type: caselaw

jurisdiction: US

text:
The bill of complaint in this case alleges, in substance, that plaintiffs entered into a contract with defendants to purchase the property known as 4003 Kathland Avenue in Baltimore City, together with certain articles in said contract enumerated, for the sum of $12,360, on account of which plaintiffs paid $1,000; that defendants agreed to convey to plaintiffs said property by a good and merchantable title; that after the payment of said sum on account, plaintiffs discovered that the defendants did not have a good title to the whole of said lot of ground, but that title to a material part of said lot was never vested in defendants, and, therefore, could not be conveyed by them; that the part to which defendants did not have title contains approximately 200 square feet and on said part are buildings worth more than $1,000; that upon discovering the want of title in defendants to said portions plaintiffs caused notice to be sent to defendants to that effect and demanded the return of the cash payment, but defendants have failed and refused to return same, and, although they have insisted that plaintiffs pay the balance of the purchase money, they have threatened to make sale of said premises at the risk of plaintiffs and to retain as a forfeiture the sum so paid; that the defendant Walter T. Ahrens, at or about the time of making said contract with plaintiffs, stated he was going to leave Baltimore and live in Philadelphia or elsewhere out of the State of Maryland; that plaintiffs believe and charge that, aside from their interest in said property No. 4003 Kathland Avenue, the defendants are without financial responsibility and, if they should make a sale of said property and obtain the purchase money, plaintiffs would suffer irreparable injury.
 The prayer of the bill is for a rescission of the contract, and that the part of said property to which defendants have a good title be declared to be impressed with a lien or trust in favor of plaintiffs to the extent of the said sum of $1,000, with interest from the date of payment, and that defendants be decreed to pay said sum to plaintiffs; and that defendants be enjoined from selling said property until they shall have *Page 3
 paid or secured to be paid to plaintiffs said sum paid on account of purchase money.
 The contract is filed as an exhibit. Defendants filed a demurrer and answer combined, and the case was heard on demurrer, and the demurrer overruled. This appeal is from the order overruling the demurrer.
 Appellants contend that this case is controlled by Levin v.Goodman, 152 Md. 185. On appeal from an order overruling the demurrer to the bill filed in that case, we held that the demurrer should have been sustained on two grounds: (1) Because the bill was multifarious; (2) because on the allegations of the bill there was an adequate remedy at law. As to the second ground we said, "No peculiar ground for resorting to equity is shown in this case." In that case, from any facts alleged in the bill, so far as they concern the recovery of the money paid on account for the property which was rejected by reason of defective title, it did not appear that the remedy at law was not complete and effectual. Nor was the question raised as to the right of plaintiff to a lien on the property for the amount paid on account of the purchase money. Both of these questions are expressly raised by the bill in the present case.
 We think the case of Carr v. Hobbs, 11 Md. 285, is ample authority for holding that the amount paid by plaintiffs on account of purchase money should be "considered as a lien on the estate in the hands of the vendor for the vendee." That principle is announced in 2 Madd. Ch. Prac. 105; and in Rose v. Watson,
 10 H.L. Cas. 683, it was said: "There can be no doubt, I apprehend, that when a purchaser has paid his purchase money, although he has got no conveyance, the vendor becomes a trustee for him of the legal estate, and he is in equity considered the owner of the estate. When, instead of paying the whole of the purchase money, he pays part of it, it would seem to follow as a necessary corrollary that to the extent to which he has paid his purchase money, to that extent the vendor is a trustee for him; in other words, that he acquires a lien exactly in the same way as if upon *Page 4
 payment of part of the purchase money the vendor had executed a mortgage to him of the estate to that extent."
 We have no disposition to question the authority of that case, or the correctness of the conclusion of the learned author referred to, as we think the principle announced is founded upon justice and reason. See also 27 R.C.L., par. 395, and notes.
 Of course such a lien can only be enforced in equity. If there were no other reason for equitable jurisdiction in this case, that would be sufficient, if the court is asked to take jurisdiction for that purpose. This is not a case where a general creditor asks to have the disposition of property or the payment of money restrained until he shall have obtained judgment, as inFrederick County Bank v. Shafer, 87 Md. 54; or where a court of equity is asked to lay its hand upon the property of a debtor in some other way in order that a general creditor may be in a position to assert and enforce his claim, as in other cases cited by appellant. Here the court is asked to declare and enforce an existing lien. There was nothing decided or said in Levin v.Goodman, supra, in conflict with this view.
 Order affirmed and cause remanded, with costs to appellees.


type: other

text:
Decizia nr. 100 din 04.10.2019
 Decizia nr. 100 din 03.10.2019 de inadmisibilitate a sesizării nr. 117g/2019 privind excepţia de neconstituţionalitate a unor prevederi din articolul 313 din Codul contravențional
 Subiectul sesizării: Judecătoria Chișinău, sediul Ciocana, avocat Anatolie Ceachir, judecător Elena Costiuc
 1. d_100_2019_117g_2019_rou.pdf
 1. Sesizarea nr. 117g din 13.06.2019 privind excepţia de neconstituţionalitate a unor prevederi din art. 313 Cod contravențional (13.06.2019)
 a sesizării nr. 117g/2019
 privind excepţia de neconstituţionalitate a unor prevederi din articolul 313 din Codul contravențional
 Având în vedere sesizarea depusă pe 13 iunie 2019,
 1. La originea cauzei se află excepția de neconstituționalitate a sintagmelor „în mod vădit" și „intereselor publice" din articolul 313 din Codul contravențional, ridicată de către dl avocat Anatolie Ceachir, în dosarul nr. 4-479/2019, pendinte la Judecătoria Chișinău, sediul Ciocana.
 2. Sesizarea privind excepția de neconstituționalitate a fost depusă la Curtea Constituțională pe 13 iunie 2019 de către dna judecător Elena Costiuc.
 3. Pe rolul Judecătoriei Chișinău, sediul Ciocana, se află cauza de învinuire a dlui Serghei Brînza de comiterea contravenției prevăzute la articolul 313 din Codul contravențional [Excesul de putere sau depăşirea atribuţiilor de serviciu].
 4. În cadrul examinării cauzei, dl avocat Anatolie Ceachir a ridicat excepția de neconstituționalitate a sintagmelor „în mod vădit" și „intereselor publice" din art. 313 din Codul contravențional.
 5. Prin încheierea din 31 mai 2019, instanța de judecată a admis ridicarea excepției de neconstituționalitate şi a dispus trimiterea sesizării către Curtea Constituțională, în vederea soluționării acesteia.
 7. Prevederile relevante ale Codului penal al Republicii Moldova, adoptat prin Legea nr. nr. 985 din 18 aprilie 2002, sunt următoarele:
 „(1) Săvârșirea de către o persoană publică a unor acțiuni care depășesc în mod vădit limitele drepturilor şi atribuțiilor acordate prin lege, dacă aceasta a cauzat daune în proporții considerabile intereselor publice sau drepturilor şi intereselor ocrotite de lege ale persoanelor fizice sau juridice,
 se pedepseşte cu amendă în mărime de la 650 la 1150 unităţi convenţionale sau cu închisoare de pînă la 3 ani, în ambele cazuri cu privarea de dreptul de a ocupa anumite funcţii sau de a exercita o anumită activitate pe un termen de la 2 la 5 ani."
 8. Prevederile relevante ale Codului contravențional al Republicii Moldova, adoptat prin Legea nr. 218 din 24 octombrie 2008, sunt următoarele:
 „Săvârșirea unei acţiuni care depăşeşte în mod vădit limitele drepturilor şi atribuţiilor acordate prin lege şi care contravine intereselor publice sau drepturilor şi intereselor ocrotite de lege ale persoanelor fizice sau juridice, dacă fapta nu întruneşte elementele constitutive ale infracţiunii,
 se sancţionează cu amendă de la 30 la 90 de unităţi convenţionale cu privarea de dreptul de a deţine o anumită funcţie sau de dreptul de a desfăşura o anumită activitate pe un termen de la 3 luni la un an."
 9. Autorul a invocat faptul că legea nu stabilește criterii clare și previzibile în baza cărora autoritățile care aplică legea ar putea stabili întinderea noțiunilor „în mod vădit" și „intereselor publice" din articolul 313 din Codul contravențional, normă care stabilește răspunderea pentru excesul de putere sau pentru depășirea atribuțiilor de serviciu. În sprijinul celor enunțate, autorul excepției de neconstituționalitate a făcut referire la Hotărârea Curții Constituționale nr. 22 din 27 iunie 2017, prin care a fost declarat neconstituțional textul „intereselor publice sau" din alineatul (1) al articolului 328 din Codul penal.
 10. În opinia autorului excepției de neconstituționalitate, prevederile contestate contravin articolelor 1 alin. (3), 20, 22 și 23 alin. (2) din Constituție.
 13. Curtea constată că excepția de neconstituționalitate a fost ridicată de către dl avocat Anatolie Ceachir, în dosarul nr. 4-479/2019, pendinte la Judecătoria Chișinău, sediul Ciocana. Astfel, sesizarea este formulată de către subiectul căruia i s-a conferit acest drept, în baza articolului 135 alin. (1) literele a) și g) din Constituție.
 14. Obiectul excepției de neconstituționalitate îl constituie sintagmele „în mod vădit" și „intereselor publice" din articolul 313 din Codul contravențional. Deși a menționat pretinsa încălcare a articolelor 1 alin. (3), 20, 22 și 23 alin. (2) din Constituție, autorul excepției de neconstituționalitate susține, în principal, că prevederile contestate sunt contrare exigențelor calității legii.
 15. Cu privire la critica sintagmei „intereselor publice" din articolul 313 din Codul contravențional, Curtea observă că, în susținerea opiniei sale, autorul excepției face trimitere la HCC nr. 22 din 27 iunie 2017, prin care a fost declarat neconstituțional textul „intereselor publice sau" din alineatul (1) al articolului 328 din Codul penal. În acest sens, autorul excepției invită Curtea să procedeze de o manieră similară.
 16. Totuși, Curtea constată existența unor diferențe între raționamentele care au stat la baza HCC nr. 22 din 27 iunie 2017 și raționamentele invocate în prezenta sesizare.
 17. Așadar, în HCC nr. 22 din 27 iunie 2017, examinând prevederile articolului 328 alin. (1) din Codul penal, Curtea a constatat că una dintre urmările prejudiciabile ale infracțiunii de exces de putere sau de depășire a atribuțiilor de serviciu o constituie provocarea unor daune considerabile „intereselor publice". Curtea a observat că articolul 328 alin. (1) din Codul penal prevede o infracțiune materială și include interesul public în urmările prejudiciabile ale acesteia, însă norma de trimitere (articolul 126 alin. (2) din același Cod), în baza căreia se evaluează in concreto prejudiciul provocat în fiecare caz, nu stabilește expressis verbis „interesul public" ca valoare socială care poate fi determinată (§§ 77, 78).
 18. În acest sens, Curtea a reținut că, prin caracterul general al formulării urmărilor prejudiciabile menționate supra, exista riscul ca organele de drept să aplice articolul 328 alin. (1) din Codul penal nu ca pe o infracțiune materială, ci ca pe una formală, adică doar în baza constatării acțiunilor incriminate, făcând abstracție de evaluarea urmărilor prejudiciabile (HCC nr. 22 din 27 iunie 2017, § 81).
 19. Totuși, spre deosebire de articolul 328 alin. (1) din Codul penal, articolul 313 din Codul contravențional stabilește răspunderea pentru excesul de putere sau depăşirea atribuţiilor de serviciu care contravine „intereselor publice" fără provocarea unor urmări prejudiciabile. Sintagma „intereselor publice" din articolul 313 din Codul contravențional descrie doar fapta, nu și urmarea prejudiciabilă. Altfel spus, contravenția în discuție este una formală.
 20. Astfel, deși autorul excepției face trimitere în motivarea sesizării la HCC nr. 22 din 27 iunie 2017, nimic din hotărârea menționată nu denotă faptul că raționamentele acesteia trebuie aplicate, de o maniere absolută, cu privire la sintagma „interese publice" din alte acte normative. Raționamentele HCC nr. 22 din 27 iunie 2017 aveau în vedere o situație particulară, i.e. imposibilitatea determinării mărimii daunelor provocate unei entități imateriale generale - „interesul public".
 21. Pentru consolidarea raționamentelor sale, Curtea va efectua o analiză abstractă a previzibilității sintagmei „intereselor publice" din articolul 313 din Codul contravențional.
 22. Articolul 313 din Codul contravențional sancționează fapta de comitere a unei acțiuni care depășește în mod vădit limitele drepturilor şi atribuțiilor acordate prin lege şi care contravine intereselor publice. Pe de altă parte, articolul 3 din Legea integrităţii nr. 82 din 25 mai 2017 prevede definiția noțiunii de „interes public". Așadar, prin „interes public" se înțelege interesul general de dezvoltare a bunăstării societăţii în ansamblu şi de realizare a intereselor private legitime, garantat prin funcţionarea entităţilor publice şi private, precum şi prin exercitarea atribuţiilor de serviciu ale agenţilor entităţilor menționate în strictă conformitate cu prevederile legale, în mod eficient şi econom din punct de vedere al utilizării resurselor. Prin urmare, Curtea constată că, printr-o interpretare rezonabilă și sistematică, interpretul legii poate să identifice sensul noțiunii în discuție. De altfel, Curtea precizează că principiul coerenței sistemului juridic impune ca interpretul legii să aibă în vedere toate normele juridice relevante ale sistemului de drept național.
 23. Cu privire la sintagma „în mod vădit", Curtea constată că aceasta este utilizată în articolul 313 din Codul contravențional pentru a descrie modul de comitere a acestei contravenții.
 24. În jurisprudența sa, Curtea a menționat că exigența previzibilității este îndeplinită atunci când justițiabilul poate cunoaște, din chiar textul normei juridice pertinente, iar la nevoie cu ajutorul interpretării acesteia de către instanțe sau cu ajutorul unor juriști profesioniști, care sunt acțiunile și omisiunile ce-i pot angaja răspunderea penală și care este pedeapsa care îi poate fi aplicată, în cazul încălcării unei norme (HCC nr. 12 din 14 mai 2018, § 40).
 25. În acest caz, semnificația termenului contestat poate fi dedus nu doar cu ajutorul consultanței juridice de specialitate, ci și din sensul obișnuit al acestuia (a se vedea Moiseyev v. Rusia, 9 octombrie 2008, § 241; Berardi și Mularoni v. San Marino, 10 ianuarie 2019, § 54). Instanțele judecătorești pot stabili valențele noțiunii „în mod vădit" doar în baza textului care îl specifică, adică prin aplicarea simplă a regulilor de interpretare lingvistică, pornind de la sensul uzual al termenului. În opinia Curții, această noțiune este suficient de clară și previzibilă.
 26. În baza celor menționate, Curtea constată caracterul nefondat al excepției de neconstituționalitate.
 1. Se declară inadmisibilă sesizarea privind excepția de neconstituționalitate a sintagmelor „în mod vădit" și „intereselor publice" din articolul 313 din Codul contravențional, ridicată de către dl avocat Anatolie Ceachir, în dosarul nr. 4-479/2019, pendinte la Judecătoria Chișinău, sediul Ciocana.
 DCC nr. 100
 Dosarul nr. 117g/2019
 Total vizitatori: 5146347 // Vizitatori ieri: 1257 // azi: 3381 // Online: 36


type: contracts

jurisdiction: EU

text:
 27.3.2014
 BG
 Официален вестник на Европейския съюз
 L 92/16
 РЕШЕНИЕ НА СЪВМЕСТНИЯ КОМИТЕТ НА ЕИП
 No 190/2013
 от 8 ноември 2013 година
 за изменение на приложение II (Технически наредби, стандарти, изпитвания и сертифициране) към Споразумението за ЕИП
 СЪВМЕСТНИЯТ КОМИТЕТ НА ЕИП,
 като взе предвид Споразумението за Европейското икономическо пространство („Споразумението за ЕИП“), и по-специално член 98 от него,
 като има предвид, че:
 (1)
 Регламент за изпълнение (ЕС) No 394/2013 на Комисията от 29 април 2013 г. за изменение на приложението към Регламент (ЕС) No 37/2010 относно фармакологичноактивните субстанции и тяхната класификация по отношение на максимално допустимите стойности на остатъчните количества в храните от животински произход във връзка със субстанцията монепантел (1) следва да бъде включен в Споразумението за ЕИП.
 (2)
 Регламент за изпълнение (ЕС) No 406/2013 на Комисията от 2 май 2013 г. за изменение във връзка със субстанцията преднизолон на приложението към Регламент (ЕС) No 37/2010 относно фармакологичноактивните субстанции и тяхната класификация по отношение на максимално допустимите стойности на остатъчните количества в храните от животински произход (2) следва да бъде включен в Споразумението за ЕИП.
 (3)
 Ето защо приложение II към Споразумението за ЕИП следва да бъде съответно изменено,
 ПРИЕ НАСТОЯЩОТО РЕШЕНИЕ:
 Член 1
 В точка 13 (Регламент (ЕС) No 37/2010 на Комисията) от глава XIII от приложение II към Споразумението за ЕИП се добавят следните тирета:
 „—
 32013 R 0394: Регламент за изпълнение (ЕС) No 394/2013 на Комисията от 29 април 2013 г. (ОВ L 118, 30.4.2013 г., стр. 17),
 —
 32013 R 0406: Регламент за изпълнение (ЕС) No 406/2013 на Комисията от 2 май 2013 г. (ОВ L 121, 3.5.2013 г., стр. 42).“
 Член 2
 Текстовете на регламенти за изпълнение (ЕС) No 394/2013 и (ЕС) No 406/2013 на исландски и норвежки език, които ще бъдат публикувани в притурката за ЕИП към Официален вестник на Европейския съюз, са автентични.
 Член 3
 Настоящото решение влиза в сила на 9 ноември 2013 г., при условие че са внесени всички нотификации, предвидени в член 103, параграф 1 от Споразумението за ЕИП (3).
 Член 4
 Настоящото решение се публикува в раздела за ЕИП и в притурката за ЕИП към Официален вестник на Европейския съюз.
 Съставено в Брюксел на 8 ноември 2013 година.
 За Съвместния комитет на ЕИП
 Председател
 Thórir IBSEN
 (1) ОВ L 118, 30.4.2013 г., стр. 17.
 (2) ОВ L 121, 3.5.2013 г., стр. 42.
 (3) Без отбелязани конституционни изисквания.


text:
 21.6.2012
 ES
 Diario Oficial de la Unión Europea
 L 161/33
 DECISIÓN DEL COMITÉ MIXTO DEL EEE
 No 27/2012
 de 10 de febrero de 2012
 por la que se modifica el anexo XIII (Transportes) del Acuerdo EEE
 EL COMITÉ MIXTO DEL EEE,
 Visto el Acuerdo sobre el Espacio Económico Europeo, en la redacción dada al mismo por el Protocolo por el que se adapta el Acuerdo sobre el Espacio Económico Europeo (en lo sucesivo denominado «el Acuerdo»), y, en particular, su artículo 98,
 Considerando lo siguiente:
 (1)
 El anexo XIII del Acuerdo fue modificado por última vez por la Decisión del Comité Mixto del EEE no 165/2011, de 19 de diciembre de 2011 (1).
 (2)
 Debe incorporarse al Acuerdo el Reglamento (UE) no 255/2010 de la Comisión, de 25 de marzo de 2010, por el que se establecen normas comunes sobre la gestión de afluencia del tránsito aéreo (2).
 HA ADOPTADO LA PRESENTE DECISIÓN:
 Artículo 1
 Después del punto 66wh [Reglamento (CE) no 262/2009 de la Comisión] del anexo XIII del Acuerdo, se inserta el siguiente punto:
 «66wi.
 32010 R 0255: Reglamento (UE) no 255/2010 de la Comisión, de 25 de marzo de 2010, por el que se establecen normas comunes sobre la gestión de afluencia del tránsito aéreo (DO L 80 de 26.3.2010, p. 10).
 A efectos del presente Acuerdo, las disposiciones del Reglamento se entenderán con arreglo a las adaptaciones siguientes:
 El presente Reglamento no será aplicable a Liechtenstein.».
 Artículo 2
 Los textos del Reglamento (UE) no 255/2010 en lenguas islandesa y noruega, que se publicarán en el Suplemento EEE del Diario Oficial de la Unión Europea, son auténticos.
 Artículo 3
 La presente Decisión entrará en vigor el 11 de febrero de 2012, siempre que se hayan transmitido al Comité Mixto del EEE (3) todas las notificaciones previstas en el artículo 103, apartado 1, del Acuerdo.
 Artículo 4
 La presente Decisión se publicará en la sección EEE y en el Suplemento EEE del Diario Oficial de la Unión Europea.
 Hecho en Bruselas, el 10 de febrero de 2012.
 Por el Comité Mixto del EEE
 El Presidente en funciones
 Gianluca GRIPPA
 (1) DO L 76 de 15.3.2012, p. 57.
 (2) DO L 80 de 26.3.2010, p. 10.
 (3) No se han indicado preceptos constitucionales.


type: legislation

text:
 11.6.2013
 IT
 Gazzetta ufficiale dell'Unione europea
 L 159/1
 REGOLAMENTO DI ESECUZIONE (UE) N. 530/2013 DELLA COMMISSIONE
 del 10 giugno 2013
 recante modifica del regolamento (CEE) n. 2454/93 che fissa talune disposizioni d’applicazione del regolamento (CEE) n. 2913/92 del Consiglio che istituisce il codice doganale comunitario
 LA COMMISSIONE EUROPEA,
 visto il trattato sul funzionamento dell’Unione europea,
 visto il regolamento (CEE) n. 2913/92 del Consiglio, del 12 ottobre 1992, che istituisce un codice doganale comunitario (1), in particolare l’articolo 247,
 considerando quanto segue:
 (1)
 Il regolamento (UE) n. 978/2012 del Parlamento europeo e del Consiglio, del 25 ottobre 2012, relativo all’applicazione di un sistema di preferenze tariffarie generalizzate e che abroga il regolamento (CE) n. 732/2008 del Consiglio (2), prevede preferenze tariffarie applicabili a decorrere dal 1o gennaio 2014. A norma del suddetto regolamento, per beneficiare delle preferenze tariffarie i prodotti per i quali esse sono richieste devono essere originari di un paese beneficiario.
 (2)
 Le norme di origine, sulla base delle quali è attuato il sistema di preferenze tariffarie generalizzate dell’Unione («il sistema»), sono state adeguate nel 2010 e sono stabilite negli articoli da 66 a 97 quatervicies del regolamento (CEE) n. 2454/93 della Commissione (3). Le modifiche introdotte dal regolamento (UE) n. 978/2012 riguardano fra l’altro l’elenco dei paesi cui si applica il sistema e hanno pertanto ripercussioni su alcune disposizioni del regolamento (CEE) n. 2454/93, in particolare quelle relative al cumulo regionale. Occorre pertanto che il regolamento (CEE) n. 2454/93 tenga conto di tali modifiche.
 (3)
 Si deve quindi disporre che il cumulo regionale si applichi tra i paesi appartenenti allo stesso gruppo regionale solo se tali paesi sono beneficiari del sistema al momento dell’esportazione del prodotto nell’Unione.
 (4)
 Si deve inoltre prevedere che i paesi che cessano di essere beneficiari del sistema continuino a essere assoggettati ad alcuni obblighi, in particolare per quanto riguarda la cooperazione amministrativa, per un periodo di tre anni a decorrere dalla data di cambiamento di status allo scopo di consentire il controllo a posteriori delle prove dell’origine per i prodotti esportati da tali paesi.
 (5)
 È pertanto opportuno modificare di conseguenza il regolamento (CEE) n. 2454/93.
 (6)
 Le misure di cui al presente regolamento sono conformi al parere del comitato del codice doganale,
 HA ADOTTATO IL PRESENTE REGOLAMENTO:
 Articolo 1
 Il regolamento (CEE) n. 2454/93 è così modificato:
 1)
 l’articolo 66 è sostituito dal seguente:
 «Articolo 66
 La presente sezione stabilisce le norme concernenti la definizione della nozione di “prodotti originari” nonché le procedure e i metodi di cooperazione amministrativa a essa correlati ai fini dell’applicazione del sistema di preferenze tariffarie generalizzate (SPG) concesso dall’Unione ai paesi in via di sviluppo con il regolamento (UE) n. 978/2012 del Parlamento europeo e del Consiglio (4) (di seguito “il sistema”).
 2)
 l’articolo 67 è così modificato:
 a)
 al paragrafo 1, la lettera a) è sostituita dalla seguente:
 «a)
 “paese beneficiario”, un paese o territorio quale definito all’articolo 2, lettera d), del regolamento (UE) n. 978/2012;»
 b)
 è inserito il seguente paragrafo 1 bis:
 «1 bis. Ai fini del paragrafo 1, lettera a), nei casi in cui è fatto riferimento a un “paese beneficiario” il termine comprende anche, e non può superare, i limiti del mare territoriale di tale paese o territorio ai sensi della Convenzione delle Nazioni Unite sul diritto del mare (Convenzione di Montego Bay, 10 dicembre 1982).»;
 3)
 all’articolo 70, i paragrafi 1 e 2 sono sostituiti dai seguenti:
 «1. La Commissione pubblica nella Gazzetta ufficiale dell’Unione europea (serie C) l’elenco dei paesi beneficiari e la data da cui sono considerati adempienti alle condizioni stabilite negli articoli 68 e 69. La Commissione aggiorna tale elenco ogniqualvolta tali condizioni siano adempiute da un nuovo paese beneficiario e ogniqualvolta tali condizioni non siano più adempiute da un paese beneficiario.
 2. I prodotti originari, ai sensi della presente sezione, di un paese beneficiario, fruiscono del sistema all’atto dell’immissione in libera pratica nell’Unione solo se sono stati esportati da un paese beneficiario alla data specificata nell’elenco di cui al paragrafo 1 o successivamente a tale data.»;
 4)
 l’articolo 71 è sostituito dal seguente:
 «Articolo 71
 1. L’inosservanza, da parte delle autorità competenti di un determinato paese beneficiario, degli obblighi a essi incombenti ai sensi dell’articolo 68, paragrafo 1, dell’articolo 69, paragrafo 2, degli articoli 91, 92 e 93 o dell’articolo 97 octies, o l’inosservanza sistematica degli obblighi a essi incombenti ai sensi dell’articolo 97 nonies, paragrafo 2, comporta, in conformità all’articolo 21 del regolamento (UE) n. 978/2012, la revoca temporanea delle preferenze accordate a tale paese nell’ambito del sistema.
 2. Ai fini della presente sezione, un paese o territorio che sia stato soppresso dall’elenco dei paesi beneficiari di cui all’articolo 70, paragrafo 1, continua a essere assoggettato agli obblighi di cui all’articolo 68, all’articolo 88, paragrafo 1, lettera b), all’articolo 97 octies, paragrafo 1, lettera a), all’articolo 97 octies, paragrafo 3, e all’articolo 97 decies, paragrafo 1, lettera b), per un periodo di tre anni a decorrere dalla data della sua soppressione da detto elenco.»;
 5)
 all’articolo 75, il paragrafo 3 è sostituito dal seguente:
 «3. Ciascuna delle condizioni di cui al paragrafo 2 può essere soddisfatta negli Stati membri o in diversi paesi beneficiari purché tutti i paesi beneficiari interessati fruiscano del cumulo regionale in conformità all’articolo 86, paragrafi 1 e 5. In tal caso i prodotti sono considerati originari del paese beneficiario di cui la nave o la nave officina battono bandiera conformemente al paragrafo 2, lettera b).
 Il primo comma si applica solo se sono state soddisfatte le condizioni stabilite all’articolo 86, paragrafo 2, lettere a), c) e d).»;
 6)
 l’articolo 86 è così modificato:
 a)
 i paragrafi 1 e 2 sono sostituiti dai seguenti:
 «1. Il cumulo regionale si applica ai seguenti quattro gruppi regionali distinti:
 a)
 gruppo I: Brunei, Cambogia, Filippine, Indonesia, Laos, Malaysia, Myanmar/Birmania, Singapore, Thailandia, Vietnam;
 b)
 gruppo II: Bolivia, Colombia, Costa Rica, Ecuador, El Salvador, Guatemala, Honduras, Nicaragua, Panama, Perù, Venezuela;
 c)
 gruppo III: Bangladesh, Bhutan, India, Maldive, Nepal, Pakistan, Sri Lanka;
 d)
 gruppo IV: Argentina, Brasile, Paraguay e Uruguay.
 2. Il cumulo regionale fra paesi appartenenti allo stesso gruppo si applica unicamente se sono soddisfatte le seguenti condizioni:
 a)
 al momento dell’esportazione del prodotto nell’Unione i paesi partecipanti al cumulo sono:
 i)
 paesi beneficiari a condizione che il sistema degli esportatori registrati non sia ancora stato applicato in tali paesi;
 ii)
 paesi beneficiari compresi nell’elenco di cui all’articolo 70, paragrafo 1, qualora il sistema degli esportatori registrati sia stato applicato in tali paesi;
 b)
 ai fini del cumulo regionale fra paesi di un gruppo regionale si applicano le norme di origine stabilite nella presente sezione;
 c)
 i paesi del gruppo regionale si sono impegnati:
 i)
 a osservare o a far osservare la presente sezione e
 ii)
 a fornire la cooperazione amministrativa necessaria per assicurare la corretta applicazione della presente sezione sia nei confronti dell’Unione che nelle loro relazioni reciproche;
 d)
 gli impegni di cui alla lettera c) sono comunicati alla Commissione dal segretariato del gruppo regionale interessato o da un altro organismo comune competente che rappresenti tutti i membri del gruppo in questione.
 Ai fini della lettera b), quando l’operazione che conferisce il carattere originario di cui all’allegato 13 bis, parte II, non è la stessa per tutti i paesi partecipanti al cumulo, l’origine dei prodotti esportati da un paese a un altro paese del gruppo regionale a fini del cumulo regionale è determinata sulla base della norma che si applicherebbe se i prodotti fossero esportati verso l’Unione.
 Se i paesi di un gruppo regionale si sono già conformati, anteriormente al 1o gennaio 2011, alle disposizioni di cui al primo comma, lettere c) e d), non è necessaria la sottoscrizione di un nuovo impegno.»;
 b)
 al paragrafo 4, il primo comma è sostituito dal seguente:
 «4. Il cumulo regionale fra paesi beneficiari dello stesso gruppo regionale si applica solo se la lavorazione o la trasformazione eseguite nel paese beneficiario in cui i materiali sono ulteriormente trasformati o incorporati trascendono le operazioni elencate all’articolo 78, paragrafo 1, e, nel caso dei prodotti tessili, le operazioni elencate nell’allegato 16.»;
 c)
 nel paragrafo 5, la lettera a) è sostituita dalla seguente:
 «a)
 sussistono le condizioni di cui al paragrafo 2, lettere a) e b), e»;
 7)
 all’articolo 88, paragrafo 1, la lettera b) è sostituita dalla seguente:
 «b)
 alle esportazioni da un determinato paese beneficiario a un altro per il cumulo regionale ai sensi dell’articolo 86, paragrafi 1 e 5, fatto salvo l’articolo 86, paragrafo 2, lettera b), secondo comma.»;
 8)
 l’articolo 97 duodecies è così modificato:
 a)
 il paragrafo 4 è sostituito dal seguente:
 «4. Le merci originarie di un paese o territorio ammesso o riammesso al beneficio del sistema delle preferenze generalizzate per i prodotti di cui al regolamento (UE) n. 978/2012 possono beneficiare del sistema sempre che siano esportate dal paese o territorio stesso a decorrere dalla data indicata all’articolo 97 vicies.»;
 b)
 sono aggiunti i seguenti paragrafi 6 e 7:
 «6. «Ai fini delle sottosezioni 2 e 3 della presente sezione, un paese o territorio che sia stato soppresso dall’elenco dei paesi beneficiari di cui all’articolo 97 vicies, paragrafo 2, continua a essere assoggettato agli obblighi di cui all’articolo 97 duodecies, paragrafo 2, all’articolo 97 terdecies, paragrafo 5, all’articolo 97 unvicies, paragrafi 3, 4, 6 e 7, e all’articolo 97 duovicies, paragrafo 1, per un periodo di tre anni a decorrere dalla data della sua soppressione da detto elenco.
 7. Gli obblighi di cui al paragrafo 6 si applicano a Singapore per un periodo di tre anni a decorrere dal 1o gennaio 2014.»;
 9)
 all’articolo 97 quaterdecies, il paragrafo 1 è sostituito dal seguente:
 «1. La dichiarazione su fattura può essere compilata da qualsiasi esportatore che opera in un paese beneficiario per le spedizioni consistenti in uno o più colli contenenti prodotti originari di valore totale non superiore a 6 000 EUR, a condizione che la cooperazione amministrativa di cui all’articolo 97 duodecies, paragrafo 2, si applichi a questa procedura.»;
 10)
 all’articolo 97 vicies, il paragrafo 2 è sostituito dal seguente:
 «2. Ai fini dell’articolo 97 duodecies, paragrafo 4, la Commissione pubblica nella Gazzetta ufficiale dell’Unione europea (serie C) la data in cui il paese o il territorio ammesso o riammesso al beneficio per i prodotti di cui al regolamento (UE) n. 978/2012 ha adempiuto gli obblighi stabiliti nel paragrafo 1.»;
 11)
 l’allegato 13 bis è modificato come segue:
 a)
 la nota introduttiva 1.1 è sostituita dalla seguente:
 «1.1.
 Il presente allegato fissa norme per tutti i prodotti, ma il fatto che un prodotto vi figuri non significa necessariamente che sia soggetto al sistema delle preferenze tariffarie generalizzate (SPG). L’elenco dei prodotti soggetti all’SPG, il campo di applicazione delle preferenze dell’SPG e le esclusioni applicabili a determinati paesi beneficiari sono stabiliti nel regolamento (UE) n. 978/2012 (per il periodo dal 1o gennaio 2014 al 31 dicembre 2023).»;
 b)
 la nota introduttiva 2.5 è sostituita dalla seguente:
 «2.5.
 Nella maggior parte dei casi le norme indicate nella colonna 3 si applicano a tutti i paesi beneficiari elencati nell’allegato II del regolamento (UE) n. 978/2012. Tuttavia per alcuni prodotti originari di paesi beneficiari del regime speciale a favore dei paesi meno sviluppati, il cui elenco figura nell’allegato IV del regolamento (UE) n. 978/2012 (“paesi beneficiari meno sviluppati”), si applica una norma meno rigorosa. In questi casi la colonna 3 è suddivisa in due sottocolonne: la sottocolonna a) riporta la norma applicabile ai paesi beneficiari meno sviluppati, mentre la sottocolonna b) indica la norma applicabile a tutti gli altri paesi beneficiari e alle esportazioni dall’Unione europea verso un paese beneficiario ai fini del cumulo bilaterale.»;
 12)
 il titolo della terza colonna dell’allegato 13 ter è sostituito dal seguente: «Gruppo I: Brunei, Cambogia, Filippine, Indonesia, Laos, Malaysia, Myanmar/Birmania, Singapore, Thailandia, Vietnam.»
 Articolo 2
 Il presente regolamento entra in vigore il ventesimo giorno successivo alla pubblicazione nella Gazzetta ufficiale dell’Unione europea.
 Esso si applica a decorrere dal 1o gennaio 2014.
 Il presente regolamento è obbligatorio in tutti i suoi elementi e direttamente applicabile in ciascuno degli Stati membri.
 Fatto a Bruxelles, il 10 giugno 2013
 Per la Commissione
 Il presidente
 José Manuel BARROSO
 (1) GU L 302 del 19.10.1992, pag. 1.
 (2) GU L 303 del 31.10.2012, pag. 1.
 (3) GU L 253 dell’11.10.1993, pag. 1.
 (4) GU L 303 del 31.10.2012, pag. 1.»;