué commun, les quatre organisations déplorent le suicide de huit femmes trans à Limoges en deux ans, dont notamment celui de Karima Sidiki, en 2012, après que son changement d'état civil lui a été refusé par le tribunal compétent.
 Notes et références
 Voir aussi
 Vanesa Campos et Jessyca Sarmiento, femmes trans péruviennes assassinées en 2018 et 2020
 Jean-Pierre Humblot, tué en 2003
 Affaire criminelle en France
 Transphobie en France
 Féminicide en France
 Juillet 2013 en France
 Histoire de la Haute-Vienne


type: contracts

jurisdiction: EU

text:
 28.7.2011
 MT
 Il-Ġurnal Uffiċjali tal-Unjoni Ewropea
 L 196/39
 DEĊIŻJONI TAL-KUMITAT KONĠUNT TAŻ-ŻEE
 Nru 57/2011
 tal-20 ta’ Mejju 2011
 li temenda l-Anness XX (L-Ambjent) tal-Ftehim dwar iż-ŻEE
 IL-KUMITAT KONĠUNT TAŻ-ŻEE,
 Wara li kkunsidra l-Ftehim dwar iż-Żona Ekonomika Ewropea, kif emendat mill-Protokoll li jaġġusta l-Ftehim dwar iż-Żona Ekonomika Ewropea, minn issa ’l quddiem imsejjaħ “il-Ftehim”, u b’mod partikolari l-Artikolu 98 tiegħu,
 Billi:
 (1)
 L-Anness XX tal-Ftehim ġie emendat bid-Deċiżjoni tal-Kumitat Konġunt taż-ŻEE Nru 43/2011 tal-1 ta’ April 2011 (1).
 (2)
 Id-Deċiżjoni tal-Kummissjoni 2005/646/KE tas-17 ta’ Awwissu 2005 dwar it-twaqqif ta’ reġistru ta’ siti biex jiffurmaw in-netwerk ta’ interkalibrazzjoni skont id-Direttiva 2000/60/KE tal-Parlament Ewropew u tal-Kunsill (2) għandha tiġi inkorporata f’dan il-Ftehim,
 (3)
 Id-Direttiva 2008/105/KE tal-Parlament Ewropew u tal-Kunsill tas-16 ta’ Diċembru 2008 dwar standards ta’ kwalità ambjentali fil-qasam tal-politika tal-ilma, li temenda u sussegwentement tħassar id-Direttivi tal-Kunsill 82/176/KEE, 83/513/KEE, 84/156/KEE, 84/491/KEE, 86/280/KEE u li temenda d-Direttiva 2000/60/KE tal-Parlament Ewropew u tal-Kunsill (3) għandha tiġi inkorporata f’dan il-Ftehim.
 (4)
 Id-Direttiva tal-Kummissjoni 2009/90/KE tal-31 ta’ Lulju 2009 li tistipula, skont id-Direttiva 2000/60/KE tal-Parlament Ewropew u tal-Kunsill, speċifikazzjonijiet tekniċi għall-analiżi u l-monitoraġġ kimiċi tal-istat tal-ilma (4) għandha tiġi inkorporata f’dan il-Ftehim.
 (5)
 Id-Direttiva 2008/105/KE tħassar, b’effett mit-22 ta’ Diċembru 2012, id-Direttivi tal-Kunsill 82/176/KEE (5), 83/513/KEE (6), 84/156/KEE (7), 84/491/KEE (8) u 86/280/KEE (9), li huma inkorporati mal-Ftehim u li għalhekk iridu jiġu mħassra skont l-istess Ftehim b’effett mit-22 ta’ Diċembru 2012,
 IDDEĊIEDA DAN LI ĠEJ:
 Artikolu 1
 L-Anness XX tal-Ftehim għandu jiġi emendat kif ġej:
 1.
 Li ġej għandu jiżdied mal-Punti 8 (id-Direttiva tal-Kunsill 82/176/KEE), 9 (id-Direttiva tal-Kunsill 83/513/KEE), 10 (id-Direttiva tal-Kunsill 84/156/KEE) u 11 (id-Direttiva tal-Kunsill 84/491/KEE):
 “, kif emendat permezz ta’:
 —
 32008 L 0105: Id-Direttiva 2008/105/KE tal-Parlament Ewropew u tal-Kunsill tas-16 ta’ Diċembru 2008 (ĠU L 348, 24.12.2008, p. 84).”
 2.
 L-inċiż li ġej għandu jiżdied fil-Punti 12 (id-Direttiva tal-Kunsill 86/280/KEE) u 13ca (id-Direttiva 2000/60/KE tal-Parlament Ewropew u tal-Kunsill):
 “—
 32008 L 0105: Id-Direttiva 2008/105/KE tal-Parlament Ewropew u tal-Kunsill tas-16 ta’ Diċembru 2008 (ĠU L 348, 24.12.2008, p. 84).”
 3.
 Il-punti li ġejjin għandhom jiddaħħlu wara l-Punt 13cab (id-Deċiżjoni tal-Kummissjoni 2008/915/KE):
 “13cac.
 32005 D 0646: Id-Deċiżjoni tal-Kummissjoni 2005/646/KE tas-17 ta’ Awwissu 2005 dwar it-twaqqif ta’ reġistru ta’ siti biex jiffurmaw in-netwerk ta’ interkalibrazzjoni skont id-Direttiva 2000/60/KE tal-Parlament Ewropew u tal-Kunsill (ĠU L 243, 19.9.2005, p. 1).
 13cad.
 32008 L 0105: Id-Direttiva 2008/105/KE tal-Parlament Ewropew u tal-Kunsill tas-16 ta’ Diċembru 2008 dwar standards ta’ kwalità ambjentali fil-qasam tal-politika tal-ilma, li temenda u sussegwentement tħassar id-Direttivi tal-Kunsill 82/176/KEE, 83/513/KEE, 84/156/KEE, 84/491/KEE, 86/280/KEE u li temenda d-Direttiva 2000/60/KE tal-Parlament Ewropew u tal-Kunsill (ĠU L 348, 24.12.2008, p. 84).
 13cae.
 32009 L 0090: Id-Direttiva tal-Kummissjoni 2009/90/KE tal-31 ta’ Lulju 2009 li tistipula, skont id-Direttiva 2000/60/KE tal-Parlament Ewropew u tal-Kunsill, speċifikazzjonijiet tekniċi għall-analiżi u l-monitoraġġ kimiċi tal-istat tal-ilma (ĠU L 201, 1.8.2009, p. 36).”
 4.
 It-test tal-Punti 8 (id-Direttiva tal-Kunsill 82/176/KEE), 9 (id-Direttiva tal-Kunsill 83/513/KEE), 10 (id-Direttiva tal-Kunsill 84/156/KEE), 11 (id-Direttiva tal-Kunsill 84/491/KEE) u 12 (id-Direttiva tal-Kunsill 86/280/KEE) għandu jkun imħassar b’effett mit-22 ta’ Diċembru 2012.
 Artikolu 2
 It-testi tad-Deċiżjoni 2005/646/KE u tad-Direttivi 2008/105/KE u 2009/90/KE bil-lingwa Islandiża u dik Norveġiża, li għandhom jiġu pubblikati fis-Suppliment taż-ŻEE ta’ Il-Ġurnal Ufficjali tal-Unjoni Ewropea, għandhom ikunu awtentiċi.
 Artikolu 3
 Din id-Deċiżjoni għandha tidħol fis-seħħ fil-21 ta’ Mejju 2011, sakemm in-notifiki kollha skont l-Artikolu 103(1) tal-Ftehim ikunu saru lill-Kumitat Konġunt taż-ŻEE (*).
 Artikolu 4
 Din id-Deċiżjoni għandha tiġi ppubblikata fit-Taqsima taż-ŻEE ta’ Il-Ġurnal Uffiċjali tal-Unjoni Ewropea u fis-Suppliment taż-ŻEE tiegħu.
 Magħmul fi Brussell, l-20 ta’ Mejju 2011.
 Għall-Kumitat Konġunt taż-ŻEE
 L-Aġent President
 Gianluca GRIPPA
 (1) ĠU L 171, 30.6.2011, p. 44.
 (2) ĠU L 243, 19.9.2005, p. 1.
 (3) ĠU L 348, 24.12.2008, p. 84.
 (4) ĠU L 201, 1.8.2009, p. 36.
 (5) ĠU L 81, 27.3.1982, p. 29.
 (6) ĠU L 291, 24.10.1983, p. 1.
 (7) ĠU L 74, 17.3.1984, p. 49.
 (8) ĠU L 274, 17.10.1984, p. 11.
 (9) ĠU L 181, 4.7.1986, p. 16.
 (*) L-ebda rekwiżiti kostituzzjonali ma huma indikati.


type: other

text:
Dispositionsrätt till egendom i fåmansföretag - PDF
 Dispositionsrätt till egendom i fåmansföretag
 Download "Dispositionsrätt till egendom i fåmansföretag"
 1 Dispositionsrätt till egendom i fåmansföretag En problematisering av principerna för förmånsbeskattning Högre kurs i företagsskatterätt VT 2015 Författare: Christian Thoor Handledare: Jan Kellgren
 2 1. Inledning Den skatterättsliga utgångspunkten för förmånsbeskattning är reglerad i 11 kap. 1 och 61 kap. 2 IL kap. 1 IL stadgar att förmåner som erhålls på grund av tjänst ska tas upp som intäkt. Hur dessa förmåner ska värderas bestäms enligt 61 kap. 2 IL, där det framkommer att inkomster i annat än pengar ska värderas till marknadsvärdet. Syftet med förmånsbeskattningen är att likställa förmåner med andra sorters löneinkomster. Genom beskattning ska en individs inkomster från tjänst eller förmån beskattas på lika sätt, så att neutralitet upprätthålls mellan dem. 2 De frågor som de ovan nämnda lagrummen reglerar är vanligtvis relativt okomplicerade när det rör arbetstagare som får någon sorts förmån i sin tjänst. Det föreligger större problematik när fokus istället riktas på t.ex. fåmansaktiebolag. Inom fåmansbolagsområdet har vissa principer utarbetats för beskattning av förmåner. Principerna skiljer sig både materiellt och tankemässigt från de fall när en vanlig anställd blir förmånsbeskattad. Som rättsläget såg ut tidigare var reglerna för beskattning av fåmansaktiebolag kritiserade eftersom de ansågs vara oklara och i vissa fall omotiverat hårda. I de ändringar som gjordes genom bl.a. prop. 1999/00:15 togs mycket av särregleringen för fåmansaktiebolag bort, vilket medföljde att förmånsbeskattning skulle ske enligt allmänna regler. 3 Från lagstiftarens sida går det således att utläsa två olika synsätt. Antingen kan lagstiftaren försöka täppa till hål i beskattningen genom särreglering, eller införa huvudregler som får utvecklas genom praxis. Syftet med den här uppsatsen är således att problematisera förmånsbeskattning och de principer som utarbetats av Högsta förvaltningsdomstolen för att komma till en slutsats om desamma. Med problematisering avser jag att syna de principer som finns för förmånsbeskattning och testa dessa mot olika omständigheter. Det material jag har analyserat består av förarbeten, praxis, doktrin och ställningstaganden från Skatteverket. 2. Bakgrund 2.1 RÅ 2002 ref. 53 Målet rörde kostnadsfri disposition av en fritidsfastighet som ägdes av ett fåmansaktiebolag, som i sin tur ägdes av en person vid namn J.J. J.J., som ägde 30 % av aktierna i bolaget och 1 Inkomstskattelag (1999:1229). 2 Lodin, S-O., Lindencrona, G., Melz, P., Silfverberg, C., Simon-Almendal, T., Inkomstskatt en läro- och handbok i skatterätt, 14 uppl., Lund, 2013, Studentlitteratur s. 137f. 3 Tjernberg, M., Beskattning av fåmansföretag, 6 uppl., Stockholm, 2005, Thomson fakta, s
 3 som även var anställd däri, betalade inga hyreskostnader för tiden då hon utnyttjade fritidsfastigheten. Frågan som dåvarande Regeringsrätten 4 tog ställning till var huruvida J.J. skulle förmånsbeskattas för hennes dispositionsrätt till fastigheten eller om hon skulle beskattas baserat på den tid hon faktiskt nyttjat fastigheten. J.J. anförde att det var det faktiska nyttjandet av fritidsfastigheten som skulle ligga till grund för beskattning, vilket hon styrkte med bl.a. rättsfallet RÅ 2001 ref. 22. Det refererade rättsfallet handlade om beskattning av bilförmån och dåvarande Riksskatteverket 5 bestred yrkandet i dess helhet. Högsta förvaltningsdomstolen började med att hantera det rättsfall som J.J. åberopade som grund för sin talan och konstaterade att bilförmån skiljer sig från nyttjande av fritidsfastighet. Bilförmån är speciellt reglerat i lag, och däri finns krav på att förmånen ska ha åtnjutits för att kunna bli beskattad. Något sådant krav finns inte för beskattning av disposition av fastighet. Högsta förvaltningsdomstolen konstaterade att det som karaktäriserar en fritidsfastighet av den typ som var aktuell i målet var den fria dispositionsrätten. Denna fria dispositionsrätt gällde oberoende av i vilken utsträckning denna dispositionsrätt faktiskt nyttjats. Värdet av bostadsförmånen bör därför beräknas med anledning av dispositionsrätten och inte det faktiska nyttjandet. Däremot kom Högsta förvaltningsdomstolen fram till att i de fall dispositionsrätten varit inskränkt skulle förmånsvärdet sättas ned i relation till inskränkningen. 2.2 HFD 2011 ref. 55 Målet rörde privat nyttjande av en motorbåt som ägdes av G.Bs fåmansaktiebolag. G.B. ägde tillsammans med sin hustru 100 % av aktierna i aktiebolaget. Hustrun tog upp nyttjandet av båten som förmån i beskattningen. Frågan som Högsta förvaltningsdomstolen tog ställning till var huruvida G.B. skulle beskattas för båtförmån och hur denna förmån i sådana fall skulle värderas. Det värde som G.Bs hustru hade angett i deklaration bestreds av Skatteverket. Högsta förvaltningsdomstolen började med att hänvisa till de aktuella lagrummen 11 kap. 1 och 61 kap. 2 IL och sedan domen RÅ 2002 ref. 53. Angående målet konstaterade Högsta förvaltningsdomstolen att fritidsfastigheterna i det tidigare målet inte använts för uthyrning i bolaget, men att ägarna till bolaget skulle beskattas för den fria dispositionsrätten. I det nu aktuella målet användes dock båten för uthyrning, vilket inte hindrade principen om att det är den fria dispositionsrätten som ligger till grund för 4 Nuvarande Högsta förvaltningsdomstolen. Hädanefter kommer enbart titeln Högsta förvaltningsdomstolen användas. 5 Nuvarande Skatteverket. Hädanefter kommer enbart titeln Skatteverket att användas. 3
 4 beskattning. Det faktum att båten användes i verksamheten hindrade därmed inte att dispositionsrätten skulle ligga till grund för beskattningen. Angående själva värderingen av förmånen uttalade Högsta förvaltningsdomstolen att en samlad bedömning av omständigheterna i det enskilda fallet skulle göras. Värderingen skulle grunda sig på vad det var för typ av båt, användningen av båten i verksamheten och vad det kunde kosta att hyra en motsvarande båt. Omständigheter som hänförde sig till den skatteskyldige kunde även de påverka värderingen och som exempel framförde domstolen de fallen att båten inte kunde användas p.g.a. handikapp eller sjukdom Sammanfattning Sammanfattningsvis kan av dessa två rättsfall flera principer utläsas. Den första är att förmånsbeskattning ska, i de fall egendomen utgör fritidsfastighet eller båt, utgå med hänsyn till dispositionsrätten och inte den faktiska användningen. Denna princip är alltjämt gällande och tillämpas av underrätterna. 6 Den andra principen är att dispositionsrätten kan inskränkas, vilket ska sänka förmånsvärdet av dispositionsrätten. Den tredje principen är att värderingen ska ske genom en samlad bedömning av omständigheterna i det enskilda fallet. 3. Analys 3.1 Begreppet dispositionsrätt och möjligheterna till inskränkning därav Utgångspunkten för beskattning av förmåner när det gäller arbetstagare är att förmånen ska ha åtnjutits. 7 Det räcker således inte för beskattning att det funnits en möjlighet att utnyttja förmånen. I de ovan refererade målen, som istället handlar om ägare av fåmansaktiebolag, hävdade svarandena att beskattning skulle utgå endast i den mån egendomen faktiskt åtnjutits, vilket inte accepterades av varken Skatteverket eller Högsta förvaltningsdomstolen. Skatteverket konstaterar dock i sitt ställningstagande angående förmånsbeskattning att när egendomen inte är av fritidskaraktär ska beskattning utgå med det faktiska nyttjandet, eller med andra ord, när förmånen åtnjutits 8. Således går det att finna båda beskattningsprinciperna inom området för beskattning av fåmansaktiebolag, nämligen beskattning för dispositionsrätt och vid faktisk användning. 6 Se t.ex. KamR , LLMSS, s Skatteverkets ställningstagande, Beskattning av dispositionsrätt till fritidsbostad eller båt, Dnr/målnr/löpnr: /111,
 5 Det framkommer i de i avsnitt 2 refererade målen att dispositionsrätten är en grundläggande del inom förmånsbeskattningen. Vad denna term närmre betyder klargör dock inte Högsta förvaltningsdomstolen. Rent allmänt så borde begreppet under de nu aktuella omständigheterna betyda att någon har en möjlighet till att nyttja något. Skatteverket har i ett ställningstagande preciserat deras åsikt i frågan, och det anser att förmånsbeskattning ska utgå när dispositionsrätten varit kontinuerlig och oinskränkt. Inskränkning av dispositionsrätten är möjlig genom t.ex. att egendomen används i verksamheten, hyrs ut eller används av andra än företagsledaren (t.ex. anställda). Högsta förvaltningsdomstolen anför i HFD 2011 ref. 55 att omständigheter som hänför sig till den skattskyldiga, t.ex. handikapp eller sjukdom, kan påverka bedömningen av dispositionsrätten. Frågan är om även andra omständigheter kan tillmätas betydelse. Högsta förvaltningsdomstolen nämner enbart omständigheter av objektiv natur, men skulle det även vara möjligt att hänvisa till omständigheter av subjektiv natur? Om ett företag t.ex. hyrde ut skidstugor i alperna men ägaren av företaget avskydde att åka skidor och inte hade kunskaper i hur man åkte skidor, vore det då möjligt att anföra det som en omständighet som skulle lindra förmånsbeskattningen? I praktiken så blir ju värdet av skidstugan av begränsat värde för företagsledaren, precis som vid handikapp, vilket talar för att det borde vara möjligt med en sådan invändning. Det som talar mot en sådan möjlighet är att det föreligger stora bevissvårigheter för den skattskyldiga att bevisa att han inte kan, eller vill, åka skidor. Skatteverket anser att i speciella fall även den omständigheten att företagsledaren redan äger egendom av samma slag som kan bli föremål för förmånsbeskattning kan föranleda att beskattning underlåts. 9 Detta resonemang torde ha sin grund i att om företagsledaren redan sen innan äger en liknande båt som den som företaget anskaffar, den senare båten då är av mindre värde för honom/henne. Slutsatsen som kan dras angående dispositionsrätten är således att denna har en stark samhörighet med skattesubjektets förutsättningar. I de fall skattesubjektet inte har en möjlighet att disponera egendomen blir dispositionsrätten inskränkt. 3.2 Egendomstyp och något om tjänster I de två huvudfall som jag valt ut från Högsta förvaltningsdomstolen har förmånsbeskattning skett med anledning av nyttjande av båt och fritidsfastighet. Bilförmån är något som 9 ibid. 5
 6 lagstiftaren redan har särreglerat 10. Frågan som jag skulle vilja ställa är, vad för sorts egendom kan hamna i skatteverkets blickfång just vad gäller förmånsbeskattning? Är allt potentiellt nyttjande av ett företags egendom för privata ändamål att se som en förmån som ska beskattas redan med anledning av dispositionsrätt? Skatteverket anser att beskattning främst sker i de fallen när egendomen lämpar sig väl för fritidsändamål. Som exempel på när egendomen inte lämpar sig för fritidsändamål nämner skatteverket det fall att om en båt i företaget skiljer sig från den sortens båtar som används för fritidsändamål eller om båten är specialutrustad på ett avvikande sätt. Enligt Skatteverket talar detta för att dispositionsrätten ska vara inskränkt. 11 Slutsatsen som kan dras av detta är att egendom som normalt sett inte brukar används för privat bruk eller fritidsändamål inte ska medföra någon presumtion om dispositionsrätt. I propositionen Slopade stoppregler 12 framkommer att Regeringens åsikt är att [n]är det gäller anskaffningar av dyrare egendom 13, t.ex. båtar och fjällstugor bör det understrykas att det är dispositionsrätten som ligger till grund för förmånsvärdet och inte det faktiska utnyttjandet 14. Detta uttalande talar för att det finns en koppling mellan dyrare egendom och att det är då som dispositionsrätten ska ligga till grund för beskattningen. Det är även viktigt att notera att det går att tolka Regeringens uttalande som att dispositionsrätten inte alltid ska ligga till grund för beskattning, vilket dock Högsta förvaltningsdomstolen har slagit fast som huvudprincip i HFD 2011 ref. 55. Det som jag istället vill fästa vikt vid i Regeringens uttalande är utpekandet av dyrare egendom som viktig vid förmånsbeskattning. Att försöka utröna vad detta betyder i konkreta fall är väldigt svårt. Det torde vara uppenbart att bara för att egendom i ett fåmansaktiebolag är värdefull, detta inte föranleder att ägaren av bolaget ska förmånsbeskattas. Som exempel kan nämnas en truck. Den kan säkerligen vara väldigt värdefull och ägaren kan använda den som transportmedel privat, men förmånsbeskattning grundat på dispositionsrätten torde knappast utgå. Om ägaren i ett fåmansaktiebolag skulle kunna bli förmånsbeskattad för dispositionsrätten till maskiner, då skulle beskattning likväl kunna utgå på all egendom i fåmansaktiebolagets verksamhet. Detta motargument ligger även i linje med Skatteverkets ställningstagande att förmånsbeskattning främst sker när egendomen typiskt sett är av fritidskaraktär. 10 Se bl.a. reglerna i 61 kap 5-11 IL. 11 Skatteverkets ställningstagande, Beskattning av dispositionsrätt till fritidsbostad eller båt, Dnr/målnr/löpnr: /111, Proposition 1999/00: Min kursivering. 14 Proposition 1999/00:15 s
 7 I de tidigare stoppreglerna i KL 15 fanns vissa riktlinjer för när förmånsbeskattning skulle ske. I anvisningarna till stoppregeln specificerades att när en företagsledare för honom eller hans närstående införskaffar egendom uteslutande eller så gott som uteslutande för privat bruk skulle förmånsbeskattning ske. 16 Regeringen har i en tidigare proposition sökt förklara vad som menas med privat bruk. Regeringen anförde att [d]et är givet att det inte går att dra någon skarp gräns mellan egendom, som är eller kan antas bli till nytta för ett företags verksamhet, och annan egendom. I fråga om egendom som inte har direkt samband med förvärvsverksamheten bör i synnerhet om egendomen normalt sett räknas till personligt lösöre taxeringsmyndigheterna inta en restriktiv hållning. En personbil bör t.ex. inte anses vara till nytta för företagets verksamhet endast av den anledningen att viss användning förekommer i verksamheten. 17 Detta skulle i sådana fall betyda att egendom som typiskt sett används för privat bruk är möjlig att förmånsbeskatta redan vid dispositionsrätt. Det är dock oklart hur direkt samband med verksamheten ska tolkas. Hur hanterar principerna för förmånsbeskattning tjänster istället för egendom? Vid t.ex. köp av säsongsbiljetter till diverse evenemang, speciellt med fasta platser eller loge, kan värdet bli betydande. Som exempel kan ett scenario målas upp där ett fåmansaktiebolag har tillgång till platser på kultur-/sportevenemang. Om dessa skulle användas under arbetstid, t.ex. för att skapa goodwill mellan företaget och eventuella kunder, vore kopplingen till företagets verksamhet tydlig. Om däremot dessa platser skulle utnyttjas privat av företagets ägare skulle det troligtvis ses som en förmån och beskattas i enlighet med t.ex. HFD 2011 ref. 55. Vad skulle då hända om företagsägaren hade tillgång till evenemangsplatser vi säsongkort eller liknande, men inte utnyttjade dessa? I enlighet med huvudprincipen skulle dispositionsrätten i sig föranleda beskattning och tjänsten är även av typisk fritidskaraktär. Skulle det gå att avskära dispositionsrätten, så att förmånsbeskattning underlåts? Enligt RÅ 2002 ref. 53 konstaterade domstolen att dispositionsrätten kan inskränkas. Målet rörde nyttjande av fastigheter, och som inskränkning av dispositionsrätten kan tänkas uthyrning eller om det inte är möjligt, överlämnande av nycklar till tredje man, vilket hindrar företagsägaren från att få tillgång till fastigheterna. I det aktuella exemplet med evenemangsbiljetterna kan jag tänka mig att försäljning av enstaka biljetter vore möjligt, förutsatt att dessa inte är knutna till en viss person (företagsledaren) eller företaget i sig. En annan möjlighet kan vara att försöka avskära dispositionsrätten från företagsägaren genom att 15 Kommunalskattelag (1928:370). 16 Proposition 1999/00:15, s Proposition 1975/76:79, s
 8 denne måste kvittera ut biljetterna/säsongskortet genom tredje man för att få tillgång till dem. I båda fallen försvinner möjligheten för företagsägaren att disponera över tjänsten vilket enligt Högsta förvaltningsdomstolens praxis borde leda till underlåtelse att förmånsbeskatta. 3.4 Skattesubjekt Två enklare scenarier som går att föreställa sig är antingen att en anställd erhåller en förmån från arbetsgivaren eller att en ägare av ett fåmansaktiebolag erhåller en förmån från bolaget. I de fallen är beskattningen i subjekthänseende inte särskilt komplicerad, eftersom det är den anställde i det första fallet och ägaren i det andra fallet som blir underkastade förmånsbeskattningen. Mer problematiskt blir det i de fallen när den som åtnjuter förmånen är någon annan än de ovan nämnda, t.ex. närstående eller VD som inte äger andel i företaget. I mål RÅ 1996 ref. 16 sålde ett fåmansaktiebolag en bil till ägarens sambo för ett pris som understeg marknadsvärdet. Om ägaren själv hade köpt bilen hade dåvarande förmånsbeskattningsregler varit tillämpliga enligt lagens ordalydelse. Högsta förvaltningsdomstolen uttalade dock att det fick ses som att även företagsägaren tillgodogjort sig en förmån från bolaget genom att låta sin sambo åtnjuta förmånen. Därför var det ägaren som skulle förmånsbeskattas för överföringen. Målet ger klart stöd för tankesättet att det är ägaren som ska beskattas när åtnjutande av förmånen sker av närstående till ägaren. Vad skulle då hända om t.ex. företaget ägde fritidsfastigheter som även ägarens närstående hade dispositionsrätt till? Scenariot skulle förmodligen bli oproblematiskt, eftersom förvaltningsdomstolarna och Skatteverket torde anlägga samma synsätt som i nyss nämnda mål. Vad skulle då hända om företagsägaren inte kunde nyttja sin dispositionsrätt, t.ex. genom att han/hon var fysiskt handikappad? Högsta förvaltningsdomstolen framförde i HFD 2011 ref. 55 att omständigheter som hänförde sig till den skattskyldiga kunde påverka värderingen av dispositionsrätten. Detta skulle kunna ge följden att i de fall den skattskyldiga överhuvudtaget inte kan nyttja den aktuella egendomen, förmånsbeskattningen minskas eller helt bortfaller. Om vi då fortsätter med detta exempel, vad händer om den skattskyldiga ej kan nyttja egendomen, men dennes närstående har denna möjlighet, utan att vara delägare eller verksam i företaget? Måste företagsägaren värja sig mot detta genom att helt avskära rådigheten till egendom, i enlighet med i avsnitt 3.1 anförda inskränkningsmöjligheter? I enlighet med RÅ 1996 ref. 16 tolkar jag Högsta förvaltningsdomstolen resonemang så att företagsägarens sambo fick åtnjuta den aktuella förmånen endast på grund av det nära sambandet med företaget. Det är enligt min åsikt underförstått att det har skett med 8
 9 företagsägarens vilja. Förutom i rent brottsliga fall (olovligt förfogande eller stöld) torde det vara så att den närstående nyttjar förmånen genom företagsägaren, vilket gör att företagsägaren borde bli förmånsbeskattad. Jag har dock svårt att se logiken i att beskatta en företagsägare för att dennes närstående har en fri dispositionsrätt, skatteanspråket från statens sida skulle bli långtgående. Anledningen till utfallet i RÅ 1996 ref. 16 tror jag beror på att lagstiftaren inte vill öppna upp för möjligheten att en närstående till företagsägaren utåt sett kan nyttja en förmån, och undvika förmånsbeskattning, när det egentligen är så att det är företagsägaren som faktiskt nyttjar förmånen. Om vi då jämför med exemplet att företagsägaren är handikappad, då har inte denna längre något att vinna själv på att en närstående utåt sett åtnjuter en förmån, eftersom företagsledaren själv aldrig kan vara den som förmånen egentligen skulle gå till. Därför vore det märkligt att beskatta en närstående för enbart dispositionsrätt i de fall där företagsledaren själv har en inskränkt dispositionsrätt på grund av t.ex. handikapp. Skulle företagsledare, som t.ex. VD, kunna bli förmånsbeskattad för dispositionsrätt även om han/hon inte ägde någon andel i företaget? Begreppet företagsledare finns definierat i 56 kap. 6 IL, och däri går att utläsa att för att en person ska omfattas av begreppet krävs således någon sorts ägarintresse. Därför kan t.ex. aldrig en VD utan direkt eller indirekt ägande inkluderas av begreppet 18. Det framkommer inte huruvida begreppet är direkt relevant för att bestämma huruvida förmånsbeskattning ska utgå eller ej, men det är en skatterättslig definition inom fåmansaktiebolagsbeskattning. Syftet med fåmansbolagsregler i allmänhet är att minska möjligheten för bolag med få ägare att ge delägare utbetalningar och förmåner som ger effekten att det totala skatteuttaget minskar. 19 En VD är nödvändigtvis inte delägare, vilket talar mot att även de ska inkluderas i kretsen för de som kan bli föremål för förmånsbeskattning med anledning av dispositionsrätt. Det finns däremot inget som talar mot att samma synsätt tillämpas för VD som för närstående utan ägarandel, vilket har diskuterats ovan. 3.5 Principer och alternativa lösningar De principer som idag finns angående dispositionsrätt är intressanta på det sätt att förmånsbeskattning kan utgå även om den skattskyldiga inte har nyttjat den aktuella egendomen. Således beskattas företagsägaren enbart därför att denne införskaffar en viss typ av egendom. Beskattningen sker sen heller inte baserat på verkliga förhållanden, utan på 18 Tjernberg, s Tjernberg, s. 15f. 9
 10 fiktiva. Ur rättvisesynpunkt kan detta te sig som märkligt, varför ska någon beskattas för en förmån som denne inte åtnjutit? Det strider mot bl.a. grundprincipen för beskattning av förmåner som arbetstagare får 20. Det går även att kritisera förmånsbeskattningsreglerna med hänsyn till neutralitetsprincipen, som innebär att en skattskyldigs handlingsalternativ inte ska bestämmas av beskattning 21. Under de aktuella omständigheterna föreligger det en stor skillnad när det är få ägare till ett aktiebolag jämfört med när det är fler ägare. Å andra sidan så är fåmansföretagsreglerna skapade med anledning av att det föreligger stora möjligheter för ägare av företaget att göra hur de vill, utan att någon annan än dem själva påverkas. Principen om att dispositionsrätten ska ligga till grund för förmånsbeskattning utgör en stor processuell fördel i bevishänseende för Skatteverket. När det finns egendom i ett fåmansaktiebolag som är av typisk fritidskaraktär finns enligt huvudregeln en presumtion för dispositionsrätt, och därmed rätt för Skatteverket att beskatta. För att denna dispositionsrätt ska brytas måste den skattskyldiga visa att egendomen inte varit möjlig att disponera privat, genom t.ex. användning i verksamheten etc. Om dispositionsrättens inte skulle ligga till grund för beskattningen skulle det bli mycket svårare för Skatteverket att kunna beskatta privat nyttjande förutom i de fall där den skattskyldiga på eget bevåg tar upp detta i deklarationen. Principen om att dispositionsrätten är avgörande för förmånsbeskattning av viss egendom med fritidskaraktär är därför ett starkt medel mot skatteundandragande. Det har hävdats att huruvida bolags egendom är rörelsefrämmande eller ej ska påverka värderingsgrunden för förmånsbeskattning 22. I HFD 2011:55 går det att utläsa ur Länsrättens och Kammarrättens domskäl att de lägger vikt vid det faktum att egendomen som nyttjats av företagsägaren inte varit rörelsefrämmande, vilket ska föranleda att förmånsbeskattning sker på grundval av det faktiska nyttjandet och inte den fria dispositionsrätten. Högsta förvaltningsdomstolen diskuterar inte begreppet utan konstaterar helt enkelt att det är dispositionsrätten som ska ligga till grund för förmånsbeskattning, även när egendomen inte är rörelsefrämmande. Haglund och Dreijer framför i en artikel från 2008 åsikten att huruvida egendom är rörelsefrämmande är avgörande för hur förmånen ska värderas. Med tanke på Högsta förvaltningsdomstolens dom från 2011 torde denna åsikt ha ett lågt värde vad gäller att fastställa gällande rätt på området, men det som är intressant i artikeln är de argument som författarna lägger till grund för sin ståndpunkt. Författarna hänvisar till 20 Se avsnitt LLMSS, s Se t.ex. Länsrätten och Kammarrätten i HFD 2011:55 och Haglund, E., Dreijer, E., Förmånsbeskattning faktiskt nyttjande eller dispositionsrätt, Skattenytt 2008, s
 11 flera uttalanden i propositionen som enligt deras mening styrker det faktum att förmånsbeskattning ska bli annorlunda beroende av om den aktuella egendomen är rörelsefrämmande eller ej 23. Enligt prop. 1999/00:15 syftade äldre stoppregler, som hindrade transaktioner mellan fåmansföretagsägare och deras bolag, till att hindra bolagsägarna från att införskaffa egendom som inte behövs i företagets verksamhet. 24 För att stoppregeln skulle bli aktuell krävdes även att egendomen skulle införskaffats uteslutande eller så gott som uteslutande för privat bruk. 25 Regeringen konstaterar slutligen att de motiv som låg till grund för stoppregeln fortfarande till stor del är bärkraftiga. 26 Jag är av åsikten att dessa uttalanden från proposition 1999/00:15 till viss del stöder att beskattning, i ett de lege ferenda-perspektiv, borde vara beroende av om egendom är rörelsefrämmande eller ej. Även om Skatteverket inte använder den exakta terminologin i deras ställningstagande 27 utgår de från en liknande grund, nämligen att egendom som typiskt sett används för fritidsändamål föranleder förmånsbeskattning. Frågan är om det i praktiken skulle föreligga någon skillnad mellan de olika synsätten. Kraven i propositionen för den f.d. stoppregeln, att egendomen införskaffats uteslutande eller så gott som uteslutande för privat bruk, medför större bevisproblem än vad Skatteverket har som utgångspunkt enligt sitt ställningstagande 28. Enligt ställningstagandet ska bedömningen istället grundas på huruvida egendomen typiskt sett används för fritidsändamål. Med de f.d. stoppreglerna torde bedömningen tagit mer hänsyn till skattesubjektets subjektiva vilja ( införskaffats uteslutande eller så gott som uteslutande för privat bruk ), medan de nya principerna tar fasta på objektiva kriterier ( typiskt sett används för ). Det är dock svårt att i praktiken säga hur bedömningen skiljer sig nu från då. Klart är att reglerna har ändrats, men möjligtvis inte i så stor utsträckning i materiellt hänseende. Det är dock möjligt att utskilja två tydliga vägar att gå gällande förmånsbeskattning, antingen kan lagstiftaren skapa regler som reglerar flera specifika situationer eller så kan det finnas en huvudregel som sedan får preciseras genom praxis. 23 Haglund, E., Dreijer, E., s Prop. 1999/00:15, s Proposition 1999/00:15, s Proposition 1999/00:15, s Skatteverkets ställningstagande, Beskattning av dispositionsrätt till fritidsbostad eller båt, Dnr/målnr/löpnr: /111, Skatteverkets ställningstagande, Beskattning av dispositionsrätt till fritidsbostad eller båt, Dnr/målnr/löpnr: /111,
 12 4. Slutsats I den här uppsatsen har jag genom problematisering av de principer som ligger till grund för förmånsbeskattning försökt analysera dessa och vad de egentligen betyder. Den slutsats jag kan dra är att området är mycket mer komplicerat och mångfacetterat än vad som kan tyckas vid en första anblick. Verkligheten kan inte alltid förenklas till en viss typsituation där en delägare i fåmansaktiebolag, tillika företagsledare, använder bolagets båt, bil eller fastighet privat. Det som är intressant med förmånsbeskattning är de otaliga gränsfall som kan föreligga, såväl när bedömningen angår egendomstyp (eller tjänst) eller vem som ska beskattas för förmånen. Som rättsläget ser ut nu torde förmånsbeskattningen inträda så fort som ett fåmansföretag införskaffar egendom som typiskt sett är lockande att utnyttja privat, t.ex. fritidsfastigheter eller båtar. Det är sedan upp till den skattskyldiga att motbevisa att någon dispositionsrätt inte förelegat, genom t.ex. genom användande i företagets verksamhet, av annan anställd eller genom avskuren rådighet. Huruvida dessa principer och lösningar som Högsta förvaltningsdomstolen har kommit fram till är önskvärda eller lämpliga är en rättspolitisk diskussion som inte får plats inom ramen för denna uppsats. Genom vidare problematisering och praxis hoppas jag dock på att vi kommer få mer insikt i inte enbart huvudfrågorna, utan även de angränsande frågorna som ofta glöms bort. 12
 Institutionen för ekonomi Handledare: Bengt Åkesson Datum: 2007-06-05 Filosofie kandidatuppsats i handelsrätt/skatterätt Förmånsbeskattning av ägare i fåmansföretag Författare: Malin Almgren Madeleine
 Förmånsbeskattning av företagsledare i FÅAB
 Simon Bjälfve Förmånsbeskattning av företagsledare i FÅAB Värderingsmetoder vid dispositionsrätt Benefit taxation of managers in close companies Valuation methods because of disposal rights to assets Skatterätt
 JURIDISKA FAKULTETEN vid Lunds universitet Niklas Ekdahl Beskattning av förtäckta förmåner Examensarbete 30 högskolepoäng Handledare: Mats Tjernberg Ämnesområde: Skatterätt HT 2010 Innehåll SUMMARY 1 SAMMANFATTNING
 Sektionen för hälsa och samhälle Datum: 2008-06-04 Filosofie kandidatuppsats i handelsrätt/skatterätt Dispositionsrätten i fåmansföretag Handledare Bengt Åkesson Författare My Nga Vuong Förord Ett speciellt
 Förmånsbeskattning av dispositionsrätter till tillgångar
 Förmånsbeskattning av dispositionsrätter till tillgångar i fåmansföretag Kandidatuppsats i affärsjuridik Författare: Handledare: Marcus Genfors Peter Krohn Framläggningsdatum 14 maj 2012 Jönköping maj
 Beskattning av löneförmåner
 Beskattning av löneförmåner förutsebarheten av vissa löneförmåners skatteplikt alternativt dess skattefrihet Kandidatuppsats i affärsjuridik (skatterätt) Författare: Handledare: Sabina Halmberg Elise Adelsköld


type: wikipedia

text:
Go [goː] on kiinalainen kaksin pelattava lautapeli, joka tunnetaan myös nimillä wéiqí (圍棋) kiinaksi, japaniksi ja baduk (바둑) koreaksi. Peli on kiinalaisen mytologian mukaan yli 4 000 vuotta vanha, historiallisesti syntynyt ennen vuotta 500 eaa. Säännöt ovat hyvin yksinkertaiset, mutta pelaaminen tarjoaa runsaasti haasteita ja vaatii kaikessa monimuotoisuudessaan runsaasti strategista silmää kuten esimerkiksi länsimaissa tunnetumpi shakki. Gossa on tavoitteena vallata pelilaudalta pinta-alaltaan suurempi alue kuin vastustaja. Pelaaja ansaitsee pisteitä vallatun alueen koosta riippuen. Gossa voi myös vangita vastustajan kiviä, joista myös saa pisteitä. Eniten pisteitä kerännyt voittaa. Go on erityisen suosittua Japanissa, Kiinassa ja Etelä-Koreassa, mutta pelaajia löytyy runsaasti ympäri maailman. Suomessa gota harrastaa yli tuhat ihmistä ja yli puolet heistä on kerhopelaajia.
 Peli tunnetaan länsimaissa yleensä sen japaninkielisellä nimellä go (lausutaan suomeksi yleensä "goo", vaikka japaniksi "o" on lyhyt). Japanissa nimi voidaan kirjoittaa kanjeilla 囲碁 (igo) tai 碁 (go). Kiinan kielessä käytetään nimitystä wéiqí (perinteisillä merkeillä 圍棋, yksinkertaistetuilla merkeillä 围棋) ja koreassa baduk (hangul: 바둑).
 Historia
 Go syntyi muinaisessa Kiinassa, mutta tarkkaa ajoitusta sen synnylle ei ole pystytty antamaan. Ensimmäinen jälkipolville säilynyt kirjallinen viittaus gohon on peräisin vuodelta 548 eaa. Vanhin kiinalaisten arkeologien löytämä go-lauta on läntisen Han-dynastian ajalta. Go on säilynyt lähes muuttumattomana syntymästään lähtien aina tähän päivään asti. Go onkin maailman vanhin lautapeli, jota pelataan nykyään sen alkuperäisessä muodossa.
 Legendan mukaan keisari Yao 堯 (2337–2258 eaa.) määräsi kehitettäväksi haasteellisen ja strategisen pelin poikansa Danzhun pelattavaksi, koska keisarin mielestä hänen poikansa tarvitsi kuria, keskittymistä ja tasapainoa. Laiska kruununperijä ei kuitenkaan pelistä innostunut. Toinen pelin alkuperää selittävä tarina on, että muinaiset kiinalaiset sotaherrat ja kenraalit käyttivät kiviä karttojen päällä hahmottaakseen vihollisen ja omien joukkojensa asemat. Tällöin heidän oli helpompi neuvotella taktisista mahdollisuuksista voittaa vihollinen.
 Ennen Kiinan teollistumista go oli suosittu peli ylimystön keskuudessa samalla, kun Xiangqi (Kiinalainen shakki) oli suurten massojen eli tavallisen kansan peli. Gota pidettiin kalligrafian, maalaamisen ja Guqin soittamisen lisäksi yhtenä kiinalaisen oppineen (Junzi) perustaitona, joita sen aikaisen oppineen kuului harjoittaa.
 Go levisi vähitellen Kiinasta Japaniin 600-luvulla ja se saavutti suuren suosion keisarillisessa hovissa 700-luvulla. 1600-luvun alkuun mennessä gota pelattiin julkisesti Japanissa. Gon kehityksen merkittävin vaihe Japanissa alkoi 1600-luvun alussa, jolloin perustettiin neljä valtion tukea nauttivaa koulukuntaa. Nämä neljä koulukuntaa nostivat pelaamisen tasoa merkittävästi. Merkittävin koulukunta oli Hon’inbō, josta myös nousi kaksi gon historian arvostetuinta pelaajaa: Dōsaku (1645–1702) ja Shūsaku (1829–1862). Koulukunnat kehittivät gohon budolajin kaltaisen pelaajien luokittelujärjestelmän. Valtion tuki koulukunnille lakkautettiin Meiji-restauraation yhteydessä ja niiden toiminta hiipui.
 1900-luvun alkupuolella japanilaiset gon pelaajat perustivat oman ammattilaisorganisaationsa (Nihon Ki-in) ja go-turnausten sponsorointi yleistyi. 1900-luvun loppupuolella myös Kiinaan ja Koreaan perustettiin samankaltaiset ammattilaisorganisaatiot, joiden puitteissa japanilaisten ammattilaisten etumatka kurottiin kiinni.
 Go on ollut ennen 1900-lukua länsimaissa käytännössä tuntematon peli. 1900-luvun aikana go on kuitenkin levinnyt laajalle ja kerännyt tuhansia harrastajia ympäri maailmaa. Suomessa järjestäytynyt kerhotoiminta alkoi 1970-luvulla. Go on edelleenkin maailmanlaajuisessa jatkuvassa kasvussa esimerkiksi internet-pelaamisen ansiosta.
 Vuoden 2000 tienoilla Japanissa julkaistu Hikaru no Go -manga – ja myöhemmin televisiossa esitetty sarjakuvaan perustuva anime – nosti gon pinnalle japanilaisen nuorison keskuudessa. Tammikuussa 2004 gon suosiota levittänyt anime-sarja esitettiin myös Yhdysvalloissa.
 Pelivälineet
 Gon pelaamiseen käytetään pelilautaa (goban) ja valkoisia sekä mustia pelinappuloita, kiviä (goishi). Kiviä on yleensä 180 valkoista ja 181 mustaa. Kivet valmistetaan perinteisesti liuskekivestä (mustat) ja simpukankuorista (valkeat). Koska ”simpukkakivet” ovat arvokkaita, useimmiten pelataan lasista tehdyillä kivillä. Muoviset kivet ovat vielä lasikiviäkin halvempia, mutta niitä käytetään harvoin, koska lasikivet ovat sopivamman painoisia sekä tuottavat napakamman äänen laudalle pelattaessa. Kiviä säilytetään yleensä tarkoitukseen tehdyissä kupeissa (goke), mutta mikä tahansa muukin astia käy. Go-lauta on perinteisesti puuta ja siihen on piirretty 19 pysty- ja vaakaviivan (18 × 18 ruudun) muodostama ristikko, jossa on yhteensä 361 viivojen risteyskohtaa.
 Aloittelijat harjoittelevat pelimekaniikkaa usein pienemmillä laudoilla, joissa on joko 9 × 9 tai 13 × 13 risteyskohtaa. Periaatteessa gota voi pelata minkä kokoisella laudalla tahansa. Pienemmällä laudalla pelatessa säännöt kuitenkin muuttuvat hieman (tasoituskivien määrä ja niiden asettelu).
 Perinteisesti go-lauta on 1,5 shakua (45,45 cm) pitkä ja 1,4 shakua (42,42 cm) leveä. Aloittelijoita usein hämmästyttääkin se, ettei lauta olekaan neliön muotoinen. Laudan pituus on suurempi kuin sen leveys suhteessa 15:14. Laudan ”kummallisen” muodon on esitetty johtuvan kahdesta syystä. Ensinnäkin pelaajien istuessa laudan äärellä he näkevät sen niin, että se näyttää lyhyemmältä. Tämän takia lauta asetetaan pelaajien väliin niin, että sen leveyttä suurempi pituus luo illuusion, jossa lauta näyttää neliöltä. Toisen selityksen mukaan japanilaisen estetiikan mukaan symmetrisen muodon käyttäminen kuvastaa ”huonoa makua”.
 Oikeaoppisesti valmistettujen pelikivien mustat kivet ovat hieman valkoisia suurempia. Syynä tähän on optinen illuusio; valkoiset kivet näyttävät laudalla isommilta kuin mustat. Mustat kivet tehdään siis isommiksi, jotta ne näyttäisivät laudalla samankokoisilta valkoisten kanssa. Kivien kokoero ei kuitenkaan ole kovin suuri, ja useimmilta pelaajilta tämä yksityiskohta jää huomaamatta. Perinteisesti kiveä pidellään etu- ja keskisormien päiden välissä, ja se asetetaan laudalle niin, että siitä kuuluu pieni, mutta selvä ”klik”-ääni.
 Gota voi pelata hyvinkin yksinkertaisilla ja halvoilla pelivälineillä, kuten esimerkiksi vanerilevyllä ja maalatuilla pikkukivillä. Monet pelaajat arvostavat kuitenkin laadukkaita pelivälineitä ja ovat myös valmiita maksamaan niistä. Kalleimmat go-varustepaketit (lauta, kivet ja kupit) kipuavat hinnaltaan satoihin, jopa tuhansiin euroihin.
 Peliä pelataan myös useilla tietokoneohjelmilla, joita on kehitetty kotitietokoneiden lisäksi muun muassa useille pelikonsoleille, kämmentietokoneille sekä matkapuhelimille. Useat ohjelmat mahdollistavat myös pelaamisen internetissä.
 Säännöt
 Gon säännöistä on muutamia laajalti käytettyjä muunnelmia, jotka voidaan karkeasti jakaa japanilais- ja kiinalaistyylisiin sääntöihin. Kaikki muunnelmat kuitenkin kuvailevat strategisesti ja taktisesti saman pelin – erot ovat lähinnä pisteidenlaskun yksityiskohdissa ja harvinaisten poikkeustapausten käsittelyssä. Aloittelijan näkökulmasta kaikki säännöt ovat käytännössä samanlaisia.
 Säännöt ovat peräisin pitkästä historiallisesta perinteestä, jossa ne eivät esiintyneet tarkoissa formalisoiduissa muodoissa. Nykyään tarvitaan kuitenkin selkeitä sääntöjä ja gon säännöistä onkin kirjoitettu monia toisistaan poikkeavia kokonaisuuksia, jotka kuitenkin sisältävät samat perusperiaatteet. Säännöt ovat yksinkertaisia ja ne voidaan esittää lyhyesti yhdeksällä säännöllä. Tässä esitetään yksi sääntöjen yksinkertaistettu japanilaistyylinen kokoelma:
 Peliä pelaa kaksi pelaajaa. Toinen pelaa mustilla ja toinen valkeilla kivillä. Musta aloittaa pelin.
 Aluksi lauta on tyhjä. Pelaajat asettavat vuorotellen yhden kiven kerrallaan laudalle. Pelaaja voi myös halutessaan olla laittamatta kiveä eli passata. Peli jatkuu kunnes kumpikaan ei enää halua laittaa laudalle kiviä eli molempien pelaajien passattua peräkkäin.
 Kivet asetetaan laudalle piirrettyjen viivojen risteyskohtiin. Pelaaja saa asettaa kivensä mihin tahansa laudalla olevaan tyhjään viivojen risteyskohtaan elleivät säännöt 7 tai 8 sitä kiellä.
 Asetettua kiveä ei enää siirretä paitsi jos se poistetaan laudalta säännön 6 mukaisesti.
 Pelaaja, jolla on enemmän aluetta ja vankeja (vastustajan vangittuja kiviä) yhteensä voittaa pelin. Valkoinen saa lisäksi ylimääräisiä pisteitä (komi), koska mustalla on pelin aloittajana etu puolellaan.
 Kiviryhmä jää vangiksi, eli poistetaan laudalta, silloin kun se menettää kaikki vapautensa eli yhteytensä vielä tyhjään viivojen risteyskohtaan.
 Kiveä ei saa asettaa sellaiseen paikkaan, jossa sillä ei olisi yhtään vapautta, jos se ei vangitse yhtään vastustajan kiveä. "Itsemurha" on siis kielletty.
 Toistokielto – Kiveä ei saa pelata niin, että laudalla aikaisemmin ollut koko laudan tilanne toistuisi.
 Tasoituspeli – Vahvempi pelaaja pelaa valkeilla. Musta pelaa ensimmäisenä siirtonaan pelaajien tason erotuksen verran mustia kiviä. Näiden kivien paikat on merkitty lautaan.
 Lisäselvennystä
 Alue ja voittaja (sääntö 5)
 Gon lopullisena tavoitteena on alueen muodostus. Alue on ryhmä vapaita viivojen risteyskohtia, joita vain omat kivet ympäröivät. Vaikka vastustajan kivien vangitsemisesta saakin pisteitä, on se vain eräs keino alueen valtaamiseen ja vastustajan aseman heikentämiseen. Kivien vangitseminen ei ole gon pääasiallinen tarkoitus.
 Pelin päättyessä molemmat pelaajat laskevat valtaamansa alueet ja vangitsemansa vastustajan kivet. Kukin vapaa viivojen risteysalue on yhden pisteen arvoinen. Vangitkin ovat yhden pisteen arvoisia vangitsijalleen. Vangeiksi lasketaan jo vangittujen kivien lisäksi myös ne kivet, jotka pelin päättyessä ovat sellaisessa asemassa, josta niitä ei enää voi pelastaa (Esimerkiksi viereisessä kuvassa mustan ryhmä vasemmassa alanurkassa on "kuollut"). Mikäli pelaajien välille syntyy erimielisyyttä siitä, mitkä ovat kuolleita kiviä, tulee kiista ratkaista jatkamalla peliä niin kauan, kunnes kiistanalaiset kivet on vangittu tai todettu selvästi eläviksi. Elävät ja kuolleet kivet määritellään tarkemmin täällä.
 Yleensä gossa menetellään siten, että vangeilla vähennetään vastustajan pisteitä, eikä kasvateta omia. Tämä tarkoittaa sitä, että vangit asetetaan takaisin laudalle vastustajan alueelle, jolloin vastustaja menettää hallitsemiaan vapaita viivojen risteyskohtia eli pisteitään vankien lukumäärän verran. Näiden kivien vangitsija ei enää saa näistä takaisin asetetuista kivistä pisteitä. Valkoinen saa lähes aina komin eli ylimääräisiä tasoituspisteitä lopulliseen pistemääräänsä korvaukseksi siitä, että musta saa aloittaa pelin.
 Viereisessä kuvassa valkea saa 32 pistettä alueistaan ja 16 pistettä vangeistaan eli yhteensä 48 pistettä. Musta saa vain neljä pistettä. Valkoinen voi viedä mustalta nämä neljä pistettä laittamalla saamiaan vankeja laudalle, jolloin sekä valkea että musta menettävät molemmat neljä pistettä. Laskettiinpa tulos miten tahansa, valkea voittaa 44 pisteellä. Gossa voittaja ilmoitetaan esimerkiksi näin: valkea voittaa viidellä pisteellä.
 Gossa laudalle jää useinkin sellaisia yksittäisiä tyhjiä risteyskohtia, joita ympäröivät molempien pelaajien kivet. Näillä risteyskohdilla ei ole selvää omistajaa, eikä niistä saa yhtään pistettä. Jos risteyskohtaan pelaaminen ei muuta pistetilannetta, näitä risteyskohtia kutsutaan dameiksi ja ne täytetään pelikivillä viimeistään pistelaskentavaiheessa, jolloin pisteiden laskeminen helpottuu.
 Kivien mahdollinen loppuminen ei saa vaikuttaa pelin kulkuun tai sen tulokseen millään lailla. Mikäli pelaajalta loppuvat pelikivet, on niitä hankittava hänelle lisää. Hätätapauksessa puuttuvat pelikivet voi korvata jollain muulla materiaalilla, kuten esimerkiksi napeilla. Lisää kiviä voi hankkia myös vaihtamalla vankeja. Jos molemmilla pelaajilla on esimerkiksi vähintään kymmenen vankia, molemmat pelaajat voivat vähentää vankikupistaan kymmenen kiveä ja antaa ne takaisin vastustajalle. Yleensä kivet loppuvat vain kun kiviä on alkujaankin ollut merkittävästi vähemmän kuin 180.
 Vapaudet (sääntö 6)
 Pelatulla kivellä on neljä vapautta eli tyhjää viivojen risteyskohtaa sen ylä- ja alapuolella sekä molemmilla sivuilla. Laudan reunaan sijoitetulla kivellä niitä on vain kolme ja laudan nurkassa olevalla kivellä niitä on vain kaksi. Vierekkäin pelatut kivet muodostavat vapauksien kannalta yhtenäisen kokonaisuuden. Esimerkiksi kahden vierekkäisen kiven ketjulla vapauksia on kuusi.
 Kun kiven tai kiviketjun eli ryhmän kaikki vapaudet on täytetty vastapuolen kivillä, on kivi tai kiviketju syöty ja se pitää poistaa laudalta. Vangittujen kivien "alta" paljastuu vangitsijalle nyt hänen hallinnassaan oleva uusi alue. Vangitut kivet säilyttää vangitsija erillään muista kivistä pelin loppuun asti. Yleensä tämä säilytys tapahtuu nimenomaan go-kiville valmistettujen kuppien ylösalaisin käännettyjen kansien päällä. Kivi tai kiviryhmä, jolla on vain yksi vapaus on atariksi kutsutussa tilanteessa, jossa se uhkaa tulla syödyksi seuraavalla vuorolla.
 Itsemurhakielto (sääntö 7)
 Kiveä ei saa asettaa paikkaan, jossa sillä ei olisi yhtään vapautta paitsi jos juuri tämän kiven asettamisella saadaan vangittua yksi tai useampi vastustajan kivi, jolloin ne poistetaan laudalta ja ne luovuttavat näin asetetulle kivelle ainakin yhden sen tarvitseman vapauden. Itsemurhakielto ei siis koskaan kiellä siirtoa, jolla voidaan vangita vastustajan kiviä. Viereisessä kuvassa musta voi siis vangita yhden valkean kiven.
 Toistokielto (sääntö 8)
 Toistokielto koskee yllä kuvattua tilannetta, jossa musta saa vangita valkoisen kiven. Jos valkoinen yrittäisi samaa heti mustan siirron jälkeen, se johtaisi takaisin yllä kuvattuun tilanteeseen ja musta voisi vuorostaan vangita valkoisen, ja tätä vangitsemista voitaisiin jatkaa loputtomiin. Tämän estämiseksi toistokielto kieltää nyt valkoista vangitsemasta mustaa, koska koko laudalla aikaisemmin ollut tilanne toistuisi. Valkoisen on siis pelattava johonkin muuhun lailliseen kohtaan, jolloin koko laudan tilanne muuttuu. Jos musta vastaa tähän pelaamalla myös muualle, valkoinen voi seuraavalla siirrollaan jälleen vangita mustan kiven, jolloin paikallinen tilanne palautuu kuvassa esitettyyn. Jos musta ei halua vastata muualle, hän voi tietenkin päättää tilanteen pelaamalla kiven omien kiviensä keskelle.
 Tasoituspelit (sääntö 9)
 Gon hyviä puolia on se, että hyvinkin eritasoiset pelaajat voivat pelata keskenään mielenkiintoisen ja kummallekin haastavan pelin gon tasoitusjärjestelmän ansiosta. Tasoitus tapahtuu siten, että musta (heikompi pelaaja) asettaa ennen pelin alkua laudalle pelaajien tasoerosta (luokitusjärjestelmässä) riippuvan määrän tasoituskiviä. Tämän jälkeen valkea aloittaa pelin. Tasoituskivet tasoittavat merkittävästi pelaajien voimasuhteita antaessaan heikommalle pelaajalle paremman strategisen aseman.
 Tasoituskiviä ei aseteta pelaajan valintojen mukaan, vaan ne on kivien lukumäärästä riippuen laitettava laudalle säännöissä määriteltyihin paikkoihin. Tasoituskivien paikat on merkitty lautaan pienillä mustilla pisteillä. Tasoituskivien lukumäärä vaikuttaa niiden sijaintiin laudalla seuraavasti (katso viereistä kuvaa):
 2 kiveä, kivet pisteisiin A ja B
 3 kiveä, kivet pisteisiin A, B, C
 4 kiveä, kivet pisteisiin A, B, C, D
 5 kiveä, kivet pisteisiin A, B, C, D, E
 6 kiveä, kivet pisteisiin A, B, C, D, _, F, G
 7 kiveä, kivet pisteisiin A, B, C, D, E, F, G
 8 kiveä, kivet pisteisiin A, B, C, D, _, F, G, H, I
 9 kiveä, kivet pisteisiin A, B, C, D, E, F, G, H, I
 Mikäli tasoituspelissä pelaajien välinen tasoero (luokitusjärjestelmässä) oikeuttaisi heikomman pelaajan saamaan vain yhden tasoituskiven, saa heikompi pelaaja vain etuoikeuden pelata mustilla (tavallisesti ilman komia). Tasoituskiviä ei yleensä voi antaa yhdeksää enempää. Mikäli pelaajien välinen tasoero kuitenkin oikeuttaisi toisen pelaajan saamaan tasoituskiviä enemmän kuin yhdeksän, niin tällöin pelaajien välisen tasoeron katsotaan olevan niin suuri, että peli on lähinnä opetuspeli, jossa valkoinen opettaa mustaa.
 Komi
 Valkoisen lopulliseen pistemäärään lisätään aina komin verran pisteitä korvaukseksi mustan saamasta aloitusedusta. Nykyään yleisimmin käytetty komi on 6,5 pistettä. Komiin liitetään yleensä puolikas piste, jotta tasapelit vältetään. Komin suuruus voi kuitenkin vaihdella pelin luonteen mukaan:
 Tavallisissa peleissä musta saa pelata ensimmäisen siirron. Jotta peli olisi tasaväkinen molemmille (yhtä vahvoille) pelaajille, saa valkoinen 6,5 pisteen komin korvaukseksi mustan aloitusoikeudesta.
 Tasoituspeleissä valkea saa yleensä 0,5 pisteen komin tasapelin välttämiseksi.
 Tasapelit pyritään välttämään erityisesti turnauksissa. Jos tasapelit eivät haittaa turnausjärjestelyjä, voidaan tasa-alkupeleissä käyttää esimerkiksi 7 pisteen komia ja tasoituspelit voidaan pelata ilman komia.
 Komin arvo pyritään valitsemaan niin, että mustan ensimmäisen siirron etu hyvitetään täysimittaisesti valkoiselle. Kun ammattilaispeleissä mustilla kivillä voitetaan selvästi yli 50 % peleistä, komin arvoa on perinteisesti kasvatettu. Toistaiseksi ammattilaispeleissä käytettyä komia ei ole jouduttu vähentämään.
 Aloittajan arvonta
 Pelaajat sopivat keskenään tai arpovat sen, kumpi pelaa mustilla. Arpominen tapahtuu siten, että toinen pelaajista ottaa suljettuun kouraansa joukon valkoisia kiviä. Toinen pelaaja asettaa laudalle yhden tai kaksi mustaa kiveä ja näin arvaa onko valkoisia kiviä parillinen (kaksi mustaa kiveä) vai pariton (yksi musta kivi) määrä. Mikäli arvaus on oikein, saa hän pelata mustilla. Arvauksen ollessa väärin saa valkoisia kiviä kourassaan pidellyt pelata mustilla. Tätä arpomistapaa kutsutaan nigiriksi. Turnauksissa värit on voitu määrätä jo etukäteen, jolloin nigiriä ei käytetä.
 Kello
 Etenkin turnauksissa sekä Internetissä pelatessa käytetään yleensä pelikelloa, jonka tarkoitus on joko estää pelin pitkittymistä tai nostaa pelin tempoa. Erityisen nopeita pelejä (10 minuuttia per pelaaja, tai vähemmän) kutsutaan pikapeleiksi (alun perin salama). Pelaajat käynnistävät kellon pelin alussa ja painavat omaa nappiansa kellossa jokaisen tekemänsä siirron jälkeen. Tietokoneiden go-ohjelmien virtuaaliset pelikellot ovat automaattisia, eli niitä ei tarvitse erikseen painaa siirron tekemisen jälkeen.
 Yleisesti käytössä on kolme erilaista aikatyyppiä: absoluuttinen, perinteinen byoyomi sekä kanadalainen byoyomi. Näiden lisäksi käytetään yhdistelmiä, joissa absoluuttisen ajan jälkeen jatketaan byoyomilla.
 Absoluuttinen
 Molemmille pelaajille on asetettu oma enimmäisaika jonka siirtojen tekemiseen voi yhteensä käyttää. Molemmilla pelaajilla voi siis olla esimerkiksi 45 minuuttia aikaa. Pelaajan aika alkaa kulua vastustajan vuoron päätyttyä kun vastustaja painaa kelloa, ja lakkaa kulumasta vastustajan vuoron ajaksi pelaajan oman vuoron päätyttyä, kun pelaaja itse painaa kelloa. Mikäli pelaajan aika loppuu, hän häviää.
 Perinteinen byōyomi
 "Absoluuttisen" peliajan loputtua pelaajan pelaamista rajoittaa aikaraja (yleensä 60 tai 30 sekuntia), jonka puitteissa hänen tulisi tehdä jokainen yksittäinen siirtonsa. Mikäli siirtoa ei tämän aikarajoituksen puitteissa tehdä, pelaajan katsotaan menettäneen yhden byōyomi-jaksoistaan.. Pelaajalla on tietty määrä byōyomi-jaksoja. Mikäli pelaajan byōyomi-jaksot loppuvat, hän häviää pelin. Mikäli pelaaja onnistuu suorittamaan siirtonsa aikarajan puitteissa, pelaajan vuoro päättyy eikä hän menetä ainuttakaan byōyomi -jaksoa.
 Pelaajan byōyomi-jakson kuluttua loppuun alkaa hänen seuraava byōyomi-jaksonsa kulua, mikäli hänellä on niitä jäljellä. Jokainen loppuun kulunut byōyomi-jakso lasketaan menetetyksi. Kesken "jäänyt" byōyomi-jakso alkaa alusta pelaajan seuraavalla vuorolla.
 Aikarajasta pitää tyypillisesti huolen erillinen henkilö, joka varoittaa ajan loppumisesta laskemalla sekunteja taaksepäin (jap. byō = sekunnit, yomi = lukeminen). Sekuntien ääneen laskemista varten on kehitetty myös kello, joka on piipityksellään ja myöhemmin myös puheellaan saavuttanut legendaarisen maineen turnausten häiritsijänä.
 Kanadalainen byōyomi
 Kuin perinteinen byōyomi, mutta yhdelle jaksolle on määrätty jakson pituuden lisäksi myös kyseisessä ajassa pelattava kivimäärä. Pelaajan pitää siis tehdä esimerkiksi viisitoista siirtoa viidessä minuutissa. Jos pelaaja saa pelattua kyseisen kivimäärän asetetussa ajassa, alkaa jakso uudelleen. Mikäli aika jaksossa loppuu kun kiviä on vielä jäljellä, pelaaja häviää pelin.
 Strategia ja taktiikka
 Go on säännöiltään yksinkertainen, mutta sen strategia ja taktiikka ovat vivahteikkuudeltaan ylivertaisia muihin lautapeleihin verrattuna. Gon perusajatus on alueen valtaaminen. Alueen valtaamiseen ja sen puolustamiseen on monia eri lähestymistapoja.
 Aloittelijat aloittavat pelin usein vain asettelemalla kiviä sattumanvaraisesti pitkin lautaa. Aloittelijat oppivat kuitenkin pian gon perusstrategiat ja hyvän tavan aloittaa peli. Tämä artikkelin osio raapaisee gon strategian pintaa. Aihetta syvemmin tarkastelee runsas määrä ammattilaispelaajien laatimia kirjoja.
 Kytkentä ja leikkaus
 Laudalla olevia kiviä on helpompi puolustaa, jos ne kytketään yhteen ryhmiksi. Vastustajan on tällöin täytettävä ryhmän kaikki vapaudet vangitakseen sen. Tämä on tietenkin paljon vaikeampaa kuin yksittäisen kiven vangitseminen. Kivet kytketään yhteen asettamalla ne vierekkäisiin viivojen risteyskohtiin, jolloin ne muodostavat ryhmän.
 On taktisesti järkevää yrittää estää vastustajaa kytkemästä kahta ryhmäänsä yhdeksi isoksi ryhmäksi. Tämä voidaan estää "leikkaamisella". Leikkaaminen tarkoittaa sitä, että pelaaja pelaa yhden tai useamman kiven niin, että se estää vastustajaa yhdistämästä kahta ryhmäänsä toisiinsa. Leikkaajakivet on siis pelattu kahden toisiaan lähestyvän vastustajan ryhmän väliin niin, etteivät ne voi enää yhdistyä.
 Silmät: elävä ja kuollut ryhmä
 Jos ryhmä kiviä menettää viimeisenkin vapautensa, se poistetaan laudalta (vangitaan). Omia ryhmiä on erittäin tärkeää pitää silmällä vangitsemisen uhalta, sillä vangitsija saa kaappauksilla pisteitä vankikivien muodossa, uusia aluevaltauksia sekä etenkin vaikutusvaltaa ympäröiviin tilanteisiin.
 Jos oma ryhmä uhkaa tulla piiritetyksi eikä piiritystä voi enää estää, on uhattavalle ryhmälle kaappauksen estämiseksi luotava kaksi aluetta, jonne vastustaja ei voi pelata. Näitä tyhjiä kohtia kutsutaan silmiksi. Jos silmät ovat oikein tehtyjä, ei vastustaja voi vangita ryhmää piirittämisestä huolimatta. Vastustaja ei voi täyttää näitä silmiä, koska se olisi yhdelle kivelle itsemurha. Yhden silmän ryhmän voi kaapata piirittämällä sen ja sen jälkeen täyttämällä silmä. Tällöin ryhmältä katoaa viimeinen vapaus ja se vangitaan. Piiritettyjä ryhmiä, joilla ei ole kahta silmää kutsutaan tämän takia kuolleiksi ryhmiksi.
 Ryhmällä voi aluksi näyttää olevan kaksi silmää (kuten oheisessa kuvassa mustan ryhmä vasemmassa alanurkassa). Sillä voi olla yksi aito silmä ja yksi tai useampi valesilmä. Valesilmä näyttää aidolta, koska siihen ei tilapäisesti voi asettaa kiveä. Syvempi tarkastelu osoittaa ryhmän olevan vangittavissa oikealla siirtosarjalla.
 Hyökkäys
 Suurin osa keskipelistä kuluu yleensä vastustajan heikkojen ryhmien kimppuun hyökkäilemiseen ja omien ryhmien puolustamiseen. On kuitenkin tärkeää muistaa, että gossa pyritään saamaan mahdollisimman iso alue laudasta omaan hallintaan. Tällöin keskipelissä tapahtuvan hyökkäilyn pääasiallinen tarkoitus ei ole vangita vastustajan ryhmiä, vaan saavuttaa strategisesti edullisia asemia alueiden valtaamiseen (uusien tai vastustajan). Hyökkäyksiä käytetään myös vastustajan "häiritsemiseksi", jolloin vaikeutetaan hänen mahdollisuuksiaan vallata alueita.
 Pelin vaiheet
 Go-peli sisältää aina kolme jaksoa: alkupelin (jap. fuseki), keskipelin (jap. chūban) sekä loppupelin (jap. yose). Alkupelissä yleensä keskitytään ensimmäisenä pelaamaan kiviä laudan nurkkiin ja sen jälkeen laajentamaan pelaamista laitoihin. Keskipeli ja loppupeli sen sijaan tapahtuvat koko laudalla. Alkupelissä tehdyillä virheillä voi olla kohtalokkaitakin seurauksia pelin lopputuloksen kannalta. Tämän takia alkupelin ja sen monien avausteorioiden eli josekien tunteminen on gon pelaajalle äärimmäisen tärkeää. Keskipelissä pelaajat pyrkivät saamaan mahdollisimman suuria alueita laudasta haltuunsa, käyttäen hyväkseen alkupelissä rakentamiaan asemia.
 Loppupelissä pelaajat ovat vallanneet itselleen jo lähes koko laudan. Vain pieniä alueita on enää vapaana. Loppupelissä ei ole kovinkaan monta kannattavaa siirtoa enää jäljellä ja kokeneet pelaajat pystyvät laskemaan jokaisen jäljellä olevan siirron arvon. Tällöin he pystyvät pelaamaan jäljellä olevat siirrot itselleen edullisimmassa järjestyksessä ansaiten siten mahdollisimman paljon pisteitä. Siirtojen arvojen laskeminen on haastavaa ja siinä on helppo erehtyä. Tämän taidon hallitseminen on kuitenkin yksi tärkeimmistä go-pelaajan tarvitsemista taidoista ja se on koko loppupeli-vaiheen perusta.
 Luokitusjärjestelmä
 Yleisin go-pelaajien käyttämä luokitusjärjestelmä tulee Japanista ja se on budolajien kaltainen. Amatööripelaajat jaetaan kyū-tasoihin, jotka alkavat noin 30 kyūsta (vasta-alkaja) ja nousevat 1 kyūhun. Kyū-tasojen jälkeen tulevat dan-tasot alkaen 1 danista ja nousten 8 daniin asti. 1 danin katsotaan hallitsevan ja ymmärtävän pelin eri osa-alueiden perusteet. 8 dan-luokituksia myönnetään amatöörien maailmanmestaruuden voittaneille. Suurin osa gon vakituisista harrastajista pelaa noin 10 kyūn ja 3 danin välisellä tasolla.
 Tasoituspeleissä pelaajien välisten luokitusten ero määrää tasoituskivien määrän. Näin pelaaja, jonka luokitus on 4 kyū, antaisi 11 kyūlle seitsemän tasoituskiveä (11–4 = 7) ja saisi 2 danin tasoiselta vastustajaltaan viisi kiveä. Vastaavasti pelaajan luokitus määräytyy sen mukaan, monenko kiven tasoituksella hän pystyy pelaamaan tasaväkisiä pelejä muita pelaajia vastaan.
 Japanilaisten, korealaisten ja kiinalaisten ammattilaisten luokitukset alkavat 1 danista eli shodanista. Ylin ammattilaisluokitus on 9 dan. Ammattilaisten 1 dan on huomattavan paljon vastaavaa amatööriluokitusta vahvempi. Ammattilaisluokituksia ei käytetä suoraan pelaajan vahvuuden tai tasoituskivien määrittämiseen vaan ne kertovat ennemminkin pelaajan kokemuksesta ja aiemmasta menestyksestä.
 10 dan (十段, jūdan) ei ole luokitus, vaan arvonimi, jota pitää hallussaan samannimisen japanilaisen ammattilaisturnauksen voittaja. Hallitseva 10 dan on Shinji Takao .
 Hyvä pelitapa
 Käyttäytyminen gota pelatessa voi olla "vapaata" epävirallisissa kotipeleissä, mutta usein kerhoissa ja turnauksissa on jopa pakollista noudattaa tiettyjä kohteliaisuussääntöjä. Tässä on esitetty muutama kohtelias tapa pelata:
 Pelin aikana pitäisi vallita täydellinen hiljaisuus. Molempien pelaajien ja mahdollisten katsojien tulisi pidättäytyä puhumisesta ja muusta ääntelystä (yskiminen ym.) pelirauhan säilyttämiseksi.
 On kohteliasta (turnauksissa) luovuttaa, jos pelaaja on ajautunut sellaiseen asemaan, mistä voittaminen on mahdotonta. Esimerkiksi japanilaiset pitävät hyvin epäkohteliaana sitä, jos vastustaja jatkaa jo "hävittyä" peliä sen katkeraan loppuun asti. Yleensä luovuttaminen ilmaistaan vastustajalle pelaamalla kaksi kiveä vierekkäin laudalle yhtä aikaa.
 Kiviä on epäkohteliasta hypistellä. Kivi tulisi ottaa kupista vain silloin kun pelaaja on päättänyt, mihin kohtaan laudalla hän haluaa sen asettaa ja sen jälkeen kivi tulisi myös välittömästi pelata.
 Itä-Aasiassa – lähinnä Japanissa, Kiinassa ja Koreassa – pelaajat yleensä kumartavat toisilleen pelin alussa ja lopussa toivottaen hyvää peliä ja kiittäen lopuksi pelistä.
 Yleensä on tapana, että pelaajat laskevat omien pisteidensä sijaan toistensa pisteet. On erittäin kohteliasta varmistaa, että on vastustajan kanssa samaa mieltä pelin tuloksesta.
 Filosofia
 Yleensä go ja shakki nähdään idän ja lännen strategisen ajattelun ruumiillistumina. Gossa peli alkaa tyhjältä laudalta. Siinä keskitytään rakentamaan itselleen alueita monien taisteluiden kautta ja lopussa pisteisiin perustuva vertailu ratkaisee voittajan. Shakki taas on loppukeskeinen peli, sillä siinä pyritään tappamaan vastapuolen yksilöllinen pelinappula (kuningas).
 Samanlaista vertailua on tehty myös Backgammonin, shakin ja gon, kolmen ehkä kaikkein vanhimpien yhä pelattavien lautapelien kesken. Backgammon voidaan nähdä pelinä, jossa ilmenee ihmisen suhde kohtaloon, koska myös uhkapelinä tunnetussa Backgammonissa nopilla on pelin kulkuun suuri merkitys. Shakki puolestaan kuvaa toisiaan kohti marssivine hierarkkisine sotilasrivistöineen ihmisen suhdetta toisiin ihmisiin. Gon tasoitusjärjestelmän ansiosta eritasoiset pelaajat voivat pelata keskenään tasaväkisesti. Tasoitusjärjestelmän ansiosta jokainen pelaaja myös tuntee oman vahvuutensa verrattuna toisiin pelaajiin. Go voidaankin nähdä eräänlaisena itsekehittymisen mittarina, ihmisen suhteena itseensä.
 Tietokoneet ja go
 Shakkia pelaava tietokone Deep Blue voitti shakin maailmanmestarin vuonna 1997. Silloin ei ollut edes näköpiirissä, kuinka vastaava toteutettaisiin gossa, joten arvausarvioitiin, että se olisi ehkä jossain sadan vuoden päässä. AlphaGon myötä se kesti 19 vuotta.
 Tavalliset tietokoneet eivät ole perinteisesti pärjänneet kohtalaisen hyvälle kerhopelaajalle tai paremmalle. Tietokoneiden go-ohjelmat antavat kuitenkin aloittelijoille ja hieman kehittyneemmille pelaajille kohtalaisen vaihtoehdon ihmispelaajien sijalle. Tekoälyn kehittämistä vaikeuttaa myös se, etteivät ihmispelaajat useinkaan osaa selittää, miksi erityisesti pelin ensimmäiset siirrot ovat toimivia. Tämä johtuu pelin korkeasta abstraktisuudesta.
 Gossa ja shakissa ratkaiseva tekijä on tietokoneen lähestymistapa ongelmiin. Shakissa raaka laskenta siirto siirrolta toimii, sillä shakissa erilaisia siirtosarjoja on huomattavasti vähemmän kuin gossa. Raaka laskentateho ei toistaiseksi riitä gossa alkuunkaan, sillä gossa tarvitaan laskennan ja muistin lisäksi kykyä arvioida laudan tilannetta kokonaisuutena ja käyttää näitä arviointeja perusteina siirroille. Tietokoneen, joka ei kykene samaan, peli on epätasapainoista. Gon pelaamista on verrattu taiteen tekemiseen: kun tietokoneet oppivat pelaamaan gota, ne oppivat myös tekemään taidetta.
 Alankomaiden kansallinen supertietokone Huygens voitti kaksi go-peliä ammattilaisia vastaan turnauksessa vuonna 2009. Sen toiminta perustui tilastollisiin arvioihin.
 AlphaGo
 Vuonna 2015 ilmoitettiin, että Googlen DeepMind -tekoäly-yhtiön ihmisaivojen hermoverkkojen logiikkaa jäljittelevä ohjelmisto AlphaGo voitti gon Euroopan mestarin Fan Huin viiden pelin ottelussa 5–0. Tekoäly saa oppia huippupelaajien otteluista sekä itseään vastaan pelaamisesta. AlphaGo pelasi maaliskuussa 2016 viisi peliä maailman parhaana pidettyä go-pelaajaa Lee Sedolia vastaan. AlphaGo voitti kolme ensimmäistä ja viidennen pelin Sedol voittessa neljännen eli sarja päättyi 4-1 AlphaGon voittoon.
 Verkkopelaaminen
 Internet on mahdollistanut gon pelaamisen ympäri maailmaa. Tarkoitukseen omistetuilla palvelimilla voi pelata sekä keskustella useiden eritasoisten pelaajien kesken. Näiltä useimmiten ilmaisilta go-palvelimilta löytää vastustajan yleensä melko nopeasti ja vaivattomasti.
 Käsitteitä
 Gossa ja varsinkin gota käsittelevissä kirjoissa käytetään paljon japaninkielisiä termejä, jotka ilmaisevat pelissä tiettyä tilannetta tai tapahtumaa. Käsitteitä on paljon, eikä niitä kaikkia kannata opetella ulkoa, mutta keskeisimmät niistä on kuitenkin hyvä muistaa. Tässä on esitetty vain muutama keskeinen käsite:
 Atari (当たり) on tilanne, jossa kivellä tai kiviryhmällä on vain yksi vapaus jäljellä. Tällöin se voidaan vangita seuraavalla vuorolla.
 Dame (駄目) on tyhjä viivojen risteyskohta, josta kumpikaan pelaaja ei saa pisteitä. Damet täytetään pelikivillä viimeistään pistelaskuvaiheessa. Niiden täyttäminen ei saa vaikuttaa pelitilanteeseen. Jos näin kuitenkin käy, kyseessä ei ollut dame.
 Gote (後手) on pelattu kivi, joka ei suoranaisesti pakota vastustajaa vastaamaan siihen.
 Fuseki (布石) on nimitus kirjasiirroille, käytetään erityisesti alkupelissä.
 Hoshi (星 jap. tähti) on go laudassa oleva tasoituskiven paikka, joka on merkitty pienellä mustalla pisteellä. Tasoituskivet asetetaan tietyssä järjestyksessä hosheille niiden määrästä riippuen. Hosheja on yhteensä yhdeksän normaalilla 19*19 laudalla.
 Joban (序盤) on japaninkielinen nimitys alkupelille.
 Jōseki (定石) on vakiintunut siirtosarja, joka antaa molemmille pelaajille hyvät asemat pelilaudalta. Jōseki on siis samankaltainen kuin shakissa avaukset. Jōsekit ovat gossa erittäin tärkeä pelivaihe.
 Kō (劫) on tilanne, joka käynnistyy kun pelaaja A vangitsee pelaajan B kiven niin, että B voisi omalla vuorollaan vastaavasti vangita ensin pelatun A:n kiven. Näin tehdessään pelaaja B kuitenkin toistaisi koko laudalla jo olleen pelitilanteen, mikä on kiellettyä, joten hänen on ensin pelattava jonnekin muualle päättääkseen kō-tilanteen.
 Komi (コミ) on valkoiselle annettava korvaus siitä, että musta saa aloittaa pelin. Komi lisätään pelin lopussa valkoisen kokonaispistemäärään ja se on yleensä 6,5 pisteen suuruinen, jolloin vältetään myös tasapelin mahdollisuus.
 Sente (先手) on pelattu kivi, johon vastustajan on käytännössä pakko vastata omalla siirrollaan. Senten huomiotta jättäminen voi huonontaa pelaajan asemaa merkittävästi.
 Toiminta Suomessa
 Suomessa gota on pelattu 1970-luvulta lähtien ja kansainvälisiä kontakteja on ollut heti alusta lähtien. Suomen suurin go-turnaus on vuosittain järjestettävä Takapotku Open, jossa pelaa vuosittain yli 70 pelaajaa.
 Ensimmäinen suomalainen go-kerho, Helsingin go-kerho ry, aloitti toimintansa vuonna 1979. Nykyään gota voi pelata jo monissa eri kerhoissa ympäri Suomea:
 Espoo. Espoon go-kerho
 Espoo. PoGo, Aalto-yliopisto
 Helsinki. Helsingin go-kerho
 Helsinki. YliGo, Helsingin yliopisto
 Joensuu. JoSeki
 Jyväskylä ja Kuopio. Tengen
 Kuopio. Kuopio Go Ballei
 Lappeenranta. SaiGo
 Oulu. Oulun Goonpellaajat
 Salo.
 Tampere. TTgoK. Tampereen teknillinen yliopisto
 Tampere. Kanpai
 Turku. Turku Hayashi
 Vantaa. Boshi
 Katso myös
 Euroopan go-liitto
 Hon'inbō Shūsaku – Kaikkien aikojen parhaimpana pidetty gon pelaaja.
 Godokoro – Go-viraston johtaja Edo-kauden Japanissa.
 Renju – Japanilainen lautapeli.
 Lähteet
 Suomigo.net – Suomalainen go-wiki.
 Playgo.to – Vuorovaikutteinen nettiopas gon alkeisiin suomen kielellä.
 Sensei's Library – Go-wiki.
 Etiquette, Attitudes & Advice – British Go Journal No. 54
 Viitteet
 Kirjallisuutta
 Richard Bozulich, The Go Player’s Almanac 2001, 2001, KISEIDO Publishing Company, ISBN 4-906574-40-8
 Richard Bozulich, The Second Book of Go, 1998 Beginner and Elementary Go Books ISBN 4-906574-31-9
 Kano Yoshinori, Graded Go Problems For Beginners, Volume 1–4, 1998 Kiseido Publishing Co ISBN 4-906574-46-7
 Nihon Kiin, Go: the World's Most Fascinating Game, Vol 1 – Introduction, 1973.
 Nihon Kiin, Go: the World's Most Fascinating Game, Vol 2 – Basic Techniques,
 Iwamoto Kaoru, Ishi Press, Go for Beginners, Tokyo, 1972 ISBN 0-87040-166-1.
 Aiheesta muualla
 Playgo.to – Vuorovaikutteinen nettiopas gon alkeisiin suomen kielellä.
 Suomigo.net – Suomalainen go-wiki.
 Sensei's Library – Go-wiki.
 Rule matrix – Luettelo gon eri sääntövariaatioiden eroista.
 GoTerms – Luettelo tärkeimmistä go-termeistä.
 Vanhoja Helsingin go-kerhon ilmoituksia
 Seulonnan keskeiset artikkelit


text:
John Blake (1890 – 2 September 1960), better known as Bandsman Jack Blake, was a British boxer who became British middleweight champion in 1916.
 Career
 Born in Tower Street, Great Yarmouth, in 1890, John Blake was the son of a fisherman. He attended the Nelson School in Yarmouth and joined the 2nd Norfolk Regiment of the British Army at the age of fourteen, serving in several overseas countries, leading to his 'Bandsman' title which stuck throughout his career.
 His boxing career began in the army; He was entered into a boxing contest without his knowledge while serving in Gibraltar. Initial success led to his pursuing it further and by 1912 he was army champion of India.
 He left the army and turned professional in 1912, and remained unbeaten in the first two years of his professional career, including victories over the Dixie Kid, Jack Harrison, and Young Johnny Johnson. Georges Carpentier, writing for the People's Journal in January 1914, was highly complimentary of Blake, describing him as a "most promising man", and having "the right stuff in him...the right temperament".
 In March 1914, despite being very much a middleweight, he fought for the British heavyweight title against Bombardier Billy Wells; Wells won with a fourth-round knockout, inflicting the first defeat of Blake's career. In April 1914 he fought American Joe Borrell in a fight billed as being for the 160 lbs world title; Borrell knocked Blake down as he was returning to his corner after the bell at the end the fourth round, and with Blake unable to continue the referee declared it a no contest.
 In August 1914, after the outbreak of World War I, Blake put both his boxing career and his forthcoming marriage on hold and rejoined the 2nd Norfolk Regiment. He was wounded in action in September 1914 and returned to England, where he was treated at the Royal Herbert Hospital in Blackheath.
 Blake was still unbeaten at middleweight and won fights against Nicol Simpson and Harry Reeve before losing to Pat O'Keeffe in May 1915. A year later he fought O'Keeffe for the British middleweight title, taking a twenty-round points decision to become champion. O'Keefe regained the title in January 1918, knocking Blake out in the second round. Blake lost to Army champion Corporal Tooley of the Grenadier Guards in April 1918, and his final fight was a win by fourth-round knockout against Arthur Cameron in 1921.
 After retiring from boxing, Blake played football for Yarmouth Town, swam and angled competitively, and became a boxing referee. Between the wars he was a publican, running the Army and Navy public house on Blackfriars Road in Yarmouth. For the rest of his life he worked as a swimming instructor at an open-air pool in Great Yarmouth.
 Blake died at his home on North Denes Road on 2 September 1960, aged 70.
 References
 External links
 Bandsman Jack Blake at boxrec.com
 1890 births
 1960 deaths
 Military personnel from Norfolk
 Royal Norfolk Regiment soldiers
 British Army personnel of World War I
 Middleweight boxers
 Sportspeople from Great Yarmouth
 English male boxers


text:
Flerovium (symbool: Fl) is een scheikundig element met atoomnummer 114. Het werd voor het eerst geproduceerd door wetenschappers die werkzaam waren bij het Flerov Laboratorium van het Gezamenlijk Instituut voor Kernonderzoek in Doebna, Rusland in 1998. Ze schoten calciumatomen tegen plutoniumatomen aan. Het resultaat was een enkel atoom flerovium-289, een isotoop met een halveringstijd van ongeveer 21 seconden. Dit bleek de stabielste fleroviumisotoop te zijn. Onder invloed van α-straling vervalt het tot copernicium-285.
 In 2009 heeft de groep van Nitsche (University of California in Berkeley) de vorming van flerovium uit calcium-48 en plutonium-242 bevestigd. Op 30 mei 2012 werd de naam flerovium door de IUPAC erkend als officiële naam voor de tot dan toe voorlopige systematische naam ununquadium (Uuq). Het element werd genoemd naar de Russische kernfysicus Georgi Flerov.
 Doordat slechts enkele fleroviumatomen zijn geproduceerd, kent het element geen toepassingen buiten het standaard wetenschappelijk onderzoek.
 Isotopen
 Gezondheidseffecten
 Omdat flerovium zo instabiel is, wordt elke hoeveelheid die wordt gevormd zo snel afgebroken in andere elementen dat er geen mogelijkheid is om gezondheidseffecten van dit element te achterhalen.
 Milieu-effecten
 Vanwege de extreem korte halveringstijd van flerovium (ongeveer 21 seconden), is er geen mogelijkheid om de effecten van flerovium op het milieu te bestuderen.
 Externe links
 Elementenlijst
 Transuraan


text:
 Dôležité právne oznámenie
 |
 22001D0111(03)
 Úradný vestník L 007 , 11/01/2001 S. 0005 - 0008
 Rozhodnutie Spoločného výboru EHPč. 88/2000z 27. októbra 2000,ktorým sa mení a dopĺňa príloha VII (Vzájomné uznávanie odborných kvalifikácií) k Dohode o EHPSPOLOČNÝ VÝBOR EHP,so zreteľom na Dohodu o Európskom hospodárskom priestore, v znení protokolu, ktorým sa upravuje Dohoda o Európskom hospodárskom priestore, ďalej len "dohoda", a najmä na jej článok 98,keďže:(1) príloha VII k dohode bola zmenená a doplnená rozhodnutím Spoločného výboru EHP č. 190/1999 zo 17. decembra 1999 [1];(2) smernica Európskeho parlamentu a Rady 1999/42/ES zo 7. júna 1999, ktorou sa zavádza mechanizmus uznávania kvalifikácií na odborné činnosti, na ktoré sa vzťahujú smernice o liberalizácii a prechodných opatreniach, a ktorou sa dopĺňa všeobecný systém uznávania kvalifikácií [2], sa má včleniť do dohody;(3) smernica 1999/42/ES zrušuje niekoľko právnych aktov, ktoré sú včlenené do dohody a ktoré sa majú v dôsledku toho podľa dohody zrušiť,ROZHODOL TAKTO:Článok 1Za bod 1a (smernica Rady 92/51/EHS) prílohy II k dohode sa vkladá tento bod:"1b. 399 L 0042: smernica Európskeho parlamentu a Rady 1999/42/ES zo 7. júna 1999, ktorou sa zavádza mechanizmus uznávania kvalifikácií na odborné činnosti, na ktoré sa vzťahujú smernice o liberalizácii a prechodných opatreniach, a ktorou sa dopĺňa všeobecný systém uznávania kvalifikácií (Ú. v. ES L 201, 31.7.1999, s. 77)."Článok 2Ustanovenia smernice sa na účely tejto dohody čítajú s týmito prispôsobeniami.Text článku 1 ods. 1 sa nahrádza takto:"1. Táto smernica sa uplatňuje vzhľadom na usadenie sa týchto fyzických osôb a spoločností alebo firiem (ďalej len "oprávnené osoby"), ktoré majú v úmysle vykonávať činnosti uvedené v prílohe A, a na poskytovanie služieb týmito osobami.Vzhľadom na poskytovanie služieb:- štátni príslušníci členských štátov ES a štátov EZVO, ktorí sú usadení v Európskom hospodárskom priestore,- spoločnosti alebo firmy založené v súlade s právom členského štátu ES alebo štátu EZVO, ktorých sídlo predpísané v ich stanovách, ústredná správa alebo hlavný podnik sa nachádza v Európskom hospodárskom priestore, za predpokladu, že, ak len toto sídlo sa nachádza v Európskom hospodárskom priestore, ich činnosť predstavuje skutočné a nepretržité prepojenie s hospodárstvom členského štátu ES alebo štátu EZVO; takéto prepojenie nepozostáva z prepojenia štátnej príslušnosti členov spoločnosti alebo firmy, osôb, ktoré v nich zastávajú pozície na úrovni riadenia alebo dozoru, alebo vlastníkov kapitálu,- za podmienky, že službu vykonáva buď osobne osoba, ktorá sa na jej poskytovanie zmluvne zaviazala, alebo jedna z jej agentúr alebo pobočiek založených v Európskom hospodárskom priestore.Vzhľadom na usadenie sa:- štátni príslušníci členských štátov ES a štátov EZVO a spoločnosti a firmy založené v súlade s právom členského štátu ES alebo štátu EZVO, ktorých sídlo predpísané v ich stanovách, ústredná správa alebo hlavný podnik sa nachádza v Európskom hospodárskom priestore, ktorí majú v úmysle sa usadiť s cieľom vykonávať činnosti ako samostatne zárobkovo činné osoby v členskom štáte ES alebo štáte EZVO; a- štátni príslušníci členských štátov ES a štátov EZVO, ktorí sú usadení v členskom štáte ES alebo štáte EZVO, a spoločnosti a firmy uvedené vyššie, za predpokladu, že, ak len sídlo predpísané v ich stanovách sa nachádza v Európskom hospodárskom priestore, ich činnosť predstavuje skutočné a nepretržité prepojenie s hospodárstvom členského štátu ES alebo štátu EZVO; takéto prepojenie nepozostáva z prepojenia štátnej príslušnosti členov spoločnosti alebo firmy, osôb, ktoré v nich zastávajú pozície na úrovni riadenia a dozoru, alebo vlastníkov kapitálu, ktorí majú v úmysle zriaďovať agentúry, pobočky alebo dcérske spoločnosti v členskom štáte ES alebo štáte EZVO."Článok 3Texty týchto bodov v prílohe VII k dohode a nadpisy, ktoré sa ich týkajú, sa vypúšťajú:- bod 20 (smernica Rady 64/222/EHS),- bod 21 (smernica Rady 64/223/EHS),- bod 22 (smernica Rady 64/224/EHS),- bod 23 (smernica Rady 68/363/EHS),- bod 24 (smernica Rady 68/364/EHS),- bod 25 (smernica Rady 70/522/EHS),- bod 26 (smernica Rady 70/523/EHS),- bod 29 (smernica Rady 75/369/EHS),- bod 31 (smernica Rady 64/427/EHS),- bod 32 (smernica Rady 64/429/EHS),- bod 33 (smernica Rady 64/428/EHS),- bod 34 (smernica Rady 66/162/EHS),- bod 35 (smernica Rady 68/365/EHS),- bod 36 (smernica Rady 68/366/EHS),- bod 37 (smernica Rady 69/82/EHS),- bod 38 (smernica Rady 82/470/EHS),- bod 39 (smernica Rady 63/607/EHS),- bod 40 (smernica Rady 65/264/EHS),- bod 41 (smernica Rady 68/369/EHS),- bod 42 (smernica Rady 70/451/EHS),- bod 43 (smernica Rady 67/43/EHS),- bod 44 (smernica Rady 68/367/EHS),- bod 45 (smernica Rady 68/368/EHS),- bod 46 (smernica Rady 75/368/EHS),- bod 47 (smernica Rady 82/489/EHS),- bod 48 (smernica Rady 63/261/EHS),- bod 49 (smernica Rady 63/262/EHS),- bod 50 (smernica Rady 65/1/EHS),- bod 51 (smernica Rady 67/530/EHS),- bod 52 (smernica Rady 67/531/EHS),- bod 53 (smernica Rady 67/532/EHS),- bod 54 (smernica Rady 67/654/EHS),- bod 55 (smernica Rady 68/192/EHS),- bod 56 (smernica Rady 68/415/EHS),- bod 57 (smernica Rady 71/18/EHS),- bod 72 (odporúčanie Komisie 65/77/EHS),- bod 73 (odporúčanie Komisie 65/76/EHS),- bod 74 (odporúčanie Komisie 69/174/EHS).Článok 4Texty smernice 1999/42/ES v islandskom a nórskom jazyku, ktoré sa majú uverejniť v dodatku EHP k Úradnému vestníku Európskych spoločenstiev, sú autentické.Článok 5Toto rozhodnutie nadobúda účinnosť 28. októbra 2000 za predpokladu, že Spoločnému výboru EHP boli predložené všetky notifikácie podľa článku 103 ods. 1 dohody [3].Článok 6Toto rozhodnutie sa uverejní v časti EHP Úradného vestníka Európskych spoločenstiev a v dodatku EHP k uvedenému vestníku.V Bruseli 27. októbra 2000Za Spoločný výbor EHPpredsedaG. S. Gunnarsson[1] Zatiaľ neuverejnené v úradnom vestníku.[2] Ú. v. ES L 201, 31.7.1999, s. 77.[3] Ústavné požiadavky sú uvedené.--------------------------------------------------