jurisdiction: EU

text:
 Svarīgs juridisks paziņojums
 |
 22001D0215(03)
 Oficiālais Vēstnesis L 045 , 15/02/2001 Lpp. 0005 - 0006
 EEZ Apvienotās komitejas LēmumsNr. 105/2000(2000. gada 30. novembris),ar ko groza EEZ līguma II pielikumu (Tehniskie noteikumi, standarti, testēšana un sertificēšana)EEZ APVIENOTĀ KOMITEJA,ņemot vērā Eiropas Ekonomikas zonas līgumu, kas grozīts ar protokolu, ar kuru pielāgo Eiropas Ekonomikas zonas līgumu, še turpmāk "līgums", un jo īpaši tā 98. pantu,tā kā:(1) līguma II pielikums ir grozīts ar EEZ Apvienotās komitejas 2000. gada 2. oktobra Lēmumu Nr. 73/2000 [1];(2) Komisijas 2000. gada 13. aprīļa Direktīva 2000/19/EK, ar ko tehnikas attīstībai pielāgo Padomes Direktīvu 86/298/EEK par lauksaimniecības un mežsaimniecības šaursliežu bāzes riteņtraktoru aizmugurējām pretapgāšanās aizsargkonstrukcijām [2], jāiekļauj līgumā;(3) Komisijas 2000. gada 28. aprīļa Direktīva 2000/22/EK, ar ko tehnikas attīstībai pielāgo Padomes Direktīvu 87/402/EEK par lauksaimniecības un mežsaimniecības šaursliežu bāzes riteņtraktoru pretapgāšanās konstrukcijām, kas stiprinātas traktora vadītāja sēdekļa priekšā [3], jāiekļauj līgumā;(4) Padomes 1986. gada 26. maija Direktīvas 86/298/EEK pielāgojums par lauksaimniecības un mežsaimniecības šaursliežu bāzes riteņtraktoru aizmugurējām pretapgāšanās aizsargkonstrukcijām [4] jāpielāgo pēc Austrijas, Somijas un Zviedrijas pievienošanās Eiropas Savienībai;(5) Padomes 1987. gada 25. jūnija Direktīvas 87/402/EEK pielāgojums par lauksaimniecības un mežsaimniecības šaursliežu bāzes riteņtraktoru pretapgāšanās konstrukcijām, kas stiprinātas traktora vadītāja sēdekļa priekšā [5], jākoriģē pēc Austrijas, Somijas un Zviedrijas pievienošanās Eiropas Savienībai,IR PIEŅĒMUSI ŠĀDU LĒMUMU.1. pantsLīguma II pielikuma II nodaļas 20. punktu (Padomes Direktīva 86/298/EEK) groza šādi.1. Pievieno šādu ievilkumu:"— 32000 L 0019: Komisijas 2000. gada 13. aprīļa Direktīva 2000/19/EK (OV L 94, 14.4.2000., 31. lpp.)."2. Pielāgojumā svītro ierakstus "Austrijai 12", "Somijai 17", "Zviedrijai 5".2. pantsLīguma II pielikuma II nodaļas 22. pantu (Padomes Direktīva 87/402/EEK) groza šādi.1. Pievieno šādu ievilkumu:"— 32000 L 0022: Komisijas 2000. gada 28. aprīļa Direktīva 2000/22/EK (OV L 107, 4.5.2000., 26. lpp.)."2. Pielāgojumā svītro ierakstus "Austrijai 12", "Somijai 17", "Zviedrijai 5".3. pantsKomisijas Direktīvas 2000/19/EK un 2000/22/EK teksti islandiešu un norvēģu valodā, kas jāpublicē Eiropas Kopienu Oficiālā Vēstneša EEZ papildinājumā, ir autentiski.4. pantsŠis lēmums stājas spēkā 2000. gada 1. decembrī ar noteikumu, ka EEZ Apvienotajai komitejai ir iesniegti visi paziņojumi saskaņā ar Līguma 103. panta 1. punktu [6].5. pantsŠo lēmumu publicē Eiropas Kopienu Oficiālā Vēstneša EEZ iedaļā un EEZ papildinājumā.Briselē, 2000. gada 30. novembrīEEZ Apvienotās komitejas vārdā —priekšsēdētājsG. S. Gunnarsson[1] OV L 315, 14.12.2000., 9. lpp.[2] OV L 94, 14.4.2000., 31. lpp.[3] OV L 107, 4.5.2000., 26. lpp.[4] OV L 186, 8.7.1986., 26. lpp.[5] OV L 220, 8.8.1987., 1. lpp.[6] Konstitucionālas prasības nav norādītas.--------------------------------------------------


type: caselaw

text:
C 357/18 [ DA I De Europæiske Fællesskabers Tidende 22.11.97
 som har anmeldt den industrielle aktivitet. Ifølge samme Anmodning om præjudiciel afgørelse forelagt ved kendelse
 artikels stk. 2 er de kompetente myndigheder desuden for afsagt den 26. september 1997 af College van beroep
 pligtet til i henhold til nationale bestemmelser at foretage studiefinanciering i sagen C. P. M. Meeusen mod Hoofd
 tilsyn eller på grundlag af arten af den pågældende aktivi directie van de Informatie Beheer Groep
 tet anden form for kontrol. Det er klart, at en korrekt gen ( Sag C-337/97)
 nemførelse af denne bestemmelse indebærer, at medlems
 staterne ikke blot udpeger de kompetente myndigheder, ( 97/C 357/31 )
 men også sikrer at nødplanerne virkelig bliver opstillet, og
 at der træffes foranstaltninger med henblik på at kontrol
 lere deres anvendelighed inden for de i direktivet fastsatte Ved kendelse afsagt den 26 . september 1997, indgået til
 frister. Domstolens Justitskontor den 29 . september 1997, har
 College van beroep studiefinanciering i sagen C. P. M.
 Meeusen mod Hoofddirectie van de Informatie Beheer
 Groep forelagt De Europæiske Fællesskabers Domstol en
 I den oprindelige udgave af præsidentdekret nr. 175/88 var anmodning om præjudiciel afgørelse af følgende spørgs
 mål :
 det bestemt, at provinspræfekterne skulle opstille de eks
 terne nødplaner, jf. præsidentdekretets artikel 4, på grund
 lag af fabrikanternes oplysninger og en særlig undersøgelse IA. Er omstændigheder som de foreliggende, hvor sag
 på ministerielt plan. Kontrolopgaverne skulle desuden efter søgerens mor er ansat i det anpartsselskab, som
 dekretet udføres af embedsmænd, der var udnævnt af hendes ægtefælle er direktør for og eneste selskabsdel
 miljø- og sundhedsministeriet efter forinden at have tilhørt tager i, til hinder for at betragte hende som van
 kompetente offentlige forvaltninger og institutioner. drende arbejdstager i den betydning, hvori begrebet
 er anvendt i EF-traktatens artikel 48 og forordning
 ( EØF ) nr. 1612/68 O ?
 Kommissionen havde gjort gældende, at selv om en sådan
 ordning til dels formelt kunne anses for at være i stand til For det tilfælde at spørgsmål IA besvares benæg
 tende :
 at opfylde kravene ifølge artikel 7 i direktiv 82/50 l/EØF,
 måtte den dog i praksis anses for helt utilstrækkelig, da
 den efter nogle års anvendelse ville føre til gennemførelse IB . I Bernini-sagen ( dom af 26 . februar 1992, sag 3/90 )
 af meget få nødplaner samt til en svigtende kontrol- og til har Domstolen fastslået, at en medlemsstats studie
 synsvirksomhed. støtte til arbejdstageres børn for en vandrende
 arbejdstager udgør en social fordel som omhandlet i
 artikel 7, stk. 2, i forordning ( EØF ) nr. 1612/68 , når
 arbejdstageren fortsat forsørger barnet. I et sådant til
 Desuden tager de forskellige lovgivningsændringer, som de fælde kan barnet påberåbe sig artikel 7, stk. 2, for at
 italienske myndigheder har givet meddelelse om, ikke sigte få studiestøtte på de samme betingelser som inden
 på at råde bod på den mangelfulde gennemførelse og der landske arbejdstageres børn, og der kan herved navn
 med på at bringe de konstaterede overtrædelser til ophør. lig ikke stilles yderligere krav om bopæl for barnet.
 Gælder denne regel uden begrænsning i tilfælde, hvor
 den vandrende arbejdstager må betragtes som grænse
 arbejder ?
 Kommissionen ønsker at tilføje, at de ændringer, som
 senere er foretaget i gennemførelsesbestemmelserne til IC. Gælder reglen i henhold til Bernini-dommen, som
 direktivet med vedtagelsen af lov nr. 137/97, ikke gør det gengivet i spørgsmål IB, også i tilfælde, hvor et barn
 muligt at fastslå , at de kritiserede overtrædelser er blevet af en vandrende arbejdstager, som i det foreliggende
 bragt til ophør. tilfælde, aldrig har boet i Nederlandene ?
 2. Skal EF-traktatens artikel 52 fortolkes således, at den
 Det er fortsat Kommissionens opfattelse, at indretningen anerkendelse af retsstillingen, som følger af den i Ber
 af nødplanerne til brug uden for virksomhederne på den nini-dommen opstillede retsregel, jf. spørgsmål IB,
 ene side og organiseringen af tilsyn og andre kontrolforan også gælder for et barn af en person, som er statsbor
 staltninger vedrørende den industrielle aktivitet på den ger i en medlemsstat, men som udøver selvstændig
 erhvervsvirksomhed i en anden medlemsstat ?
 anden endnu ikke er fuldstændig gennemført. Det er der
 for Kommissionens opfattelse, at Den Italienske Republik
 har tilsidesat de forpligtelser hertil, som påhviler den i I hvilket omfang har det herved tillige betydning, at
 medfør af fællesskabsdirektivet . barnet aldrig har boet i Nederlandene, og at den
 pågældende forælder ikke har bopæl i det land, hvor
 han udøver selvstændig erhvervsvirksomhed ?
 (') EFT L 230 af 5 . 8 . 1982 , s . 1 .
 (') EFT L 257 af 19 . 10 . 1968 , s . 2 .


type: other

jurisdiction: US

text: b' Office Of Inspector General\n\n\n\n\nNovember 2, 2004\n\nWILLIAM T. JOHNSTONE\nSECRETARY, BOARD OF GOVERNORS\n\nSUBJECT: Beach Haven, New Jersey, Post Office\n (Product Number CA-OT-05-002)\n\nIn response to a request from Governor S. David Fineman on September 2,\n2004, you referred noise and other resident concerns regarding the Beach\nHaven, New Jersey, Post Office to the Office of Inspector General for review.\n\nWe examined the documentation you provided detailing noise and other\nconcerns that neighboring residents voiced regarding post office operations. We\ndiscussed those concerns with the Postal Service Law Department and South\nJersey District personnel and learned that Postal Service officials participated in\nnon-binding mediation with neighboring residents on Thursday, October 7, 2004.\nAccording to Postal Service personnel in attendance, the Postal Service will\ncontinue discussions to resolve concerns and has agreed to meet with the\nresidents again in February 2005.\n\nWe believe this matter is best addressed by first allowing the agreed-upon\nmediation to proceed; therefore, we do not plan to perform any further review at\nthis time.\n\nIf you have any questions or need additional information, please contact me at\n(703) 248-2300.\n\ns/John M. Seeba\n\nJohn M. Seeba\nAssistant Inspector General\n for Audit\n\ncc: John E. Potter\n Ruth L. Gottlieb\n Joanna B. Korker\n\n\n\n\n 1735 N Lynn St\n Arlington, VA 22209-2020\n (703) 248-2100\n Fax: (703) 248-2256\n\x0c'


type: wikipedia

text:
The Last of Us Parte II (The Last of Us Part II) è un videogioco di avventura dinamica, a sfondo post-apocalittico, sviluppato dalla casa di produzione Naughty Dog in esclusiva per PlayStation 4. È considerato dalla critica videoludica uno dei migliori videogiochi della generazione e ha ricevuto svariati riconoscimenti, tra cui spiccano quello di Ultimate Game of the Year ai Golden Joystick Awards 2020 e quello di Game of the Year ai The Game Awards 2020.
 Si tratta del sequel di The Last of Us e si svolge cinque anni dopo quest'ultimo. Il gioco è stato pubblicato il 19 giugno 2020, dopo diversi rinvii.
 The Last of Us Parte II è ufficialmente il videogioco più premiato del 2020 nonché dell'intera storia videoludica dopo aver raggiunto e superato per la prima volta il traguardo dei 300 premi come Gioco dell'Anno (GOTY, Game Of The Year), superando The Witcher 3: Wild Hunt (270) e il prequel The Last of Us (256).
 Diversi attori che precedentemente hanno preso parte al cast di Parte I, tornano nei panni degli stessi personaggi. Diversamente dal prequel, in The Last of Us Parte II è presente una più grossa varietà di soggetti, ognuno speciale. Dalle origini al comportamento, dall'aspetto fisico ai propri ideali. Il giocatore si troverà probabilmente spesso in disaccordo con le scelte dei protagonisti e a più riprese sarà solo uno spettatore, fermo a guardare le azioni intraprese da essi dovute a importanti scelte morali (anche discutibili) dei personaggi o "costretto" a muovere il controller nonostante la paura e/o la tensione per quanto possa succedere.
 Le protagoniste del gioco sono due ragazze di nome Ellie e Abby, apparentemente così diverse ma in realtà con molto in comune. Esse sono i due personaggi giocanti del videogame, tralasciando il prologo dove il giocatore si trova nei panni di Joel, protagonista del primo capitolo.
 Personaggi principali
 Ellie
 Ellie Williams: è la protagonista del gioco, già apparsa nel capitolo precedente, quando aveva 14 anni. Ragazza ormai adulta (diciannove anni), deciderà di partire insieme alla sua fidanzata Dina alla ricerca di Abby, responsabile dell'assassinio di Joel. In questo capitolo è diventata molto più seria, spietata e aggressiva, perdendo quasi completamente il senso dell'umorismo che la caratterizzava nel capitolo precedente. La morte di Joel la sconvolge, portandola a soffrire di disturbo da stress post-traumatico. Verso la metà del gioco, si scopre che Joel le ha confessato la verità su quanto accaduto all'ospedale delle Luci alla fine del precedente capitolo e che la ragazza ha deciso di rompere ogni rapporto con lui; dopo essersi ricreduta e aver forse dopo anni compreso Joel e il suo gesto compiuto per amore, non avrà però il tempo di riconciliarsi con l'uomo a causa della sua prematura morte per mano di Abby. Al termine del gioco, dopo aver risparmiato Abby ed aver compreso che la sua morte non avrebbe portato a niente, partirà da sola verso un futuro incerto, priva di tutti i suoi amici e anche dell'anulare e del mignolo della mano sinistra, persi a causa di Abby durante lo scontro finale. Doppiata in lingua originale da Ashley Johnson e in italiano da Gea Riva.
 Abby
 Abigail "Abby" Anderson: è apparentemente l'antagonista del gioco, ma si rivela essere più avanti a tutti gli effetti una seconda protagonista. È una ragazza di qualche anno in più di Ellie ed ex-membro delle Luci, figlia del chirurgo che Joel uccise per impedirgli di operare Ellie. A causa di ciò, deciderà di vendicarsi anni dopo, dopo essere entrata a far parte del WLF e dopo aver finalmente trovato una pista da seguire. Uccidendo l'uomo nei pressi di Jackson, attira su di sé la voglia di vendetta di Ellie (quest'ultima raggiungerà Seattle e ucciderà tutti i suoi amici per arrivare a lei). Durante i 3 giorni di Seattle, fa la conoscenza di due Serafiti di nome Lev e Yara, e sviluppa in particolare con il primo una forte amicizia molto simile a quella presente fra Joel ed Ellie nel primo capitolo. Alla fine, deciderà di tradire la sua milizia pur di portare in salvo Lev, figura che dopo tanti anni ha permesso ad Abby di superare la morte di suo padre. Mesi dopo i 2, dopo essere stati catturati e resi schiavi dalle Serpi, vengono risparmiati da Ellie nell'ultimo scontro tra le protagoniste. Partono quindi insieme per unirsi alle Luci, che si stanno riformando sull'Isola di Catalina. Doppiata in lingua originale da Laura Bailey e in italiano da Francesca Bielli.
 Personaggi secondari
 Joel
 Joel Miller: è Il protagonista del primo capitolo, nonché fratello di Tommy e amico di Ellie (sua figura paterna) dopo che l'uomo aveva perso sua figlia, Sarah, nel 2013 durante l'epidemia. Ormai uomo sui 60 anni, ha confessato a Ellie la verità su quanto accaduto nell'ospedale delle Luci 4 anni prima (2034) con la ragazza che ha però deciso di rompere ogni tipo di rapporto con lui. Dopo aver scoperto che Ellie è disposta a perdonarlo, non avrà però il modo di riconciliarsi con lei, poiché verrà ucciso (a inizio gioco) proprio il giorno seguente da Abby, figlia del chirurgo delle Luci da lui ucciso alla fine del capitolo precedente. Il suo ultimo incontro con Ellie, la sera prima della sua morte, sarà ciò che convincerà la ragazza a risparmiare la sua assassina alla fine del gioco. Doppiato in lingua originale da Troy Baker e in italiano da Lorenzo Scattorin.
 Tommy
 Tommy Miller: è il fratello di Joel, già presente nel capitolo precedente e nel prologo durante lo scoppio dell'epidemia. In seguito alla morte del fratello all'inizio del gioco, partirà per Seattle per vendicarsi di Abby lasciando una lettera alla moglie nella quale la implora di fare il possibile per impedire a Ellie di partire. Durante la sua permanenza a Seattle, Tommy sgominerà da solo gran parte del WLF, uccidendo anche diversi amici e compagni di Abby (Abby si era ritrovata al porto in uno scontro a fuoco proprio con Tommy). Tuttavia, viene ferito gravemente proprio da Abby durante la resa dei conti al teatro, perdendo un occhio e gran parte della mobilità. Ricompare nell'epilogo, oramai storpio, divorziato e irascibile, chiedendo a Ellie di vendicarsi di Abby al posto suo, per poi uscire dalla fattoria furioso al suo rifiuto. Doppiato in lingua originale da Jeffrey Pierce e in italiano da Gabriele Marchingiglio.
 Dina
 Dina è l'ex migliore amica e ormai compagna di Ellie. È una ragazza di circa 19 anni, ex-fidanzata di Jesse. Di origini ebraiche, parte con Ellie durante la sua caccia agli assassini di Joel (soprattutto Abby), scoprendo inoltre l'immunità della protagonista al Cordyceps. Dopo essere sfuggite da un'orda di infetti nella metropolitana, rivela a Ellie di essere incinta, con suo grande stupore. Dopo aver rischiato la vita a causa di Abby nello scontro al teatro, ricomincerà con Ellie e con suo figlio JJ una nuova vita in una fattoria nei pressi di Jackson. La ritrovata tranquillità si interrompe dopo la visita di Tommy, che convincerà Ellie a tornare alla caccia di Abby. Senza alcuna garanzia che Ellie possa ritornare, Dina probabilmente abbandona la fattoria insieme al bambino e non verrà mai più rivista (non è una certezza, vediamo solo nei panni di Ellie la casa svuotata dopo il suo ritorno dalla California). Doppiata in lingua originale da Shannon Woodward e in italiano da Beatrice Caggiula (già doppiatrice di Tess in The Last of Us).
 Jesse
 Jesse: è un grande amico di Ellie e l'ex-fidanzato di Dina. È un ragazzo di origini cinesi che risiede a Jackson. Noto per fare tutto il possibile per i suoi amici, partirà per Seattle per poter aiutare Dina ed Ellie. Quest'ultima lo incontrerà a Hillcrest, occupata dal WLF, e la aiuterà a mettersi in salvo portandola al teatro. Il giorno dopo, partirà insieme a Ellie per uccidere Abby ed evitare di mettere a repentaglio la vita di Dina, incinta, riuscendo a trovare Tommy e a salvarlo dalla morte dopo uno scontro a fuoco con Abby al porto. Muore proprio al teatro, dove viene ucciso da Abby che gli spara a un occhio. Doppiato in lingua originale da Stephen A. Chang e in italiano da Mattia Bressan.
 Lev
 Lev: nato come Lily, è un ragazzo di circa 13 anni e membro dei Serafiti. Inizialmente era una ragazza, che decise però di rasarsi i capelli e cambiare sesso dopo aver scoperto che sarebbe stato dato in moglie ad un anziano. Insieme a sua sorella Yara, incontra e salva Abby dalla setta, facendo amicizia con lei. Successivamente accompagna Abby all'ospedale dei Lupi, per aiutarla a trovare alcuni medicinali per salvare sua sorella gravemente ferita a un braccio. Il giorno dopo decide di partire da solo per l'isola dei Serafiti per convincere sua madre ad abbandonare le Iene, venendo però costretto a ucciderla per autodifesa. Più tardi, convincerà Abby a risparmiare Dina ed Ellie, a patto che le due non si facciano mai più vedere. A Santa Barbara, viene catturato dalle Serpi insieme a Abby, ma viene in seguito salvato da Ellie e da lei risparmiato, decidendo così di partire con Abby verso l'isola di Santa Catalina per unirsi alle Luci. Doppiato in lingua originale da Ian Alexander e in italiano da Annalisa Longo.
 Yara
 Yara è la sorella 16 enne di Lev, membra dei Serafiti che ha abbandonato il gruppo. Dopo ad aver salvato Abby nei boschi di Seattle, perde il braccio sinistro a causa di alcuni Serafiti, che glielo frantumano a martellate. Fortunatamente, Abby e Lev riusciranno a recuperare dall'ospedale di Seattle gli strumenti necessari per permettere a Mel di amputarlo, salvandole la vita. Quando Lev parte per l'isola dei Serafiti, nel tentativo di convincere sua madre a seguirlo, Yara lo insegue insieme a Abby. In seguito, nei boschi dell'isola, un soldato del WLF gli spara, ma Abby interviene uccidendolo. Subito dopo, Abby difende Lev e tradisce la milizia, mentre Yara si sacrifica la vita per permettere ai 2 di fuggire uccidendo Isaac, il leader dei WLF, mentre i soldati la uccidono a sua volta. Doppiata in lingua originale da Victoria Grace e in italiano da Martina Tamburello.
 Owen
 Owen Moore: è l'ex fidanzato di Abby. Come lei, faceva parte delle Luci ed è un ragazzo burlone e amichevole. Si lascia con Abby dopo aver capito che la ragazza è troppo ossessionata sulla vendetta nei confronti di Joel; si fidanzerà quindi con Mel e tempo dopo la metterà incinta. Seppur controvoglia, accompagna Abby a vendicarsi di Joel e riesce a convincerla a risparmiare Ellie e Tommy. In seguito, a Seattle, diserta dal WLF nell'estremo tentativo di allontanarsi dalla guerra e viene a sapere che le Luci si stanno riformando sull'Isola di Catalina. Il suo desiderio è raggiungerle portando con sé Mel, Yara, Lev ed Abby. Tuttavia, tradirà la sua compagna passando una notte insieme a Abby e, quando quest'ultima parte per andare a salvare Lev sull'isola dei Serafiti, cerca di andare con lei ma viene convinto a restare. Muore poco dopo per mano di Ellie, che nel tentativo di scoprire la posizione di Abby gli spara allo stomaco. Abby troverà il suo cadavere e quello di Mel dopo essere tornata dall'isola. Doppiato in lingua originale da Patrick Fugit e in italiano da Alessandro Zurla.
 Mel
 Mel: è un'amica di Abby e l'attuale fidanzata di Owen. Anche lei, come i suoi compagni, era parte delle Luci ed era considerata da Jerry la sua allieva migliore. Seppur riluttante, prenderà parte alla vendetta di Abby verso Joel. Ritenuta da Abby uno dei migliori chirurghi di Seattle, sarà proprio lei a salvare la vita di Yara amputandole il braccio, ormai completamente compromesso (Sindrome compartimentale). Dopo essere stata messa incinta da Owen, intuirà che l'uomo l'ha tradita con Abby e deciderà così di rompere ogni rapporto con lei, già dopo i fatti di Jackson incrinato. Viene uccisa poco dopo da Ellie, che la pugnalerà alla gola nel tentativo di scoprire la posizione di Abby, salvo poi avere una crisi dopo aver scoperto che era incinta. Il suo cadavere viene poi trovato insieme a quello di Owen da Abby. Doppiata in lingua originale da Ashly Burch ed in italiano da Katia Sorrentino.
 Manny
 Manny Alvarez: è un grande amico di Abby. Di origini messicane, anche lui era un ex-membro delle Luci. Dopo essersi unito al WLF, prenderà con piacere parte alla vendetta di Abby verso Joel, in particolare sputando sul cadavere dell'uomo dopo che la donna lo aveva ucciso. In seguito, aiuterà Abby a disertare facendola uscire di nascosto dal retro di un avamposto del WLF. Muore al porto di Seattle per mano di Tommy che, dopo averlo riconosciuto e aver ucciso tutta la sua squadra, gli trapassa l'occhio destro con un colpo di fucile da caccia. Doppiato in lingua originale da Alejandro Edda e in italiano da Diego Baldoin.
 Nora
 Nora Harris: è una giovane amica di Abby appena maggiorenne. Come i suoi compagni, era parte delle Luci e aveva il ruolo di medico. In seguito si unirà al WLF e prenderà parte alla vendetta di Abby verso Joel (in particolare è lei che mette fuori uso Tommy, colpendolo ripetutamente alla testa con una pistola). Una volta a Seattle, verrà assegnata all'ospedale e farà evadere di nascosto Abby dopo che questa aveva disertato, indirizzandola verso i piani bassi per andare a recuperare le scorte mediche necessarie per salvare la vita di Yara. Poco dopo, viene raggiunta da Ellie, che la torturerà e in seguito la ucciderà per scoprire la posizione di Abby. Sarebbe comunque morta trasformandosi a breve, perché nella fuga da Ellie aveva respirato grosse quantità di spore. Doppiata in lingua originale da Chelsea Tavares e in italiano da Cristiana Rossi.
 Jordan
 Jordan: è un giovane amico di Abby, membro del WLF. Come i suoi compagni, un tempo era parte delle Luci. Irascibile e arrogante, prenderà parte alla vendetta di Abby verso Joel. In questa situazione viene ferito al volto da Ellie con il suo coltellino, di fatti poco dopo compare con una cicatrice sul viso. Durante la sua permanenza a Seattle, viene assegnato alla scuola elementare di Eastbrook, riuscendo a catturare Ellie e Dina. Nell'edificio lega e interroga Ellie nel tentativo di scoprire dove sono i suoi compagni, ma viene interrotto da Dina. Jordan riesce a sopraffarla, ma proprio sul punto di ucciderla, Ellie si libera e lo sgozza col suo coltello. Doppiato in lingua originale da Chase Austin e in italiano da Marco Benedetti.
 Isaac
 Isaac: è il leader del WLF, cioè il superiore di Abby. È un uomo anziano di origini afroamericane ed esperto stratega. Appare per la prima volta quando convoca in privato Abby e Manny e comunica loro di un imminente attacco all'isola dei Serafiti. Nega a Abby la possibilità di andare a salvare Owen, apparentemente catturato dalla setta, affermando di avere bisogno di lei viva. Abby lo incrocia nuovamente dopo aver disertato e tratto in salvo Lev proprio sull'isola dei Serafiti, che la milizia sta attaccando contro le Iene; intima quindi a Abby di permettergli di uccidere il ragazzo, poiché membro della fazione nemica. Viene ucciso pochi istanti dopo da Yara con un colpo di pistola alla schiena.
 Doppiato in lingua originale da Jeffrey Wright e in italiano da Massimiliano Lotti.
 Altri personaggi
 Jerry
 Jerry Anderson: è il padre di Abby, il chirurgo delle Luci presente nel primo capitolo. Come si viene a sapere all'interno del gioco, è l'unico dottore capace di estrarre il Cordyceps mutato dal cervello di Ellie, pur conscio del fatto che ciò la ucciderebbe. Dopo una breve discussione con Marlene, riceve da lei il consenso per l'intervento. Verrà però poco dopo ucciso da Joel, che lo sgozzerà usando un bisturi per impedirgli di operare la ragazza. La sua morte è ciò che porterà Abby a vendicarsi di Joel. Doppiato in lingua originale da Derek Phillips e in italiano da Claudio Colombo.
 Maria
 Maria Miller: è la moglie di Tommy, cognata di Joel e zia adottiva di Ellie, già apparsa nel capitolo precedente. Appare esclusivamente all'inizio del gioco, quando convince Seth a riappacificarsi con Ellie e chiede alla ragazza come va il suo rapporto con Joel. In seguito alla morte dell'uomo, Maria autorizza Ellie e Dina a uscire da Jackson per andare a recuperare Tommy, partito da solo per Seattle per vendicarsi di Abby. Nell'epilogo del gioco, Tommy rivela che lui e Maria hanno divorziato, probabilmente perché l'uomo era ormai consumato dalla vendetta. Doppiata in lingua originale da Ashley Scott e in italiano da Lucy Matera.
 Emily
 Emily: è una donna membro dei Serafiti, incaricata di dare la caccia a Lev e Yara dopo che sono fuggiti nei boschi. Invece dei due fratelli, cattura Abby e la porta nel bosco per impiccarla e in seguito sbudellarla (modus operandi di uccidere i non appartenenti alla setta), luogo dove finirà però per essere uccisa da Yara che le frantuma il cranio con un martello. Doppiata in lingua originale da Emily Swallow e in italiano da Chiara Lucia Preziosi.
 Seth
 Seth: è l'anziano proprietario del bar di Jackson, irascibile e molto attaccato alle vecchie tradizioni. Si scopre che ha bruscamente interrotto Ellie e Dina mentre si stavano baciando in mezzo a una sala da ballo, insultandole e portando Joel ad intervenire spingendolo via. Il mattino dopo, convinto da Maria, si scusa con Ellie affermando di aver bevuto troppo e, per riconciliarsi, prepara per lei e Dina due panini di carne, che la ragazza darà però a Jesse. Doppiato in lingua originale da Robert Clothworthy e in italiano da Pino Pirovano.
 Mike
 Mike: è uno dei comandanti del WLF posto a capo della squadra stazionata alla scuola elementare di Eastbrook. Tende una trappola a Ellie e Dina, uccidendo il loro cavallo e riuscendo a catturare la prima. In seguito, riceve da Isaac l'ordine di uccidere ogni intruso, ma Jordan cerca di fermarlo per convincerlo a portare la ragazza dal capo e rivelargli della presenza di alcuni abitanti di Jackson. Prima che possa però sparare a Ellie, viene ucciso con un colpo di pistola da Dina. Doppiato in lingua originale da Reuben Langdon e in italiano da Luca Ghignone.
 Marlene
 Marlene: è la leader delle Luci, già apparsa nel capitolo precedente, dove viene uccisa da Joel. Fa un breve comparsa durante il primo flashback nei panni di Abby, dove si scopre che era inizialmente contraria all'operazione su Ellie, ma che alla fine ha dato comunque a Jerry il consenso per proseguire, pur venendo divorata dai sensi di colpa. Doppiata in lingua originale da Merle Dandridge e in italiano da Stefania De Peppe.
 Serpe Grande
 "Serpe Grande": è uno dei leader delle Serpi, che ha sede a Santa Barbara. Riesce a catturare Abby e Lev e in seguito fa cadere Ellie in una trappola che la ferisce gravemente. Tuttavia, la ragazza riesce a liberarsi ingannando il suo compagno e facendolo sbranare da un Clicker, azzoppando poi l'uomo. Dopo averlo interrogato e ad aver scoperto la posizione di Abby, lo uccide a sangue freddo sparandogli nel petto. Doppiato in lingua originale da Travis Willingham e in italiano da Gianluca Iacono.
 Serpe Piccola
 "Serpe Piccola": è un membro della banda delle Serpi, braccio destro della Serpe Grande. Riesce a catturare Abby e Lev con l'aiuto dei suoi compagni e in seguito fa cadere Ellie in una trappola che la ferisce gravemente. Muore poco dopo, quando Ellie, dopo aver preso in giro l'uomo, viene spinta vicino a un Clicker appeso a testa in giù, salvo poi spingerlo addosso all'infetto, che lo uccide. Doppiato in lingua originale da Logic e in italiano da Andrea Oldani.
 Prigioniero
 "Prigioniero": è il leader dei prigionieri catturati e schiavizzati dalle Serpi. Un tempo era membro delle Luci e sarà lui ad indirizzare Abby verso l'isola di Catalina, salvo poi venire catturato dalla banda di schiavisti. Viene alla fine liberato da Ellie, alla quale rivela la posizione di Abby, per poi armarsi e sterminare insieme ai suoi compagni l'intera banda delle Serpi. Doppiato in lingua originale da Matthew Mercer e in italiano da Francesco Rizzi.
 Note
 The Last of Us


text:
 29.1.2011
 RO
 Jurnalul Oficial al Uniunii Europene
 C 30/2
 Hotărârea Curții (Camera întâi) din 25 noiembrie 2010 — Comisia Europeană/Republica Italiană
 (Cauza C-47/09) (1)
 (Apropierea legislațiilor - Produse din cacao și din ciocolată - Etichetare - Adăugarea cuvântului „pur” sau a expresiei „ciocolată pură” la etichetarea anumitor produse)
 2011/C 30/02
 Limba de procedură: italiana
 Părțile
 Reclamantă: Comisia Europeană (reprezentanți: F. Clotuche-Duvieusart și D. Nardi, agenți)
 Pârâtă: Republica Italiană (reprezentanți: G. Palmieri, agent, P. Gentili, avvocato dello Stato)
 Obiectul
 Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru — Încălcarea articolului 3 din Directiva 2000/36/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 23 iunie 2000 privind produsele din cacao și din ciocolată destinate consumului uman (JO L 197, p. 19, Ediție specială, 13/vol. 30, p. 19) și a articolului 2 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2000/13/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 20 martie 2000 privind apropierea legislațiilor statelor membre referitoare la etichetarea și prezentarea produselor alimentare, precum și la publicitatea acestora (JO L 109, p. 29, Ediție specială, 15/vol. 6, p. 9) — Etichetarea produselor din ciocolată — Adăugarea cuvântului „puro” sau a expresiei „cioccolato puro” la etichetarea produselor din ciocolată care nu conțin alte grăsimi vegetale decât unt de cacao
 Dispozitivul
 1.
 Întrucât a prevăzut posibilitatea de a completa cu adjectivul „pur” denumirea de vânzare a produselor din ciocolată care nu conțin alte grăsimi vegetale decât untul de cacao, Republica Italiană nu și-a îndeplinit obligațiile care îi revin în temeiul, pe de o parte, al articolului 3 punctul 5 din Directiva 2000/36/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 23 iunie 2000 privind produsele din cacao și din ciocolată destinate consumului uman și, pe de altă parte, al dispozițiilor coroborate ale articolului 3 punctul 1 din directiva menționată și ale articolului 2 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2000/13/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 20 martie 2000 privind apropierea legislațiilor statelor membre referitoare la etichetarea și prezentarea produselor alimentare, precum și la publicitatea acestora.
 2.
 Obligă Republica Italiană la plata cheltuielilor de judecată.
 (1) JO C 82, 4.4.2009.


text:
Dionīsiji bija svētki, kurus Senajā Grieķijā, it sevišķi Atēnās, rīkoja par godu dievam Dionīsam. Tika svinēti divi radniecīgi svētki — decembrī svinētie Mazie dionīsiji jeb lauku dionīsiji un marta beigās — aprīļa sākumā svinētie Lielie dionīsiji jeb pilsētas dionīsiji, kuru laikā uzveda jaunas lugas.
 Lielos dionīsijus ieviesa tirāns Peisistrats 6. gadsimtā p.m.ē. Tos svinēja trīs mēnešus pēc Mazajiem dionīsijiem un tie ilga piecas dienas. Sākot no trešās svētku dienas notika teātra uzvedumi, kas ilga no saules lēkta līdz rietam un vienlaikus bija arī sacensība. Katrā dienā tika uzvestas cita dramaturga lugas. Svētku noslēgumā speciāla tiesu kolēģija desmit cilvēku sastāvā noteica vietu, kuru ieguva katrs no dramaturgiem.
 Atsauces
 Ārējās saites
 Senā Grieķija


text:
François II (19. jaanuar 1544 – 5. detsember 1560) oli Prantsusmaa kuningas alates 1559 kuni surmani ja ühtlasi Šotimaa kuninganna abikaasa alates 1558 kuni surmani.
 Ta oli Henri II ja tema abikaasa Caterina de' Medici vanim poeg.
 1548 kihlus François Šoti kuninganna Mary Stuartiga. Kihluse korraldas Henri II. François oli siis kõigest 4-aastane ja Mary 6-aastane. Mary saadeti Prantsusmaa õukonda, kus elas kuni pulmadeni.
 Mary oli oma aja kohta väga pikka kasvu, 1.80, François seevastu ebanormaalselt lühike. Mary oli kõneosav, François seevastu kogeleja. Kuid ometi ütles Henri II: "Kohe esimesest päevast, mil nad kohtusid, said minu poeg ja tema omavahel väga hästi läbi, justkui oleksid nad teineteist juba pikka aega tundnud."
 24. aprillil 1558 sõlmiti François' ja Mary abielu. Nad olid siis vastavalt 14- ja 15-aastased. Kui sellest abielust sündinuks laps, pärinuks too nii Prantsuse kui Šoti trooni ja saanuks Henry VII järglasena pretendeerida Inglismaa troonile. Kuid sellest abielust lapsi ei sündinud, sest François oli haiglane ja võib-olla polnud selleks bioloogiliselt võimeline.
 Aasta pärast pulmi suri Henri II ja François, kes oli siis kõigest 15-aastane, sai Prantsusmaa kuningaks. Nagu teisedki kuningad, krooniti ta Reimsi katedraalis. Kroon oli nii raske, et aadlikud pidid seda kinni hoidma, et see peast maha ei kukuks. François polnud veel täisealine ja sellepärast määrati regent. Regendiks sai tema ema Caterina de' Medici. Riigis said väga mõjukateks Mary onud, väejuht François de Guise ja Prantsusmaa kardinal Charles de Guise.
 François suri 1560 16-aastaselt keskkõrvapõletikku, mis põhjustas ajuturse. Ta maeti Saint Denis' basiilikasse.
 Prantsusmaa trooni päris tema noorem vend Charles IX. François' kolme noorema venna sugu suri samuti kiiresti välja ja Henry III surmaga 1589 suri Valois'de dünastia meesliinis välja. François' kolmest õest kahe vanema, Élisabethi ja Claude'i järeltulev sugu kestab siiski tänapäevani.
 Prantsusmaa monarhid
 Valois'd
 Sündinud 1544
 Surnud 1560


text:
L-Għar ta' Karain (bit-Tork: Karain Mağarası) huwa sit arkeoloġiku Paleolitiku li jinsab fil-villaġġ ta' Yağca, 27 kilometru fil-Majjistral tal-belt ta' Antalya fir-reġjun Mediterran tat-Turkija.
 Ħarsa ġenerali
 Is-sit preistoriku tal-Għar ta' Karain jinsab 430 metru 'l fuq mil-livell tal-baħar u madwar 80 metru 'l fuq mix-xaqliba tal-Lvant tal-muntanja Sam Dağı (Katran), fejn iż-żona tal-ġebla tal-ġir tal-muntanji Taurus tal-Punent tikkonfina mal-Pjanura tat-Travertin. L-Għar ta' Karain huwa kumpless ta' għerien li jikkonsisti fi tliet kompartimenti u kurituri prinċipali, isseparati minn ħitan tal-kalċit, kurvi dojoq u passaġġi. Xi kompartimenti u galleriji fihom xi speleotemi. Is-sit huwa wieħed mis-siti indikattivi tat-Turkija biex fil-ġejjieni jiġi nnominat bħala Sit ta' Wirt Dinji tal-UNESCO.
 Insedjament
 Framment ta' kranju tan-Neandertal ġie skopert hawnhekk u jikkonferma li l-għar kien abitat fil-Paleolitiku bikri bejn 150,000 u 200,000 sena ilu. Ir-riċerkaturi ddokumentaw il-kontinwità ta' preżenza tal-bniedem fl-għar għal perjodu ta' iktar minn 25,000 sena, mill-Mesolitiku, għan-Neolitiku u l-Kalkolitiku, sa Żmien il-Bronż. Jingħad li x'aktarx matul żmien il-kolonizzazzjoni ta' Asja Minuri min-naħa tal-Griegi (Żmien il-Ħadid), l-għar kellu funzjoni reliġjuża, kif jissuġġerixxu l-kitbiet bil-Grieg u t-tiżjin, li ġew imnaqqxa fil-blat quddiem id-daħla.
 Artefatti
 Fl-Għar ta' Karain ġew skoperti xfafar, barraxa u ponot tal-vleġeġ taż-żnied Paleolitiċi u Neolitiċi, uħud minnhom magħmula bit-teknika ta' Levallois. Fis-saffi sussegwenti nstabu figurini litiċi u skulturi bl-għadam, li jissuġġerixxu rabtiet mal-kultura Hacilar fil-qrib. L-attenzjoni tar-riċerkaturi nġibdet b'mod partikolari lejn it-tinqix ta' wiċċ uman, stilistikament simili għall-prodotti tal-kultura Natufjana li ffjorixxiet fil-Lvant matul il-perjodu Mesolitiku. Din l-iskoperta jaf tikkorrobora relazzjoni kummerċjali tal-popolazzjonni tan-Nofsinhar tal-Asja Minuri u l-Palestina.
 Il-Mużew taċ-Ċivilizzazzjonijiet tal-Anatolja fil-belt kapitali Ankara fih kollezzjoni estensiva ta' artefatti mill-Għar ta' Karain.
 Referenzi
 Turkija
 Siti arkeoloġiċi
 Preistorja
 Għerien tat-Turkija


text:
Hrabstwo Roger Mills – hrabstwo w Stanach Zjednoczonych, w stanie Oklahoma, nazwane celem uhonorowania senatora Rogera Q. Millsa
 Roger H. Mills (1813–1881) – amerykański prawnik i polityk
 Roger Q. Mills (1832–1911) – amerykański polityk, kongresmen i senator z Teksasu
 Roger Mills (1919–1988) – brytyjski arystokrata, 2. wicehrabia Mills
 Roger Mills (ur. 1942) – brytyjski badmintonista
 Roger Mills (ur. 1948) – brytyjski lekkoatleta, chodziarz
 Roger Mills (ur. 1950) – brytyjski żużlowiec
 Roger W. Mills (ur. 1951) – brytyjski ekonomista


text:
Polgári Szemle, 15. évf. 1–3. szám, 2019, 193–203., DOI: 10.24307/psz.2019.0912
 Prof. dr. Máthé Gábor CSc, az állam- és jogtudományok habilitált doktora, professor emeritus, ELTE Állam- és Jogtudományi Kar, NKE Államtudományi és Közigazgatási Kar (Ez az e-mail-cím a szpemrobotok elleni védelem alatt áll. Megtekintéséhez engedélyeznie kell a JavaScript használatát.).
 Kulcsszavak: nemzetállami szuverenitás, posztmodern jogállam, nemzetállamok alkotmánybírósága, Európai Unió Alkotmánybíróságainak Szövetsége
 In this paper the classical rule of law, born in the 19th century, is compare to the current post-modern rule of law through the opinion of the author and the international experts concerned. The paper focuses on nation state’s sovereignty, the settlement of jurisprudential problems between the European Union and its Member States, the elimination of anomalies in the post-modern rule of law, as a final guarantee, the constitutional court of nation states and the Conference of European Constitutional Courts.
 Keywords: nation state sovereignty, post-modern rule of state, the constitutional court of nation states, Conference of European Constitutional Courts
 A klasszikus jogállam a 19. században
 Az elmúlt kétszáz esztendő első felének kiegyensúlyozottsága a Szent Szövetség három alapítójának, I. Sándor orosz cárnak, I. Ferenc osztrák császár és magyar királynak, valamint III. Frigyes Vilmos porosz királynak a katonai szövetségén, az általuk deklarált területrendezési és együttműködési elveken nyugodott. Európa történetében a nagyhatalmi kezdeményezéseket nevezetes kongresszusok kísérték, közülük is kiemelkedő a 19. századi bécsi kongresszus, amely 1914-ig eredményesen kezelte a nemzetközi válságokat (Harmat, 2015). Három követelmény együttes érvényesítése volt a záloga a kontinens eredményességének. A legitimitás, azaz a hatalomgyakorlás örökletes, avagy választás útjáni rendje, majd az egyensúlyban lévő államok szövetsége volt a kritérium, s végül a konfliktusok feloldásában mindig a jövő iránti felelősség dominált. A kongresszust követő első száz évben új rend alakult ki. A francia forradalom eszméivel szemben hirdették meg a legitimitást, s ebben a forradalommal szembeni restaurációban főként a monarchikus, dinasztikus szolidaritás fejeződött ki. Továbbá ez a hatalom keresztény volt: a trón és az oltár szövetségében épült ki, s végül meg tudott maradni kontinentálisnak (Máthé, 2015a).
 Az 1860-as évekre azonban a megváltozott érdekviszonyok felismerésével a szövetség fokozatosan kezdte befogadni az alapvetően új szemléletet követelő hatalompolitikai elveket, s mindenekelőtt a jogállami intézményrendszer megteremtésének szükségességét ismerte fel.
 A jogállam két attribútuma a szabadság és a tulajdon szentsége: az állam–társadalom–egyén triászát tekintve pedig lényeges követelmény, hogy a hatalom gyakorlására ellenőrző intézmények jönnek létre. A korai jogállam fogalom a politikai liberalizmus kívánságainak összegzése: az uralkodó alárendelése a pozitív jognak, az állami tevékenység joghoz kötése, illetve hogy a jogalkotás és végrehajtás formális lehetőségeit ne használják fel a polgárok alapvető jogaiba történő jogellenes beavatkozásra.
 A kialakuló új államban kompromisszum született a formális állam javára. A bécsi Ogris professzor szerint a jogállam jellegével a törvényes rend sérthetetlensége adott, nem pedig a tartalma. Az állam lényege, hogy a jog által pontosan határozza meg és megváltoztathatatlanul biztosítsa saját működésének pályáját, határait, valamint polgárainak szabad mozgásterét. Az erkölcsi eszméket államként, vagyis közvetlenül ne valósítsa meg messzebbmenően, mint ahogy az a joghoz tartozik, fogalmaz. Világossá vált, hogy a biztos jogalapok, a jogvédelem, a bírák egyéni mozgásterének megőrzése stabilizáló, gazdaságilag előnyösen ható tényező. A politikum érdeklődése így egyfelől az elérendő eredményekre összpontosult, másrészt a formális jogvédelem különösen a közigazgatási ügyek területén vált központi kérdéssé. Mindez Werner Ogris szellemes megfogalmazásával: A jogállam eszméje eltávolodott az államelmélettől, s nagy vehemenciával átugrott a közigazgatási jogra és a közigazgatás-tudományra (Ogris, 2010:23). A döntő kérdést ugyanis az jelentette, hogy a biztosított jogok mennyire érvényesülnek a gyakorlatban. Erre született a közigazgatás ellenőrzésének kényszere, mely igen kifejező Otto Mayer véleményében, miszerint a jogállam a jól szervezett közigazgatási jog állama. Így 1896-ban nálunk is létrejött a jogvédelem kiemelt intézménye, a Közigazgatási Bíróság, mellyel konkrét formát öltött a polgárok védelme az állam jogellenes intézkedéseivel szemben. Ehhez járultak további sarokpontként a hatalommegosztás, a bírák függetlensége és a katalógusba foglalt, mára már többgenerációs alapjogok rendszere. A klasszikus hatalmi triász intézményrendszerének joghoz kötöttségét pedig a nagy jogalkotások szolgálták: a kereskedelmi törvényünk mellett a magánjogi kodifikáció kiemelkedő teljesítményét jelentő javaslatok, a polgári perrendtartás, s nemkülönben a büntetőjogi dogmatika remekeként az alkotójáról elnevezett büntető törvénykönyv, a Csemegi-kódex, amely tényállásaiban több jogásznemzedéket is kiszolgált.
 A 19. század Kelet-Közép-Európájában létrejött kettős Monarchia, Ausztria–Magyarország két önálló államként, ám közös ügyekkel és erre vonatkoztatott közös szervekkel, mint a szent szövetségbeli elveket realizáló, rendkívüli területi változatosságú, sokkultúrájú entitás, sikeresen építette ki a hatalommegosztásos intézményrendszer teljes spektrumát (Sári, 1995), s megalkotta az európai jogi értékeket hordozó kódexeket (Máthé, 2015b). A Monarchia jellemzésénél fontos kiemelni azt a tényt, hogy elsőként a jogrend volt a domináns, s e keretek között bontakozott ki a gazdaság. Az 1870 és 1914 közötti helyi piacok dominanciájával működő gazdaság, alapvetően szociális indíttatásával, új polgári életstílust eredményezett. Figyelemre méltó példázat lehet a kettős Monarchia gazdasága, ahol a pragmatikus ügyek költségvetési aránya 70:30 százalékos volt, s néhány módosulás után, utoljára 1908-ban 63,6:36,4 százalékos arányban alakult, a birodalmi tanács országainak hátrányára (Balogh, 2007). A gazdasági eredményesség pedig ebből következően a magyar szuverénnek kedvezett. Eisenmann francia történész értékelése szerint Magyarország 1867-tel a költségek harmadáért megkapta a jogok felét, és megszerezte a befolyás kétharmadát a Monarchiában (Eisenmann, 1904).
 Fredric Jameson, az Egyesült Államok egyik jelentős kortárs gondolkodója a posztmodern kulturális logikájával rendkívül kifejező értékelését adta a Monarchiának. Ez azért is fontos, mert mai korunk csak a saját lehetőségeinek feltételeiről gyárt elméleteket, amelyek csupán a változások, átalakulások puszta felsorolásából állnak. Jameson pedig úgy próbál változtatni, hogy megkísérel történelmileg gondolni a jelenre, olyan korban, amely már elfelejtette, hogyan is kell a történetiséget használva érteni a jelent. „A Monarchia nemcsak az utolsó archaikus birodalom volt, de egyben az első multinacionális, többetnikumú állam is, amely Poroszországgal összehasonlítva kényelmesen impotens, a cárokhoz képest pedig emberséges és toleráns, s végső soron nem olyan rossz kombináció ez a saját nemzetek utáni, de nacionalizmusok által még mindig marcangolt korunkban is érdekfeszítő modell” (Jameson, 2010:292).
 A posztmodern jogállam korunkban
 A jogállami alapelvek realizálásának folyamata sem a kiépülés idején, sem a jelenkorban nem zökkenőmentes. Fontos, hogy a jogállami modell egyáltalán nem lezárt rendszer, állandó fejlesztésre szorul. Nincs garancia arra, hogy az eredményei örök időkre megmaradnak. Jó példa erre a 21. századi Európai Unió. A tagállamok ugyanis a saját és a közös politikai intézményrendszer kettősségének szorításában vergődnek, jellemezte a helyzetet az Európai Parlament volt elnökeként Martin Schulz, mondván, Európában a nemzeti szuverenitás a hatalmi ágak elválasztásán alapul: van egy kormányunk, amelyet a parlament leszavazhat, és egy független bírói kar, amely őrködik azon, hogy a törvényeket betartsák.
 A 20. század elején, az első világháborút lezáró versailles-i béke felrúgta a területi rendet, szétzilálta Közép-Európát. A második világháború utáni jaltai egyezménnyel, majd a párizsi békemegállapodással pedig Európa megindult a transzatlantivá válás útján, lassan elveszítve világpolitikai befolyását. Az 1989. december 2-i máltai egyezmény pedig Kelet-Közép-Európa újraintegrálásával már teljesen új minőséget hordozott, hiszen az USA által közvetített washingtoni konszenzus szellemében kellett ezeknek a területeknek visszatérnie a 20. századi római szerződések politikai és gazdasági kapcsolatrendszeréhez.
 Az egypólusúvá vált világban Kelet-Közép-Európa integrálása még inkább eltávolodott a korábban elfogadott elvektől. A washingtoni konszenzus elemeinek sorrendje – privatizáció, dereguláció, kereskedelmi liberalizáció – a nemzetközi pénzvilág forgatókönyve alapján realizálódott. A programalkotóknak ugyanis nem sikerült az államiság különböző dimenzióit konceptuálisan elkülöníteni, és megérteni, hogy azok miként kapcsolódnak a gazdasági fejlődéshez. A privatizáció hatalmas aszimmetriákat szült, amelyek korrigálása az állam feladata lett volna. Találóan jegyezte meg Milton Friedman, a szabadpiaci közgazdaságtan legkiválóbb képviselője, hogy bebizonyosodott a tétel: a jogrend valószínűleg alapvetőbb a privatizációnál (Gecsényi–Máthé, 2009:16–18).
 E nemzetközi folyamatok összefüggéseiről továbbá, rendkívül tanulságos értékelést közöl kiváló tanulmányában Dr. Kádár Béla akadémikus közgazdászprofesszor. A tényhelyzet világos rögzítése ugyanis önmagáért beszél: „A 20. század két önpusztító világháborúja (európai polgárháborúja) nyomán alakult ki az a fél évszázados nemzetközi erőtér, amelyben Európa sorsát Európán kívüliek alakították, Jaltában a szovjet, Máltán 1989 decemberében az amerikai érdekeknek megfelelően. A rendszerváltás feltételeit, feladatait kívülről határozták meg. Ez alapvető mozgástér-alakító tényező volt, ám... e koncepcionális meghatározottságból a közép-európai országok felzárkóztatása, pénzügyi támogatása nem volt stratégiai cél” (Kádár, 2018).
 Noha a kilencvenes években a volt szocialista országok gazdasági átalakulásában „az IMF kapott vezérlőpult mozgástér átalakító szerepet... az IMF azonban a washingtoni konszenzus tartalmát tekintette stratégiának” – hangsúlyozza a magyar közgazdaságtudomány doyenje, akinek szakmai álláspontja vitathatatlan, azaz: „külső pénzügyi támogatás hiányában az IMF-terápia eleve koncepcionális jellegű gazdaságpolitikai mozgáskorlát volt” (Kádár, 2018).
 Jameson a monográfiájában igen meggyőzően fest kórképet a posztmodern mai elméletéről: „Eltűnődhetünk, hogy korunk ideológiája nem vált-e az árucikk saját ideológiájává, vajon a gyakorlat nem vette-e át az eltökélt állásfoglalás és egy politikai vélemény teljes mellszélességgel való támogatásának helyét. A média itt találkozik ugyanis a piaccal, és ketten együtt táncolnak egy régebbi típusú intellektuális kultúra sírján” (Jameson, 2010:407). Ugyancsak drámaian igaz az az értékelés, mely szerint a „nemzetállam megszűnt fontos formális szerepet játszani egy folyamatban, amelyet a tőke alapvető megváltozásával teljesen meghaladott, s a korábbi termelési módból visszamaradt csökevényként élteti tovább” (Jameson, 2010:422).
 A közgazdasági irodalomban határozottá vált nézet szerint a legjelentősebb nemzetközi fejlődési szakadékot a fejlett Észak és a világnépesség nagyobb részét magában foglaló, gyengén fejlett Dél közötti kompromisszumos együttműködés lehetetlenülése jelenti. A globalizálódó világban további törvényszerűségként hatnak az aszimmetrikus interdependenciák a tőkét exportáló és a tőkét befogadó országok között. A hazai gazdaság feletti nemzeti szuverenitás leszűkülése, azaz a gazdaság jövőbeni struktúráját meghatározó döntések idegen kézbe kerülése a transznacionális társaságok térhódításához vezet, amelyek az áru-, tőke- és technikai transzferjeik, stratégiai együttműködéseik révén globális üzletpolitikát folytatnak. Ez a globalizáció káros hatású, mivel a nemzeti szuverenitást, pontosabban az állami szuverenitást erodálja – a piaci túlsúly állami kiegyenlítését gyengíti –, és a döntéshozatalnak határokon kívül helyezését szorgalmazza. A globalizáció tehát újradefiniálja a nemzetállam mint a nemzetgazdaság hatékony menedzserének szerepét (Szentes, 2002).
 Szükséges belátni azt is, hogy a globalizálódás korában a kormányzatok felelőssége és az állam szerepe nem csökken. Nagymértékben a kormányzati politikától függ, mennyire sikerül a világgazdasági és integrációs folyamatokban, valamint a transznacionális társaságokkal való együttműködésben minél kisebb költséggel, kockázat nélkül minél több hasznot megszerezni. Ám a nemzetgazdaságoknak mégis arra kell törekednie, hogy a nemzeti előrehaladás folyamatában az egymást elősegítő, kölcsönösen támogató hatások domináljanak.
 A térszerkezet változásának kővetkezményei
 A 20. század kilencvenes éveiben a társadalomtudományban új fogalom keletkezett, a szupraterritoriális tér, amely új jelenségként azt jelezte, hogy az államok hagyományos területi szerkezetével szemben valami új alakult ki. A gazdaság és jog kapcsolatát a korabeli nemzetközi jog szerződési rendszere uralta, de illeszkedett a klasszikus térszerkezethez, állapítja meg a diplomáciatörténet szakértője, Hargitai József. A modern nemzetközi jog az első világháború után nem jelentette a jog hagyományos térszerkezetének változását, sőt a nemzetközi jog belső fejlődése, ha úgy tetszik, nemzetközivé válása, az európai kultúrkörön kívüli kiterjedése sem érintette a térszerkezet változását (Hargitai, 2004).
 Ha egy állam nincs egy másik állam jogi uralmának alávetve, akkor szuverén. A nemzetközi jog azonban nem ismeri a szuverenitás fenntartásának kötelezettségét, tehát egy állam a szuverenitásáról vagy annak egy részéről le is mondhat azzal, hogy csatlakozik egy államszövetséghez. „Ebből argumento a maiore ad minus az következik, hogy a szuverenitás részelemeiről is lemondhat, amely folyamat tulajdonképpen minden szerződés megkötésével megtörténik egészen addig, amíg ez a szuverenitásfogalom, mint például az EU-hoz történő csatlakozással, majdnem üressé válik” (Hargitai, 2004).
 A 21. század elejére kialakuló kép úgy foglalható össze, hogy a nemzetközi jog és az abban megjelenő egyetemes szerződések rendszerében az állam olyan kötelezettségek hálózatába bonyolódott, ahol a nemzetközi jog értéksemleges állapota felborult. Nem véletlenül nyert teret újkori tételként: a jog alternatív, nem törvényi forrásból is fakadhat. Ez a jog a világpiaci struktúrát fogja át, messzemenően függetleníti magát a nemzetállami vagy nemzetközi jogalkotásoktól (Hargitai, 2008). Az új világrend, a posztmodern világ támogatói aktívan serkentik e folyamatokat, s mialatt az államok politikai, jogi és gazdasági téren elveszítik korábbi hatalmukat, ezzel párhuzamosan növekszik más aktorok befolyása, amelyek az állammal szemben paralel tevékenykednek. Igen nagy befolyásra tesznek szert továbbá a multinacionális cégek, civil szervezetek és kezdeményezések, NGO-k, s az új világrend globálisan érvényesülő normáival egy sajátos „földindulást” generálnak. Az ún. transznacionális jog alkalmazásával példaként a multik határon átlépő szervezeti struktúrái emelendők ki, nem is említve a „világ egy globális szerelőszalag” szindrómát, ahol az árumozgás nem a nemzetállami export-import, hanem e nemzetközi cégek fiók- és leányvállalatai közötti árumozgás színtereként működnek. Sajátosan alakul továbbá, hogy csak azoknak a normáknak engedelmeskednek, amelyek a konszernen belüli nyereség maximalizálására irányulnak. Emellett jellemző, hogy nem a befektetés helye szerinti ország jogrendje szerint működnek. Ennek az elkülönülő önállósodásnak egyértelmű magyarázatát adhatja az a tény, hogy e cégek bevétele a nemzetállami költségvetések többszörösét teszi ki.
 A 20. század kifogyhatatlan a „térváltozások” módozataiban. Így példaként az éter tér a múlt század második felében még regionális jogként szerepelt, mára azonban a nagy multinacionális távközlési cégek már más törvények alatt működnek. Ennek a tradicionális térnek a globalizált változata mint virtuális tér (internet) szerepel. Az internet ugyanis szétrombolta a jogi térszerkezeti formákat. A kibertér vagy virtuális tér nem más, mint az emberek és gépek közötti kommunikáció hálójában létrehozott tranzakciók, kapcsolatok és gondolatok halmaza. Kiderült, hogy a világháló egyben gazdasági cselekvések színtere is, jelképes piacként funkcionál, ahol valóságos áru- és tőkemozgás zajlik. Ámde az internetet felfedezte az állam is, a közigazgatás korszerűsítésénél kívánja mind szélesebb körben igénybe venni. Az informatika elterjedése továbbá különös hatással is járt, létrejött egy olyan szakmai elit, amely egyre tudatosabban lép fel az állam korlátozó szabályozásával szemben. Ez a team főként az emberi jogok követelményeire hivatkozva technikai, programismeretei birtokában képes felülírni a jogi szabályozás által lefedett területeket.
 A posztmodern jogállam vázlatszerű jellemzőinek bemutatását egy igen érdekes sajátosság felelevenítésével zárjuk. Elgondolkodtató, hogy a nemzetállami igazságszolgáltatás hagyományos formái nem bizonyultak alkalmasnak az érdemi érvényesítésre a transznacionális formációk jogi ügyeiben. Nem véletlen tehát a nemzetközi választottbíróságok szerepének növekedése. Szembeötlő ugyanakkor, hogy a hatalmon szervezőerővel rendelkező multinacionális birodalmak célkitűzései között az állam „valamiféle” megszüntetése még nem szerepel. Pillanatnyilag ugyanis elegendőnek tűnik, hogy az állam szerepét a maguk érdekeinek megfelelően megváltoztatják, elvégre a választottbírósági ítéleteket valakinek végre is kell hajtania.
 A fentiek összegzéseként megállapítható, hogy a hagyományos nemzetállami alkotmányok alapján szabályozott törvényalkotási folyamatok és struktúrák (jogforrási hierarchia, jogrendszer) lassan széttöredeznek. Ebből következik Preuss (1999) lényegre törő és nagyon kifejező tanulmányának összegző mondata: Megvalósult az állami törvényhozók hatalomfosztása. Nos, az állami törvényhozók „hatalomfosztása” lényegében az EGK folyamatos bővülésével létrejött Európai Unióval tetőzött. Az EU a tagállamok szuverenitása egyes elemeinek átruházásával és az európai értékekre alapozottan jött létre. Pedig a szuverenitás az európai civilizáció legnagyobb találmánya, és az egyetlen olyan keret, amin belül egy életképes demokrácia működhet, állítja aforisztikus bölcsességgel Thierry Baudet. Itt és most nem foglalkozhatunk az államok közötti „hatalomgyakorlás” elvi kérdéseivel, ám azt mindenképpen hangsúlyozzuk, hogy a szuverenitás és a jogállam komplementer fogalmak (Máthé, 2014).
 Visszatérés a jog pozitivizálódásához?
 Helmut Coing professzor monográfiájában kiemelten foglalkozik az általános jogpozitivizmussal. Megállapítja, hogy „...korunk joga egy olyan evolúció terméke, amely az archaikus társadalmi rendszerektől az ókori magaskultúrákig, s végül társadalmi formáink újkori magaskultúrájáig zajlott le. Ez az evolúció elsősorban a mind nagyobbá váló komplexitás uralásában jelentkezik. Bár a jognak egyrészt biztonságot kell nyújtania a fennálló normatív elvárások számára, másrészt azonban teret kell hagynia újabb elvárásstruktúrák fejlődésének és ezzel újabb normatív rendszerek kialakulásának” (Coing, 1996:87–88). A normatív és kognitív tételezések párhuzamáról vélekedve a jelenlegi jogfilozófiai viták apropóján külön is kitér Luhmann (1981) elméletének bírálatára. Luhmann koncepciójának lényege ugyanis, hogy a pozitív jog döntések révén jön létre és érvényesül, de legitimációjában már nincs szerepe egy statikus világrendnek, ahogy azt a klasszikus természetjog európai tradíciója megalapozta (Strauss, 1999). A pozitív jogot különösen megalkotásának rendje kell hogy legitimálja, az a politikai folyamat, amely során a kiválasztásra vonatkozó döntések megszületnek. A klasszikus természetjog egy örök világrend visszatükröződése volt, és a klasszikus igazságosság eszme feltételezett egy átfogó tökéletes rendet, ami legitimálni tudta a jogot, és kritériumokat szolgáltatott a jogos és jogtalan megállapításához a jogi döntések meghozatala során. Az azonban mára világossá vált, hogy a modern komplex társadalom feltételei között erre nincs mód. Ezért ennek pótlására, „a jogrendszer adekvát komplexitásának” biztosítására egy „rendszerelméleti interpretációnak” kell lépnie (Coing, 1996).
 A 21. század posztmodern világában, éppen a fentiek okán is, még inkább nélkülözhetetlen a jogállam követelményéhez ragaszkodás. Vitathatatlan meghatározó érték a jogállam, amelynek vezérgondolata a jogbiztonság, amelyben a jog az állam működésének mérőfaktora. A mai jogállam tehát: alkotmányos állam, amely szabályozza a törvényhozás menetét; törvényi állam, amely szabályozza az egyén viselkedését, állami szerveket állít fel, amelyek felépítését és kompetenciáját meghatározza; és jogvédő állam, amely az alkotmány és a törvények betartását megfelelő intézmények segítségével biztosítja. Jellemzői továbbá: a törvényhozó alkotmányhoz kötése; a bírói hatalom törvényhez kötése; az alapjogok védelme; az állami szervek felelőssége a jogszabályok betartásáért; a jogi rendelkezések megfogalmazása és kihirdetésének egyértelműsége.
 Jordan Peterson kanadai professzor 2018-ban megjelent monográfiájában szellemesen fogalmaz korunkról: „Az őrült és felfoghatatlan posztmodern makacskodás motivációja, hogy a társadalmat át kell alakítani, avagy el kell törölni az elfogultságot, amíg el nem érjük a méltányosságot. Ez a tézis figyelmen kívül hagyja azt a tényt, hogy nem lehet egyidejűleg mindkét állítás igaz, ahogy egy másik állítással sem lehet megmagyarázni, hogy maga a logika és a tudományos módszerek is csak egy sajátos patriarchális rendszer részei” (Peterson, 2018:348). Tehát az embereknek szükségük van elvekre, különben felüti a fejét a káosz. Szabályok, mértékek és értékek kellenek. „Meg kell határoznunk, hová tartunk, hogy alkudozhassunk önmagunkról, s mindezt ne gyűlölködve tegyük. Ne becsüljük alá az előrelátás és az iránymutatás erejét. Határozzuk meg, hogy kik vagyunk” (Peterson, 2018:98). Ez az intelem is egyértelművé tette, hogy vissza kell térnünk a természetjogi kiindulóponthoz, a jog pozitivizálódásához.
 Minden történeti alkotás ugyanis egyedi formában létezik. A jog a kultúra egészének része, tárgyhoz kötött, és elsősorban a társadalmi rendben felmerült problémák megoldását jelenti. Tagadhatatlan, hogy a gazdasági hatalom és minden hatalom szerepet játszik (avagy próbál játszani) a jogképződésben. De a kultúra „szálai” is erősek, és nem tűrnek egyoldalú rendezést (Coing, 1996:163–164). Mindezek okán a jogtudománynak és művelőinek a közeljövőben kiemelkedő szereplőnek kell lennie az EU feszítő problémáinak megoldásában. A jogtudomány szellemtudomány. Egyrészt a jogrendszer gyakorlati megvalósulásának szolgálatában áll, másrészt a hatályos berendezkedések tudománya. Edmund Burke magasztos értékelésével: „A jogtudomány az emberi értelem büszkesége, amely minden hiányossága, terjengőssége és hibája ellenére sem más, mint a különböző korok összegyűjtött bölcsessége, amely összeegyezteti az eredendő igazságosság elveit az emberi érdekek határtalan sokszínűségével (Coing, 1996:273).
 A jogtudományi polémiák, nézetkonfrontációk jelen korunknak is sajátosságai. Példaként emeljük ki a szuverenitásról szóló viták közül Jeremy Rabkin (2004) amerikai kutató koncepcióját, aki amellett érvel, hogy a globális rendnek is az államok szuverenitásán kell alapulnia (Máthé, 2013:160–161). Ezek ugyanis azok az egyedülálló nemzetközi tényezők, amelyek egyesítik a demokratikus legitimációt a jogszabály kikényszerítési képességével. Nem is említve, hogy például az EU-relációban az egyes szuverének között, egybehangzó akaratelhatározás alapján, létrehozhatók gazdasági régiók, régióközpontok a határokon belüli és határon túli kölcsönösségi területeken.
 Az említettek lehetnek tehát a 21. századi államelméleti prioritások, amelyek mentén a közös valuta jegyében fogant és a magállamok által működtetni kívánt Európai Unió egész szervezetét, döntéshozatali mechanizmusát újra kell alakítani, mégpedig nem a globalizációhoz, hanem Fernand Braudel (2008) találó megfogalmazásában, egyszerre több gazdasági világhoz igazodva. Európán belül pedig kialakíthatók a közös értékhordozó régiók. A történeti régiók sajátosságai ugyanis egybeesnek az EU jelenkori gazdasági trendjeivel (Szűcs, 1983).
 Az alkotmánybíróság változó szerepkőrben
 Az európai jogrendszer összehasonlítása előtt álló sajátos kihívások jogi és politikai téren hatalmas jelentőségűek, írja a heidelbergi Max Planck Institut igazgatója, Armin von Bogdándy a kiemelkedő színvonalú Handbuch Ius Publicum Europaeum hatodik, az alkotmánybíráskodásról írt kötetének bevezetőjében. Ennek a megkülönböztetett figyelemnek többek közt az az oka, hogy az Európai Unió közjogában egyedülálló módon összekapcsolódik az Unió elsődleges joga, az Emberi jogok európai egyezménye és az állami jogrendek. Az európai közjog ezt összeegyezteti különböző, önmagát alkotmányjogi normativitásként értelmező rendszerekkel anélkül, hogy egyetlen jogrendszerré összeolvasztaná. A kötet szerzői pedig az alkotmánybíróságok szerepének, gyakorlatának analízisével, az ebből levonható tanulságokkal egyértelműsíti, hogy ez az intézmény lehet a végső garancia a posztmodern jogállam anomáliáinak felszámolására (Bogdandy–Grabenwarter–Huber, 2016:VII.).
 Az európai jogrendszer alapja az uniós tagállami jogrendszerek által definiált azon terület, amelyen a tagállami és az uniós normák egyaránt érvényesülnek. Igaz tehát Bogdándy professzor tétele, hogy egy komplex jogrend, amelynek nincs kifinomult dogmatikája, rendszerint híján van a világosságnak, az előreláthatóságnak és a tisztességnek (Máthé, 2017). Amikor pedig területről beszélnek az EU-szerződés megalkotói, akkor a teljes pozitív jog értelmezési lehetőségét értik alatta.
 Megállapítható, hogy az alkotmánybíráskodás az európai jogrendszeren belüli összehasonlítás elméleti bázisa, s ez a szerepkör alapozza meg az alkotmánybíróságok szövetségének intézményét. Az alkotmánybíróság mai gyakorlata nem egy világosan lehatárolt jogterület értelmezése, sokkal inkább egy ún. „beépített”, az összefüggésekre kiemelt figyelmet fordító jogalkotási folyamat. Ennek folytán Bogdandy és szerzőtársai öt speciális funkciót különböztetnek meg a szövetségben működő alkotmánybíróságok körében: összekötő, illetve megvalósító; fordító; legitimációs; jogvédelmi hézagok zárására irányuló; az uniós jog és az alkotmányjog találkozására vonatkozó kontrollfunkciót tételeznek. Ezek közül kiemelkedő a jogvédelmi hézagot kitöltő szerepkör, különösen az identitáskontroll és az ultra vires kontroll formájában játszott szerep, hogy védelmet nyújtsanak az európai szervek kompetenciatúllépésével szemben. E kontrollnak döntő jelentőséget az ad, hogy elmélyíti és racionalizálja a közös európai megoldások kidolgozását. Az Alkotmánybíróságok Szövetsége azzal is nagyban hozzájárul az európai jogrendszer fejlődéséhez, hogy a nemzeti bíróságokkal horizontális együttműködésben kontrollfunkciót lát el az Európai Bíróság és az Emberi Jogi Bíróság tevékenysége fölött. A jelenkori jurisprudenciális problematika megoldásában ezért jövőbe mutató axiomaként értékelhető: az európai jogi kultúra és az európai közjog nem nőhet ki csupán az uniós jogból és az Emberi Jogi Bizottság ítélkezési gyakorlatából. Ehhez sokkal inkább az igazságszolgáltatással megbízott nemzeti szervek hálózatba kapcsolására van szükség (Bogdandy–Grabenwarter–Huber, 2016:8–10).
 A kötet szerzői elutasítják az európai államok alkotmánybírósági egységes modelljének koncepcióját, az esetleges erre való törekvést, és az EU-szerződés szöveganalízisével igazolják, hogy ha a tagállami alkotmányrendszerek egyenértékűek, akkor ebből következik a „sokszínű mechanizmusok” elismerése, amelyek védik az alkotmány normativitását (Bogdandy–Grabenwarter–Huber, 2016:13–16) Korrekt az Európai Alkotmánybíróságok Konferenciájának alapszabályára hivatkozás, mely szerint a bíróság hatáskörét különösen a normakontroll, a bírói függetlenség s a demokratikus jogállam alapelvei melletti elkötelezettség, valamint az emberi jogok védelme jelenti (Bogdandy–Grabenwarter–Huber, 2016:16–17). E sui generis alakulat jövőjét illetően pedig a jogtudományi dogmatikai argumentáció minőségére mint kötelező példázatra utalnak a kiváló szakemberek. Megállapítják, hogy az európai közjog normatív alapstruktúrája mint jogi iránymutatás elvárja, hogy a jogrendszer minden szereplője, habár nem alkotnak homogén jogi kultúrát, működjön közös ismeretek, készségek és értékek mentén. A joggyakorlat és a jogelmélet területén a nemzeti értelmezéseket dogmatikai tartalmukkal együtt az európai közjog perspektívájából kell megvizsgálni, de semmiképp nem kell mindig harmonizálásra törekedni, hiszen más jogrendszerek jogi aktusainak és alakzatainak jogtudományi és gyakorlati helyi értékét tekintve nem létezik általános konszenzus. Véleményük szerint az alkotmánybíráskodás összehasonlításának funkcióját három típusba sorolhatjuk: egy kijelentés igazolása, egy bizonyos megállapítást hordozó, fogalmi keret kialakítása és az egymással szembeállítás. Mivel egy pluralisztikus struktúrában a közös felelősséget csak párbeszéd formájában lehet érvényesíteni, létezhet egy összehasonlító értékelés, mint a közös normativitás kibontakoztatásának építőköve (Bogdandy–Grabenwarter–Huber, 2016:18–20). Ez a metodika pedig különösen indokolhatja a nemzetállami alkotmánybíróságok szövetsége rendszerének kiteljesedésével az EU közös szervei és a nemzetállamok jogi konfliktusainak feloldását.
 Az intellektuális kihívás mindannyiunk előtt világossá teszi, hogy szakmai kérdésekben mielőbb jogi döntéseket kell hozni. Ismét Jordan Peterson bölcs gondolataihoz kapcsolódunk. A hogyan továbbra ugyanis a professzor ajánlása nagyon megszívlelendő: „De sohasem lehetünk biztosak abban, hogy mi a legjobb módszer és a legjobb cél. Segít célt választanunk, ha a hagyományra támaszkodunk. Észszerű dolog azt tenni, amit mások eredményesen tettek, hacsak nincs racionális ellenérvünk. S ha igazat mondunk, azzal a leglakhatóbb valóságot hozzuk létre. Az igazság a nemzetek vagyona, biztonsága. Az igazságnak köszönhetően a múlt valóban múlt marad... Ismerjük fel saját igazságunkat. S azt közöljük értelmesen másokkal! Ez biztosítja a jótékony jövőt, amely a múlt bizonyosságaiban gyökerezik” (Peterson, 2018:255).
 Balogh Judit (2007): Közös érdekű ügyek a dualizmus rendszerében. Jogtörténeti Szemle, 9. évf., 3. sz., 2–7.
 Bogdandy, Armin von – Grabenwarter, Christoph – Huber, Peter M. (Hrsg.) (2016): Handbuch Ius Publicum Europaeum VI. Verfassungsgerichtsbarkeit in Europa: Institutionen. C. F. Müller, Heidelberg.
 Braudel, Fernand (2008): A kapitalizmus dinamikája. Európa Könyvkiadó, Budapest.
 Coing, Helmut (1996): A jogfilozófia alapjai. Osiris Kiadó, Budapest.
 Eisenmann, Louis (1904): Le compromis Austro-Hongrois de 1867. Étude sur le dualisme. Paris.
 Gecsényi Lajos – Máthé Gábor (szerk.) (2009): Sub clausula 1989. Dokumentumok a politikai rendszerváltozás történetéhez. A Grand Strategy. Magyar Közlöny Lap- és Könyvkiadó, Budapest.
 Hargitai József (2004): A jog térszerkezetének változásai. Kézirat, Budapest.
 Hargitai József (2008): Nemzetközi jog a gyakorlatban. Magyar Közlöny Lap- és Könyvkiadó Vállalat, Budapest.
 Harmat Árpád Péter (2015): A bécsi kongresszus és a Szent Szövetség. Történelem Cikkek, http://tortenelem-cikkek.hu/node/319
 Jameson, Fredric (2010): A posztmodern, avagy a kései kapitalizmus kulturális logikája. Noran Libro, Budapest.
 Kádár Béla (2018): Gazdasági mozgásterünk. Kézirat, Budapest.
 Király Miklós (2007): Egység és sokféleség. Az Európai Unió jogának hatása a kultúrára. Új Ember Kiadó, Budapest.
 Luhmann, Niklas (1981): Gerechtigkeit in den Rechtssystemen der modernen Gesellschaft. In: Luhmann, Niklas (Hrsg.): Ausdifferenzieung des Rechts. Beitrage zur Rechtssoziologie und Rechtstheorie. Suhrkamp, Frankfurt.
 Máthé Gábor (2013): Magyary Zoltán tudománytörténeti jelentősége. Polgári Szemle, 9. évf., 3–6. sz.
 Máthé, Gábor (2014): Sovereignty – Constitutional State. Acta Univ. Sapientiae, Legal Studies, Vol. 3, No. 1, 29–40.
 Máthé Gábor (2015a): Ajogállami intézményrendszer klasszikus korszaka és a kettős monarchia. Jogtörténeti Szemle, 17. évf., 3. sz., Különszám, 34–39.
 Máthé, Gábor (2015b): Der ungarische Rechtsstaat in der Zeit der Doppelmonarchie. In: Máthé, Gábor – Ogris, Werner (Hrsg.): Kroatisch-ungarische öffentlich-rechtliche Verhältnisse zur Zeit der Doppelmonarchie. ELTE Eötvös Kiadó, Budapest.
 Máthé, Gábor (2017): Die Entwicklung der Verfassung und des Rechts in Ungarn. Dialóg Campus Kiadó, Budapest.
 Ogris, Werner (2010): Der Rechtsstaat – eine Einführung. In: Máthé, Gábor – Ogris, Werner (Hrsg.): Die Habsburgermonarchie auf dem Wege zum Rechtsstat? Magyar Közlöny Lap- és Könyvkiadó, Budapest–Wien.
 Peterson, Jordan B. (2018): 12 szabály az élethez. Így kerüld el a káoszt! 21. Század Kiadó, Budapest.
 Preuss, Ulrich K. (1999): Krise des regulativen Rechts. Kritische Justiz, Vol. 32, No. 1, 126–131.
 Rabkin, Jeremy A. (2004): The Case for Sovereignty. Why the World Should Welcome American Independence. American Enterprise Institute, Washington.
 Sári János (1995): A hatalommegosztás. Osiris Kiadó, Budapest.
 Szentes Tamás (2002): Globalizáció, regionális integrációk és nemzeti fejlődés korunk világgazdaságában. Savaria University Press, Szombathely.
 Szűcs Jenő (1983): Vázlat Európa három történeti régiójáról. Magvető Könyvkiadó, Budapest.


text:
Milenii: Mileniul al II-lea î.Hr. - Mileniul I î.Hr. - Mileniul I
 Secole: Secolul al II-lea î.Hr. - Secolul I î.Hr. - Secolul I
 Decenii: Anii 110 î.Hr. Anii 100 î.Hr. Anii 90 î.Hr. Anii 80 î.Hr. Anii 70 î.Hr. - Anii 60 î.Hr. - Anii 50 î.Hr. Anii 40 î.Hr. Anii 30 î.Hr. Anii 20 î.Hr. Anii 10 î.Hr. Anii 0 î.Hr.
 Ani: 66 î.Hr. 65 î.Hr. 64 î.Hr. 63 î.Hr. 62 î.Hr. - 61 î.Hr. - 60 î.Hr. 59 î.Hr. 58 î.Hr. 57 î.Hr. 56 î.Hr.
 Evenimente
 Arte, științe, literatură și filozofie
 Nașteri
 Decese
 61 î.Hr.


type: legislation

text:
 12.4.2016
 DE
 Amtsblatt der Europäischen Union
 L 96/38
 BESCHLUSS (GASP) 2016/564 DES RATES
 vom 11. April 2016
 zur Änderung des Beschlusses 2013/798/GASP über restriktive Maßnahmen gegen die Zentralafrikanische Republik
 DER RAT DER EUROPÄISCHEN UNION —
 gestützt auf den Vertrag über die Europäische Union, insbesondere auf Artikel 29,
 auf Vorschlag der Hohen Vertreterin der Union für Außen- und Sicherheitspolitik,
 in Erwägung nachstehender Gründe:
 (1)
 Der Rat hat am 23. Dezember 2013 im Anschluss an die Verabschiedung der Resolution 2127 (2013) des Sicherheitsrates der Vereinten Nationen den Beschluss 2013/798/GASP (1) erlassen.
 (2)
 Am 27. Januar 2016 hat der Sicherheitsrat der Vereinten Nationen die Resolution 2262 (2016) verabschiedet, mit der die gegen die Zentralafrikanische Republik verhängten Maßnahmen — Waffenembargo, Reiseverbot und Einfrieren von Vermögenswerten — bis zum 31. Januar 2017 verlängert und bestimmte Änderungen bei den Ausnahmen von dem Waffenembargo sowie bei den Benennungskriterien festgelegt wurden.
 (3)
 Für die Durchführung dieser Maßnahmen ist ein weiteres Tätigwerden der Union erforderlich.
 (4)
 Der Beschluss 2013/798/GASP sollte daher entsprechend geändert werden —
 HAT FOLGENDEN BESCHLUSS ERLASSEN:
 Artikel 1
 Der Beschluss 2013/798/GASP wird wie folgt geändert:
 1.
 Artikel 2 wird wie folgt geändert:
 a)
 Absatz 1 Buchstabe c erhält folgende Fassung:
 „c)
 den Verkauf, die Lieferung, die Weitergabe oder die Ausfuhr von Kleinwaffen und anderer damit zusammenhängender Ausrüstung, die ausschließlich zur Verwendung durch internationale Patrouillen bestimmt sind, die in dem Dreistaaten-Schutzgebiet Sangha-Fluss für Sicherheit sorgen, um gegen Wilderei, den Elfenbein- und Waffenschmuggel und andere Aktivitäten vorzugehen, die gegen das innerstaatliche Recht der Zentralafrikanischen Republik oder gegen ihre völkerrechtlichen Verpflichtungen verstoßen, soweit sie dem Ausschuss im Voraus angekündigt wurden;“
 b)
 In Absatz 1 wird folgender Buchstabe d angefügt:
 „d)
 den Verkauf, die Lieferung, die Weitergabe oder die Ausfuhr von nichtletalem Gerät und die Bereitstellung von Hilfe, einschließlich operativer und nichtoperativer Ausbildung der Sicherheitskräfte der Zentralafrikanischen Republik, die ausschließlich zur Unterstützung des Prozesses der Reform des Sicherheitssektors in der Zentralafrikanischen Republik oder zur Nutzung in diesem Prozess bestimmt sind, in Abstimmung mit der MINUSCA und soweit sie dem Ausschuss im Voraus angekündigt wurden.“
 c)
 Absatz 2 Buchstabe a erhält folgende Fassung:
 „a)
 den Verkauf, die Lieferung, die Weitergabe oder die Ausfuhr von nichtletalem militärischem Gerät, das ausschließlich für humanitäre oder Schutzzwecke bestimmt ist, und damit zusammenhängende technische Hilfe oder Ausbildung;“
 2.
 Artikel 2a Absatz 1 erhält folgende Fassung:
 „(1) Die Mitgliedstaaten treffen die erforderlichen Maßnahmen zur Verhinderung der Einreise in ihr Hoheitsgebiet oder der Durchreise durch ihr Hoheitsgebiet der Personen, die von dem gemäß Nummer 57 der Resolution 2127 (2013) des VN-Sicherheitsrates eingesetzten Ausschuss (im Folgenden „Ausschuss“) benannt werden und die
 a)
 Handlungen vornehmen oder unterstützen, die den Frieden, die Stabilität oder die Sicherheit der Zentralafrikanischen Republik untergraben, einschließlich Handlungen, die den politischen Übergangsprozess oder den Stabilisierungs- und Aussöhnungsprozess gefährden oder behindern oder die Gewalt schüren;
 b)
 gegen das in Nummer 54 der Resolution 2127 (2013) und in Artikel 1 dieses Beschlusses verhängte Waffenembargo verstoßen oder mittelbar oder unmittelbar Rüstungsgüter oder sonstige dazugehörige Güter oder technische Beratung, Ausbildung oder Hilfe, einschließlich Finanzierung und finanzieller Unterstützung, im Zusammenhang mit gewaltsamen Aktivitäten bewaffneter Gruppen oder krimineller Netzwerke in der Zentralafrikanischen Republik an bewaffnete Gruppen oder kriminelle Netzwerke in der Zentralafrikanischen Republik verkauft, geliefert oder übertragen oder von diesen empfangen haben;
 c)
 an der Planung, Steuerung oder Begehung von Handlungen in der Zentralafrikanischen Republik beteiligt sind, die gegen die internationalen Menschenrechtsnormen oder das humanitäre Völkerrecht verstoßen oder die Menschenrechtsmissbräuche oder -verletzungen darstellen, namentlich sexuelle Gewalttaten, gezielte Angriffe auf Zivilpersonen, ethnisch oder religiös motivierte Angriffe, Angriffe auf Schulen und Krankenhäuser sowie Entführungen und Vertreibungen;
 d)
 unter Verstoß gegen das anwendbare Völkerrecht in dem bewaffneten Konflikt in der Zentralafrikanischen Republik Kinder einziehen oder einsetzen;
 e)
 durch die illegale Ausbeutung von und den unerlaubten Handel mit natürlichen Ressourcen in oder aus der Zentralafrikanischen Republik, einschließlich Diamanten, Gold, wild lebender Tier- und Pflanzenarten sowie aus diesen gewonnener Produkte, bewaffnete Gruppen oder kriminelle Netzwerke unterstützen;
 f)
 die Bereitstellung humanitärer Hilfe an die Zentralafrikanische Republik oder den Zugang zu humanitärer Hilfe oder die Verteilung humanitärer Hilfsgüter in der Zentralafrikanischen Republik behindern;
 g)
 an der Planung, Steuerung, Förderung oder Durchführung von Angriffen auf Missionen der Vereinten Nationen oder internationale Sicherheitspräsenzen, namentlich die MINUSCA, die Missionen der Union und die sie unterstützenden französischen Einsätze, beteiligt sind;
 h)
 eine Einrichtung anführen, die der Ausschuss benannt hat oder eine von dem Ausschuss benannte Person oder Einrichtung oder eine Einrichtung, die im Eigentum oder unter der Kontrolle einer von dem Ausschuss benannten Person oder Einrichtung steht, unterstützt haben oder für sie, in ihrem Namen oder auf ihre Anweisung gehandelt haben;
 und die im Anhang aufgeführt sind.“
 3.
 Artikel 2b Absatz 1 erhält folgende Fassung:
 „(1) Alle Gelder und wirtschaftlichen Ressourcen, die im Eigentum oder unter der direkten oder indirekten Kontrolle der von dem Ausschuss benannten Personen oder Einrichtungen stehen, die
 a)
 Handlungen vornehmen oder unterstützen, die den Frieden, die Stabilität oder die Sicherheit der Zentralafrikanischen Republik untergraben, einschließlich Handlungen, die den politischen Übergangsprozess oder den Stabilisierungs- und Aussöhnungsprozess gefährden oder behindern oder die Gewalt schüren;
 b)
 gegen das in Nummer 54 der Resolution 2127 (2013) und in Artikel 1 dieses Beschlusses verhängte Waffenembargo verstoßen oder mittelbar oder unmittelbar Rüstungsgüter oder sonstige dazugehörige Güter oder technische Beratung, Ausbildung oder Hilfe, einschließlich Finanzierung und finanzieller Unterstützung, im Zusammenhang mit gewaltsamen Aktivitäten bewaffneter Gruppen oder krimineller Netzwerke in der Zentralafrikanischen Republik an bewaffnete Gruppen oder kriminelle Netzwerke in der Zentralafrikanischen Republik verkauft, geliefert oder übertragen oder von diesen empfangen haben;
 c)
 an der Planung, Steuerung oder Begehung von Handlungen in der Zentralafrikanischen Republik beteiligt sind, die gegen die internationalen Menschenrechtsnormen oder das humanitäre Völkerrecht verstoßen oder die Menschenrechtsmissbräuche oder -verletzungen darstellen, namentlich sexuelle Gewalttaten, gezielte Angriffe auf Zivilpersonen, ethnisch oder religiös motivierte Angriffe, Angriffe auf Schulen und Krankenhäuser sowie Entführungen und Vertreibungen;
 d)
 unter Verstoß gegen das anwendbare Völkerrecht in dem bewaffneten Konflikt in der Zentralafrikanischen Republik Kinder einziehen oder einsetzen;
 e)
 durch die illegale Ausbeutung von und den unerlaubten Handel mit natürlichen Ressourcen in oder aus der Zentralafrikanischen Republik, einschließlich Diamanten, Gold, wild lebender Tier- und Pflanzenarten sowie aus diesen gewonnener Produkte, bewaffnete Gruppen oder kriminelle Netzwerke unterstützen;
 f)
 die Bereitstellung humanitärer Hilfe an die Zentralafrikanische Republik oder den Zugang zu humanitärer Hilfe oder die Verteilung humanitärer Hilfsgüter in der Zentralafrikanischen Republik behindern;
 g)
 an der Planung, Steuerung, Förderung oder Durchführung von Angriffen auf Missionen der Vereinten Nationen oder internationale Sicherheitspräsenzen, namentlich die MINUSCA, die Missionen der Union und die sie unterstützenden französischen Einsätze, beteiligt sind;
 h)
 eine Einrichtung anführen, die der Ausschuss benannt hat oder eine von dem Ausschuss benannte Person oder Einrichtung oder eine Einrichtung, die im Eigentum oder unter der Kontrolle einer von dem Ausschuss benannten Person oder Einrichtung steht, unterstützt haben oder für sie, in ihrem Namen oder auf ihre Anweisung gehandelt haben;
 werden eingefroren.
 Die Personen und Einrichtungen im Sinne dieses Absatzes sind im Anhang dieses Beschlusses aufgeführt.“
 Artikel 2
 Dieser Beschluss tritt am Tag nach seiner Veröffentlichung im Amtsblatt der Europäischen Union in Kraft.
 Geschehen zu Luxemburg am 11. April 2016.
 Im Namen des Rates
 Der Präsident
 M.H.P. VAN DAM
 (1) Beschluss 2013/798/GASP des Rates vom 23. Dezember 2013 über restriktive Maßnahmen gegen die Zentralafrikanische Republik (ABl. L 352 vom 24.12.2013, S. 51).