type: legislation

text:
 |
 52012PC0550
 Förslag till RÅDETS BESLUT om bemyndigande för de medlemsstater som är fördragsslutande parter i Wienkonventionen av den 21 maj 1963 om ansvarighet för atomskada (Wienkonventionen) att i Europeiska unionens intresse ratificera eller ansluta sig till protokollet om ändring av konventionen /* COM/2012/0550 final - 2012/0262 (NLE) */
 MOTIVERING
 1. BAKGRUND TILL FÖRSLAGET
 1.1. Förslagets syfte
 Det aktuella internationella systemet för
 skadeståndsansvar på atomenergins område regleras i huvudsak av två instrument:
 ”Wienkonventionen”, i dess ändrade lydelse enligt 1997 års protokoll, och
 ”Pariskonventionen” om skadeståndsansvar på atomenergins område från 1960, som
 ändrats genom flera protokoll och kompletterats genom Brysselkonventionen av
 den 31 januari 1963 (nedan kallad Brysselkonventionen). Bägge
 konventionerna bygger i sak på liknande huvudprinciper. Vissa EU-medlemsstater
 är dock fördragsslutande parter i Pariskonventionen, medan vissa andra är
 parter i Wienkonventionen.
 Artiklarna 12–14 i 1997 års protokoll
 innehåller bestämmelser om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet
 av domar som rör tillämpningen av Wienkonventionen. Dessa regler påverkar
 bestämmelser i Europeiska unionens lagstiftning, särskilt bestämmelser i rådets
 förordning (EG) nr 44/2001 av den 22 december 2000 om domstols behörighet och
 om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område. Unionen har
 således exklusiv behörighet över de bestämmelser som införts genom 1997 års
 protokoll. Det innebär att medlemsstaterna inte bli fördragsslutande parter i
 1997 års protokoll när det gäller dessa bestämmelser. I en liknande situation
 vad gäller protokollet av den 12 februari 2004 om ändring av Pariskonventionen
 antogs rådets beslut i syfte att tillåta de berörda medlemsstaterna att
 underteckna och ratificera eller ansluta sig till protokollet i unionens
 intresse. En liknande lösning föreslås i detta fall.
 Kommissionen föreslår att rådet bemyndigar de
 medlemsstater som är fördragsslutande parter i konventionen om ansvarighet för
 atomskada, undertecknad den 21 maj 1963 (Wienkonventionen) – dvs. Bulgarien,
 Estland, Litauen, Polen (ex post), Slovakien, Tjeckien och Ungern – att i
 Europeiska unionens intresse ratificera eller ansluta sig till protokollet[1] om
 ändring av konventionen, som antogs den 12 september 1997 under överinseende av
 Internationella atomenergiorganet (IAEA).
 Även om det vore bättre att tillämpa ett enda
 system för skadeståndsansvar på atomenergins område i Europeiska unionen finns
 det ändå utrymme för viss flexibilitet, eftersom de system som införts genom
 Wienkonventionen och Pariskonventionen är kompatibla.
 1.2. Ändringsprotokoll till 1963
 års Wienkonvention om ansvarighet för atomskada
 Wienkonventionen antogs i syfte att tillhandahålla en tillräcklig och
 rättvis ersättning till dem som lidit skada orsakad av kärntekniska olyckor.
 Genom den inrättas ett särskilt system för civilrättsligt skadeståndsansvar på
 atomenergins område baserat på följande grundprinciper: a) ovillkorligt ansvar,
 det vill säga strikt ansvar, b) ensamt ansvar för den som driver den
 kärntekniska anläggningen, c) begränsning av ansvarsbeloppet och/eller
 begränsning av ansvar täckt av försäkring eller annan ekonomisk säkerhet, d)
 tidsbegränsat ansvar.
 1997 års
 protokoll
 Wienkonventionen ändrades genom 1997 års
 protokoll (som trädde i kraft den 4 oktober 2003) för att förbättra systemet
 för ersättning för atomskada.
 1997 års protokoll innehåller bl.a. en ny
 definition av atomskada (som numera även omfattar konceptet miljöskada och
 förebyggande åtgärder), utvidgar Wienkonventionens geografiska
 tillämpningsområde, förlänger den period under vilken anspråk kan ställas för
 dödsfall och personskada och höjer väsentligt minimigränserna för ersättning.
 Det omfattar också nya bestämmelser om behörighet som får konsekvenser i fall
 där en kärnteknisk händelse inträffar under transport av kärnämne till eller
 från en anläggning belägen inom en sådan stats territorium som är part i
 Wienkonventionen.
 Enligt artikel 19.1 i 1997 års protokoll är en
 stat som är part i protokollet men inte i 1963 års Wienkonvention bunden av
 bestämmelserna i den konventionen, i dess ändrade lydelse enligt protokollet, i
 förhållande till andra stater som är parter i protokollet och kommer, i
 avsaknad av ett uttryck för en avvikande avsikt från den staten vid den
 tidpunkt då den deponerar sitt ratifikations-, godtagande-, godkännande- eller
 anslutningsinstrument, att vara bunden av 1963 års Wienkonvention i förhållande
 till stater som endast är parter i denna.
 1988 års
 gemensamma protokoll
 Den 21 september 1988 antogs i samband med
 konferensen om förhållandet mellan Pariskonventionen och Wienkonventionen ett
 gemensamt protokoll om tillämpningen av Wienkonventionen och Pariskonventionen
 (nedan kallat 1988 års gemensamma protokoll), eftersom
 Pariskonventionen, Brysselkonventionen och Wienkonventionen bygger på samma
 principer. Det viktigaste målet var att samordna tillämpningen av
 konventionerna.
 1988 års gemensamma protokoll förenar i
 huvudsak på två sätt de båda konventionerna med varandra.
 För det första föreskrivs en ömsesidig utvidgning av anläggningsinnehavarens
 ansvar enligt Paris- och Wiensystemen (artikel II). Om det inträffar en
 kärnteknisk händelse som en anläggningsinnehavare är ansvarig för enligt både
 Wienkonventionen och det gemensamma protokollet, är anläggningsinnehavaren
 enligt Wienkonventionen ansvarig för atomskada inte bara inom de staters
 territorium som är parter i den konventionen utan också inom de staters
 territorium som är parter i såväl Pariskonventionen som det gemensamma
 protokollet. Omvänt gäller att om en händelse inträffar som en
 anläggningsinnehavare är ansvarig för enligt såväl Pariskonventionen som det
 gemensamma protokollet kommer ömsesidighet att tillämpas.
 För det andra är syftet med 1988 års
 gemensamma protokoll att undvika konflikter, särskilt när det gäller transporter,
 som annars kan uppkomma på grund av samtidig tillämpning av båda konventionerna
 (artikel III).
 1988 års gemensamma protokoll undertecknades
 av fem medlemsstater och trädde i kraft för ytterligare 17 medlemsstater efter
 ratifikation, anslutning, godkännande eller godtagande.
 2. RESULTAT AV SAMRÅD MED BERÖRDA PARTER
 OCH KONSEKVENSBEDÖMNINGAR
 Ändringarna av Wienkonventionen omfattar
 aspekter som gynnar potentiella skadelidande vid en kärnteknisk olycka, dvs.
 högre ansvarsbelopp och en bredare definition av atomskada. Därför, i
 överensstämmelse med slutsatserna i en studie som publicerades 2009 och ett
 seminarium om ansvar för atomskada som hölls i juni 2010[2] konstateras det efter samråd med berörda parter att eventuella
 initiativ som gäller skadeståndsansvar på atomenergins område inte får hindra
 medlemsstaternas anslutning till internationella konventioner som förbättrar
 situationen för potentiella skadelidande i Europeiska unionen. En anslutning
 till 1997 års protokoll kan därför förbättra nivån på ersättningarna till
 skadelidande i hela Europeiska unionen.
 3. FÖRSLAGETS RÄTTSLIGA ASPEKTER
 3.1. De berörda medlemsstaterna
 Följande nio medlemsstater i Europeiska
 unionen har ratificerat eller anslutit sig till Wienkonventionen: Bulgarien,
 Estland, Lettland, Litauen, Polen, Rumänien, Slovakien, Tjeckien och Ungern.
 Förenade kungariket och Spanien har undertecknat men inte ratificerat
 konventionen (dessa två länder blev fördragsslutande parter i
 Pariskonventionen). Konventionen har upphört att gälla för Slovenien.
 1997 års protokoll undertecknades av Litauen,
 Italien, Tjeckien och Ungern (av dessa länder är Italien fördragsslutande part
 i Pariskonventionen). Protokollet ratificerades av Rumänien och Lettland (före
 anslutningen till EU) och Polen (efter anslutningen till EU).
 Rådets beslut bör därför riktas till de
 medlemsstater som är fördragsslutande parter i Wienkonventionen, dvs.
 Bulgarien, Estland, Litauen, Polen (ex post), Slovakien, Tjeckien och Ungern.
 Eftersom Förenade kungariket, Italien och Spanien, samtidigt som de har
 undertecknat Wienkonventionen, är fördragsslutande parter i Pariskonventionen
 som inför ett liknande system för skadeståndsansvar på atomenergins område, bör
 dessa länder inte omfattas av rådets beslut.
 3.2. Rådets förordning (EG) nr
 44/2001
 I rådets förordning (EG) nr 44/2001 av den 22 december 2000[3]
 fastställs regler om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet
 av domar på privaträttens område. Förordningen är bindande för samtliga
 medlemsstater (dock gäller särskilda arrangemang för Danmark).
 Bestämmelserna om behörighet i rådets
 förordning (EG) nr 44/2001 gäller när svaranden har hemvist i en av de
 medlemsstater som är bundna av förordningen. Talan mot svarande som inte har
 hemvist i en medlemsstat kan väckas inför domstol i varje medlemsstat i
 enlighet med de nationella reglerna om domstols behörighet i den staten, om
 inte annat följer av artiklarna 22 (exklusiv behörighet) och artikel 23 (val av
 domstolsland i avtal).
 Behörigheten grundar sig i första hand på svarandens
 hemvist. Om talan avser skadestånd utanför avtalsförhållanden kan talan mot en
 person med hemvist i en medlemsstat väckas i den medlemsstat där skadan
 inträffade eller kan inträffa. Med den plats där skadan inträffade avses i
 domstolens rättspraxis den plats där den skadegörande handlingen ägde rum eller
 den plats där skadan uppstod. I försäkringstvister får talan mot en
 försäkringsgivare som har hemvist i en medlemsstat väckas a) vid domstolarna i
 den medlemsstat där försäkringsgivaren har sitt hemvist, eller b) i den
 medlemsstat där käranden har sitt hemvist, om talan väcks av
 försäkringstagaren, den försäkrade eller en förmånstagare, eller c) om
 försäkringsgivaren är en samförsäkrare, vid domstolarna i en medlemsstat där
 talan har väckts mot huvudförsäkringsgivaren. I fråga om ansvarsförsäkring kan
 talan mot försäkringsgivaren dessutom väckas vid domstolar på den ort där
 skadan inträffade och även, om domstolsstatens lagstiftning tillåter det, vid
 den domstol där den skadelidande parten har väckt talan mot den försäkrade.
 I rådets förordning (EG) nr 44/2001 föreskrivs
 att en dom som meddelats i en medlemsstat ska erkännas och verkställas i övriga
 medlemsstater utan att det krävs något särskilt förfarande. Ett begränsat antal
 skäl för icke-erkännande är dock tillåtna av hänsyn till allmänintresset,
 respekten för rätten till försvar och förekomsten av sinsemellan motstridiga
 domar.
 3.3. Unionens behörighet med
 avseende på 1997 års protokoll
 Det finns ingen unionslagstiftning som
 reglerar skadeståndsansvaret på atomenergins område. Europaparlamentets och
 rådets förordning (EG) nr 864/2007 av den 11 juli 2007 om tillämplig lag för
 utomobligatoriska förpliktelser (”Rom II”) omfattar inte skadeståndsansvar på
 atomenergins område.
 1997 års protokoll innehåller emellertid
 bestämmelser som påverkar rådets förordning (EG) nr 44/2001. Till skillnad från
 de flera olika grunder för en domstols behörighet som finns i förordningen
 föreskriver artikel XI i Wienkonventionen, i dess ändrade lydelse enligt 1997
 års protokoll, som allmän regel exklusiv behörighet för domstolarna i den
 fördragsslutande stat inom vars territorium den kärntekniska händelsen
 inträffade.
 Framförallt ger artikel XI i Wienkonventionen
 exklusiv behörighet till domstolarna i den fördragsslutande stat inom vars
 territorium en kärnteknisk händelse har inträffat att fatta beslut om
 ersättning för skada som orsakats av händelsen. Om händelsen inträffade utanför
 de fördragsslutande parternas territorium eller om platsen för olyckan inte kan
 fastställas med säkerhet, tillkommer behörigheten domstolarna i den ansvarige
 anläggningsinnehavarens anläggningsstat.
 I 1997 års protokoll föreskrivs också exklusiv
 behörighet för domstolarna i fördragsslutande kuststater för kärntekniska
 händelser som inträffar inom dessa staters exklusiva ekonomiska zon. Denna
 behörighet beviljas på det villkoret att depositarien av konventionen har
 mottagit en anmälan om zonen innan den kärntekniska händelsen inträffade.
 Vad gäller reglerna om erkännande och verkställighet fastställs det i
 artikel XII i Wienkonventionen, i dess ändrade lydelse enligt 1997 års
 protokoll, att varje dom som har meddelats av den behöriga domstolen och har
 vunnit laga kraft omfattas av särskilda bestämmelser om erkännande och
 verkställighet av domar. Med vissa undantag[4]
 föreskriver artikel XII att domen ska erkännas inom samtliga fördragsslutande
 parters territorier och att den kan verkställas på samma sätt som domar som har
 meddelats av en nationell domstol. Omprövning av själva saken är aldrig
 tillåten. Europeiska unionen har exklusiv behörighet i de frågor om domstols
 behörighet och erkännande och verkställighet av domar som 1997 års protokoll
 gäller eftersom frågorna enligt domstolens rättspraxis[5] omfattas
 av förordning (EG) nr 44/2001. Därmed får medlemsstaterna inte tillämpa andra
 regler sinsemellan eller ingå avtal med länder utanför Europeiska unionen som
 medför förpliktelser som påverkar bestämmelserna.
 3.4. Tillstånd för medlemsstaterna
 Wienkonventionen och 1997 års protokoll
 innehåller dock ingen bestämmelse om regionala organisationer för ekonomisk
 integration som ger Europeiska unionen möjlighet att bli fördragsslutande part
 i protokollet. Europeiska unionen kan följaktligen inte bli en fördragsslutande
 part i 1997 års protokoll.
 1997 års protokoll, som förbättrar skyddet för
 skadelidande vid kärntekniska händelser, är särskilt viktigt för Europeiska
 unionen och dess medlemsstater. I detta fall är det därför berättigat för
 unionen att undantagsvis utöva sina befogenheter via de EU-medlemsstater som är
 parter i Wienkonventionen.
 Om man bortser från de medlemsstater som redan
 är fördragsslutande parter i den ändrade Pariskonventionen finns det fem
 EU-medlemsstater, nämligen, Cypern, Irland, Luxemburg, Malta och Österrike, som
 varken är parter i den ändrade Pariskonventionen eller i 1963 års
 Wienkonvention. Det får därför anses objektivt motiverat att undantagsvis ge
 dessa fem medlemsstater tillåtelse att inte bli parter i 1997 års protokoll och
 således att fortsätta att tillämpa bestämmelserna i rådets förordning (EG) nr
 44/2001 på det område som omfattas av Wienkonventionen och 1997 års protokoll.
 Denna skillnad i tillämpningen av reglerna om behörighet inom Europeiska
 unionen är motiverad eftersom
 - 1997 års protokoll ändrar en konvention i
 vilken dessa fem medlemsstater inte är fördragsslutande parter,
 - rådets förordning (EG) nr 44/2001 inte
 påverkar konventioner som medlemsstaterna är parter i.
 Detta innebär att de medlemsstater som för
 närvarande är parter i Wienkonventionen bör ratificera eller ansluta sig till
 1997 års protokoll i Europeiska unionens intresse. Polen ratificerade 1997 års
 protokoll efter landets anslutning till EU. Beslutet bör därför riktas till
 Polen i efterhand. Lettland och Rumänien hade undertecknat och ratificerat 1997
 års protokoll redan före sin anslutning till Europeiska unionen.
 Av dessa skäl rekommenderar kommissionen att
 Europaparlamentet och rådet antar ett beslut om att bemyndiga de medlemsstater
 som är parter i Wienkonventionen att i Europeiska unionens intresse ratificera
 1997 års protokoll eller ansluta sig till det.
 3.5. Förbehåll gällande
 bestämmelserna om erkännande och verkställighet av domar
 När det gäller regler om erkännande och verkställighet av domar, som
 fastställs i artikel XII, ändrad genom artikel 14 i 1997 års protokoll, är det
 nödvändigt att säkerställa fortsatt tillämpning av de relevanta bestämmelserna
 i förordning (EG) nr 44/2001, som utvidgats till att även gälla Danmark genom
 avtalet mellan Europeiska gemenskapen och Konungariket Danmark om domstols
 behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens
 område[6],
 eller i Luganokonventionen om domstols behörighet och om erkännande och
 verkställighet av domar på privaträttens område av den 30 oktober 2007[7]. Genom
 att begränsa tillämpningen av artikel XII i Wienkonventionen på detta sätt
 garanterar man samstämmighet inom unionens rättsliga område och fri rörlighet
 för domar inom EU utan att det påverkar ett effektivt genomförande av
 konventionen, i dess ändrade lydelse enligt protokollet, eller får avgörande
 konsekvenser för länder utanför EU som är parter i konventionen.
 I 1997 års protokoll nämns inget om möjligheten att göra förbehåll.
 Enligt artikel 19 i 1969 års Wienkonvention om traktaträtten kan ett förbehåll
 tillåtas om det är förenligt med ändamålet bakom konventionen, vilket är fallet
 här.
 När medlemsstaterna ansluter sig till 1997 års
 protokoll ska de således säkerställa tillämpning av de relevanta EU-reglerna om
 erkännande och verkställighet av domar som meddelas av en domstol i en annan
 medlemsstat (inklusive Danmark) eller en stat utanför EU som är bunden av
 Luganokonventionen.
 2012/0262 (NLE)
 Förslag till
 RÅDETS BESLUT
 om bemyndigande för de medlemsstater som är
 fördragsslutande parter i Wienkonventionen av den 21 maj 1963 om ansvarighet
 för atomskada (Wienkonventionen) att i Europeiska unionens intresse ratificera
 eller ansluta sig till protokollet om ändring av konventionen
 EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT
 DETTA BESLUT
 med beaktande av fördraget om Europeiska unionens
 funktionssätt, särskilt artikel 81.2 jämförd med artikel 218.6 a,
 med beaktande av Europeiska kommissionens
 förslag,
 med beaktande av Europaparlamentets
 godkännande, och
 av följande skäl:
 (1) Protokollet av den 12
 september 1997 om ändring av Wienkonventionen om ansvarighet för atomskada,
 undertecknad den 21 maj 1963 (nedan kallad Wienkonventionen)
 förhandlades fram med syftet att förbättra ersättningen till dem som lider
 skada orsakad av kärntekniska händelser.
 (2) Europeiska unionen har
 exklusiv behörighet i fråga om de konsoliderade artiklarna XI och XII i
 Wienkonventionen i den mån dessa bestämmelser påverkar bestämmelserna i rådets
 förordning (EG) nr 44/2001 av den 22 december 2000 om domstols behörighet och
 om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område[8].
 Medlemsstaterna behåller sin behörighet i frågor som omfattas av 1997 års
 protokoll som inte påverkar Europeiska unionens lagstiftning. Med beaktande av
 föremålet för och syftet med 1997 års protokoll kan godkännandet av de bestämmelser
 i protokollet som omfattas av Europeiska unionens behörighet inte särskiljas
 från de bestämmelser som omfattas av medlemsstaternas behörighet.
 (3) 1997 års protokoll är av
 särskilt intresse för Europeiska unionen och dess medlemsstater eftersom det
 förbättrar ersättningen för skador som orsakas av kärntekniska händelser.
 (4) Wienkonventionen jämte 1997
 års protokoll ger inte regionala organisationer möjlighet att delta. Det
 betyder att Europeiska unionen inte kan underteckna eller ratificera protokollet.
 Under dessa omständigheter är det undantagsvis motiverat att medlemsstaterna
 ratificerar eller ansluter sig till 1997 års protokoll i Europeiska unionens
 intresse.
 (5) Fem av Europeiska unionens
 medlemsstater, nämligen Cypern, Irland, Luxemburg, Malta och Österrike, är dock
 inte parter i Wienkonventionen. Eftersom 1997 års protokoll ändrar
 Wienkonventionen, och rådets förordning (EG) nr 44/2001 tillåter de
 medlemsstater som är bundna av denna konvention att fortsätta att tillämpa de
 regler om behörighet som anges i den, är det objektivt motiverat att detta
 beslut bör riktas enbart till de medlemsstater som är fördragsslutande parter i
 Wienkonventionen och att undantagsvis tillåta att dessa fem medlemsstater inte
 blir parter i 1997 års protokoll.
 (6) De medlemsstater som är
 parter i Wienkonventionen bör därför ratificera eller ansluta sig till 1997 års
 protokoll i Europeiska unionens intresse, på de villkor som fastställs i detta
 beslut. Detta beslut riktar sig till Polen ex post, eftersom Polen ratificerade
 protokollet 2010.
 (7) Vad gäller Europeiska unionen
 bör bestämmelserna i 1997 års protokoll endast tillämpas av de medlemsstater
 som för närvarande är fördragsslutande parter i Wienkonventionen.
 (8) Medlemsstaterna bör i rimlig
 tid och i Europeiska unionens intresse slutföra sina förfaranden för att
 ratificera eller ansluta sig till 1997 års protokoll. Medlemsstaterna bör
 utbyta information om hur deras respektive ratifikations- eller
 anslutningsförfaranden har avancerat för att förbereda deponeringen av sina
 handlingar för ratifikation av eller anslutning till 1997 års protokoll.
 (9) Bestämmelserna om erkännande
 och verkställighet av domar i artikel XII i Wienkonventionen, ändrad genom
 artikel 14 i 1997 års protokoll, bör inte ha företräde vare sig framför de
 relevanta bestämmelserna i förordning (EG) nr 44/2001, som utvidgats till att
 även gälla Danmark genom avtalet mellan Europeiska gemenskapen och Konungariket
 Danmark om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar i
 ärenden av civil och kommersiell natur, eller i Luganokonventionen av den 30
 oktober 2007 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av
 domar på privaträttens område. Därför ska medlemsstaterna när de ratificerar
 eller ansluter sig till 1997 års protokoll avge en sådan förklaring för att
 säkerställa fortsatt tillämpning av de relevanta EU-bestämmelserna.
 (10) I enlighet med
 artiklarna 1 och 2 i protokoll nr 22 om Danmarks ställning, fogat
 till fördraget om Europeiska unionen och fördraget om Europeiska unionens
 funktionssätt, deltar Danmark inte i antagandet av detta beslut, som inte är
 bindande för eller tillämpligt på Danmark.
 HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.
 Artikel 1
 1.
 Utan att det påverkar Europeiska unionens
 befogenheter ska de medlemsstater som för närvarande är parter i
 Wienkonventionen av den 21 maj 1963 om ansvarighet för atomskada ratificera
 eller ansluta sig till 1997 års protokoll i Europeiska unionens intresse.
 2.
 Texten till 1997 års protokoll åtföljer detta
 beslut.
 3.
 I detta beslut avses med ”medlemsstat” alla
 medlemsstater som för närvarande är fördragsslutande parter i Wienkonventionen.
 Artikel 2
 1.
 Medlemsstaterna ska vidta nödvändiga åtgärder för
 att samtidigt och i rimlig tid deponera sina ratifikations- eller
 anslutningsinstrument till 1997 års protokoll hos generaldirektören för
 Internationella atomenergiorganet, om möjligt före den 31 december 2014.
 2.
 Medlemsstaterna ska före den [...] underrätta rådet
 och kommissionen om när de förväntar sig ha avslutat sina ratifikations- och
 anslutningsförfaranden.
 3.
 Medlemsstaterna ska bemöda sig om att utbyta
 information med varandra om hur deras ratifikationsförfaranden framskrider.
 Artikel 3
 När medlemsstaterna ratificerar eller ansluter
 sig till 1997 års protokoll ska de avge följande förklaring:
 ”domar i frågor som omfattas av 1997 års
 protokoll ska, när de meddelas av en domstol i en av Europeiska unionens
 medlemsstater som är fördragsslutande part i protokollet, erkännas och
 verkställas i övriga EU-medlemsstater som är fördragsslutande parter i protokollet
 i enlighet med relevanta EU-bestämmelser kring detta ämne.
 Domar i frågor som omfattas av 1997 års
 protokoll ska, när de meddelas av en domstol i Konungariket Danmark, erkännas
 och verkställas i andra EU-medlemsstater som är fördragsslutande parter i
 protokollet, i enlighet med avtalet mellan Europeiska gemenskapen och
 Konungariket Danmark om domstols behörighet och om erkännande och
 verkställighet av domar på privaträttens område.
 Domar i frågor som omfattas av Atenprotokollet
 ska, när de meddelas av en domstol i en stat som inte är EU-medlem men som är
 bunden av Luganokonventionen av den 30 oktober 2007 om domstols behörighet och
 om verkställighet av domar på privaträttens område, erkännas och verkställas i
 övriga EU-medlemsstater som är fördragsslutande parter i protokollet, i
 enlighet med denna konvention.”
 Artikel 4
 Detta beslut träder i kraft dagen efter det
 att det har offentliggjorts i Europeiska unionens officiella tidning.
 Artikel 5
 Detta beslut
 riktar sig till medlemsstaterna i enlighet med fördragen.
 Utfärdat i Bryssel den
 På
 rådets vägnar
 Ordförande
 BILAGA
 Ändringsprotokoll till 1963 års
 Wienkonvention om ansvarighet för atomskada
 DE STATER SOM ÄR PARTER I DETTA PROTOKOLL,
 SOM ANSER att det är önskvärt att ändra
 Wienkonventionen av den 21 maj 1963 om ansvarighet för atomskada i syfte att få
 till stånd ett bredare tillämpningsområde, ökat ansvar för innehavaren av en
 kärnteknisk anläggning och ökade möjligheter att säkerställa tillräcklig och
 rättvis ersättning,
 HAR ENATS om följande.
 Artikel 1
 Den konvention som ändras genom detta
 protokoll är Wienkonventionen om ansvarighet för atomskada, undertecknad den 21
 maj 1963, nedan kallad 1963 års Wienkonvention.
 Artikel 2
 Artikel I i 1963 års Wienkonvention ska ändras
 på följande sätt:
 1. Punkt 1 j ska ändras på
 följande sätt:
 (a)
 Ordet ”och” ska strykas i slutet av led ii och i
 stället läggas till i slutet av led iii.
 (b)
 ett nytt led iv med följande lydelse ska läggas
 till:
 iv)
 sådana andra anläggningar där det finns kärnbränsle eller radioaktiva produkter
 eller avfallsämnen, som styrelsen för Internationella atomenergiorganet ska
 fastställa med jämna mellanrum,
 2. Punkt 1 k ska ersättas med
 följande text:
 vii) Med atomskada avses
 i) dödsfall eller personskada,
 ii) skada på eller förlust av egendom,
 och var och en av följande förluster eller
 kostnader i den omfattning som fastställs i domstolsstatens lagstiftning,
 iii) ekonomisk förlust orsakad av sådan förlust
 eller skada som avses i led i) eller ii) i den mån skadan inte omfattas av
 dessa led, och den som ådragit sig den har rätt att begära ersättning för sådan
 förlust eller skada som avses i dessa led,
 iv) kostnader för åtgärder vidtagna för att
 återställa miljöskador, dock inte obetydliga skador, om åtgärderna verkligen
 har vidtagits eller ska vidtas, i den mån kostnaderna inte omfattas av led ii),
 v) förlust av inkomst som hänför sig till ett
 ekonomiskt intresse i användning eller åtnjutande av miljön, som uppstår genom
 att miljön i betydande mån försämrats, i den mån förlusten inte omfattas av punkt
 ii),
 vi) kostnader för förebyggande åtgärder, och
 ytterligare förluster eller skador som orsakats av sådana åtgärder,
 vii) annan ekonomisk förlust, utöver sådan som
 orsakas av en försämring av miljön, om den allmänna lagstiftningen om
 skadeståndsansvar i den stat där den behöriga domstolen är belägen tillåter det
 och,
 vad avser led i–v och vii ovan, i den mån
 förlusten eller skadan härrör från eller är resultatet av joniserad strålning
 från en strålningskälla i den kärntekniska anläggningen, eller från kärnbränsle
 eller radioaktiva produkter eller avfallsämnen i, eller från kärnämne från, med
 ursprung i eller skickat till, en kärnteknisk anläggning, oavsett om detta är
 en följd av ämnets radioaktivitet eller av kombinationen av radioaktivitet och
 ämnets giftighet, explosivitet eller andra farliga egenskaper.
 3. Punkt 1 l ska ersättas med
 följande:
 1) Kärnteknisk händelse: varje händelse
 eller serie av händelser med samma ursprung som orsakar atomskada eller, men
 endast med avseende på förebyggande åtgärder, framkallar ett allvarligt och
 överhängande hot om sådan skada.
 4. Efter punkt 1 l ska fyra nya
 punkter 1 m, 1 n, 1 o och 1 p med följande lydelse läggas till:
 m) Återställandeåtgärder: rimliga
 åtgärder som har godkänts av de behöriga myndigheterna i den stat där
 åtgärderna vidtogs, och som är avsedda att återställa skadade eller förstörda
 delar av miljön, eller att införa, där så är rimligt, en motsvarighet till
 dessa delar i miljön. Vem som ska ha rätt att vidta sådana åtgärder ska avgöras
 enligt lagstiftningen i den stat där skadan har lidits.
 n) Förebyggande åtgärder: rimliga åtgärder som någon har vidtagit efter
 en kärnteknisk händelse för att förhindra eller begränsa skada som avses i led
 k i–v eller vii, med förbehåll för att lagstiftningen i den stat där åtgärderna
 vidtas eventuellt kräver ett godkännande från de behöriga myndigheterna.
 o) Rimliga åtgärder: åtgärder som enligt den behöriga domstolens
 lagstiftning konstateras vara lämpliga och proportionerliga med hänsyn till
 samtliga omständigheter, till exempel
 i) skadans art och omfattning eller, i fråga om
 förebyggande åtgärder, arten och omfattningen av risken för sådan skada,
 ii) hur verksamma sådana åtgärder, när de vidtas,
 kan förväntas bli, och
 iii) relevant vetenskaplig och teknisk sakkunskap.
 p) Särskild dragningsrätt: nedan kallad SDR,
 den beräkningsenhet som Internationella valutafonden fastställt och använder
 för sin egen verksamhet och sina egna transaktioner.
 5. Punkt 2 ska ersättas med
 följande:
 2. En anläggningsstat får, om den ringa graden
 av risk motiverar det, undanta en kärnteknisk anläggning eller små mängder av
 kärnämne från tillämpningen av denna konvention, under förutsättning,
 (c)
 att med avseende på kärntekniska anläggningar,
 kriterierna för undantag för sådana anläggningar har fastställts av styrelsen
 för Internationella atomenergiorganet och att varje undantag som görs av en
 anläggningsstat uppfyller sådana kriterier, och
 (d)
 att med avseende på små mängder kärnämne,
 gränsvärdena för undantag för sådana mängder har fastställts av styrelsen för
 Internationella atomenergiorganet och att varje undantag som görs av en
 anläggningsstat ligger inom de fastställda gränsvärdena.
 Kriterierna
 för undantag för kärntekniska anläggningar och gränsvärdena för undantag för
 små mängder av kärnämne ska ses över regelbundet av styrelsen.
 Artikel 3
 Efter artikel I i 1963 års Wienkonvention ska
 två nya artiklar I A och I B med följande lydelse läggas till:
 Artikel I A
 6. Denna konvention ska
 tillämpas på atomskada, oavsett var den uppstått.
 7. Lagstiftningen i
 anläggningsstaten får dock undanta liden skada från tillämpningen av denna
 konvention, om skadan uppstår
 (e)
 inom en icke-fördragsslutande stats territorium,
 eller
 (f)
 inom havsområden som har fastställts av en
 icke-fördragsslutande stat i enlighet med internationell sjörätt.
 8. Ett undantag enligt punkt 2 i
 denna artikel får endast tillämpas på en icke-fördragsslutande stat, som vid
 tidpunkten för händelsen
 (g)
 har en kärnteknisk anläggning inom sitt territorium
 eller inom ett havsområde som den har fastställt i enlighet med internationell
 sjörätt, och
 (h)
 inte beviljar motsvarande ömsesidiga fördelar.
 9. Eventuella undantag enligt
 punkt 2 i denna artikel ska inte påverka de rättigheter som avses i led a i
 punkt 2 i artikel IX och eventuella undantag enligt punkt 2 b i denna artikel
 ska inte omfatta skador ombord på ett fartyg eller luftfartyg eller skador på
 ett sådant.
 Artikel 1 b
 Denna konvention ska inte tillämpas på
 kärntekniska anläggningar som används för icke-fredliga ändamål.
 Artikel 4
 Artikel II i 1963 års Wienkonvention ska
 ändras på följande sätt:
 1. I slutet av punkt 3 a ska
 följande text läggas till:
 2. Anläggningsstaten får
 begränsa mängden offentliga medel som ställs till förfogande per händelse till
 den eventuella skillnaden mellan de belopp som härmed fastställs och det belopp
 som fastställs i enlighet med punkt 1 i artikel V.
 3. I slutet av punkt 4 ska
 följande läggas till:
 Anläggningsstaten
 får begränsa mängden offentliga medel som ställs till förfogande i enlighet med
 vad som föreskrivs i punkt 3 a i denna artikel.
 4. Punkt 6 ska ersättas med
 följande:
 6. Ingen ska hållas ansvarig för förlust eller
 skada som inte är atomskada enligt artikel I.1 k, men som skulle ha kunnat
 fastställas som en sådan på grundval av bestämmelserna i den artikeln.
 Artikel 5
 Efter den första meningen i artikel III i 1963
 års Wienkonvention ska följande läggas till:
 Anläggningsstaten får dock bortse från denna
 skyldighet när det gäller befordran som enbart äger rum inom dess eget
 territorium.
 Artikel 6
 Artikel IV i 1963 års Wienkonvention ska
 ändras på följande sätt:
 1. Punkt 3 ska ersättas med
 följande:
 3. En
 anläggningsinnehavare ska inte ha något ansvar enligt denna konvention om han
 kan bevisa att atomskadan är en direkt följd av väpnad konflikt, fientligheter,
 inbördeskrig eller uppror.
 2. Punkt 5 ska ersättas med
 följande:
 5. Anläggningsinnehavaren ska, enligt denna
 konvention, inte ansvara för atomskada
 (i)
 på själva den kärntekniska anläggningen och på
 andra kärntekniska anläggningar, däribland kärntekniska anläggningar under
 uppförande, som är belägna inom samma område som den berörda anläggningen, och
 (j)
 på sådan egendom inom samma område som används
 eller är avsedd att användas i samband med en sådan anläggning,
 3. Punkt 6 ska ersättas med
 följande:
 6. Ersättning för
 skada på det transportmedel på vilket kärnämnet befann sig vid tidpunkten för
 den kärntekniska händelsen får inte leda till att anläggningsinnehavarens
 ansvar för annan skada minskas till ett belopp som är lägre än 150 miljoner
 SDR, eller till ett högre belopp som fastställs i en fördragsslutande parts
 lagstiftning, eller till ett belopp som fastställs i enlighet med artikel
 V.1 c.
 4. Punkt 7 ska ersättas med följande:
 7. Ingenting i denna konvention ska påverka
 fysiska personers ansvar för atomskada som anläggningsinnehavaren, i enlighet
 med punkt 3 eller 5 i denna artikel, inte är ansvarig för enligt denna
 konvention, och som den fysiska personen i fråga orsakat genom en handling
 eller genom underlåtenhet med avsikt att orsaka skada.
 Artikel 7
 1. Texten i artikel V i 1963 års
 Wienkonvention ska ersättas med följande:
 1. Anläggningsstaten får begränsa
 anläggningsinnehavarens ansvar för en kärnteknisk händelse antingen
 (a)
 till minst 300 miljoner SDR eller
 (b)
 till minst 150 miljoner SDR förutsatt att denna
 stat, utöver detta belopp och upp till minst 300 miljoner SDR, ställer
 offentliga medel till förfogande för ersättning av atomskada, eller
 (c)
 under högst 15 år från och med dagen för
 ikraftträdandet av detta protokoll, till ett övergångsbelopp på minst 100 miljoner
 SDR för en kärnteknisk händelse som inträffar under denna period. Ett belopp
 lägre än 100 miljoner SDR kan fastställas, förutsatt att anläggningsstaten i
 fråga gör offentliga medel motsvarande detta mindre belopp och 100 miljoner SDR
 tillgängliga för ersättningar för atomskada.
 2. Oaktat vad som sägs i punkt 1
 i denna artikel får anläggningsstaten, med hänsyn till den kärntekniska
 anläggningens eller kärnämnets art och de troliga konsekvenserna av en händelse
 som härrör från dessa, fastställa ett lägre ansvarighetsbelopp för
 anläggningsinnehavaren, förutsatt att ett sålunda fastställt belopp inte i
 något fall är lägre än 5 miljoner SDR och förutsatt att anläggningsstaten
 garanterar att offentliga medel görs tillgängliga upp till det belopp som fastställs
 i enlighet med punkt 1.
 3. De belopp som
 anläggningsstaten fastställt för anläggningsinnehavaren i enlighet med
 punkterna 1 och 2 i denna artikel och punkt 6 i artikel IV ska tillämpas
 oavsett var den kärntekniska händelsen har inträffat.
 2. Efter artikel V ska fyra nya artiklar V A,
 V B, V C och V D med följande lydelse läggas till:
 Artikel V A
 1. Ränta och rättegångskostnader
 som utdömts av domstol i mål som gäller ersättning för atomskada ska betalas
 utöver de belopp som avses i artikel V.
 2. De belopp som nämns i artikel
 V och punkt 6 i artikel IV får räknas om till nationell valuta i avrundade
 siffror.
 Artikel V B
 Varje fördragsslutande part ska se till att
 skadelidande kan göra sin rätt till skadestånd gällande utan att behöva väcka
 särskild talan för varje källa som ersättningsmedlen härrör från.
 Artikel V C
 1. Om de behöriga domstolarna är
 belägna i en annan fördragsslutande parts stat än anläggningsstaten, kan de
 offentliga medel som krävs enligt led b och c i punkt 1 i artikel V och punkt 1
 i artikel VII samt räntor och rättegångskostnader som beviljats av en domstol
 göras tillgängliga av den förstnämnda fördragsslutande parten.
 Anläggningsstaten ska ersätta varje sådant belopp som den andra
 fördragsslutande parten har betalat ut. Dessa två fördragsslutande parter ska
 komma överens om förfarandet för återbetalning.
 2. Om de behöriga domstolarna är
 belägna i en annan fördragsslutande stat än anläggningsstaten, ska den
 fördragsslutande parts stat vars domstolar är behöriga vidta alla nödvändiga åtgärder
 för att göra det möjligt för anläggningsstaten att ingripa i förfaranden och
 delta i eventuella uppgörelser om ersättning.
 Artikel V D
 1. Generaldirektören för
 Internationella atomenergiorganet ska sammankalla ett möte mellan de
 fördragsslutande parterna för att ändra de ansvarsgränser som avses i artikel
 V, om en tredjedel av de fördragsslutande parterna uttrycker önskemål om detta.
 2. Ändringar ska antas med två
 tredjedels majoritet av de fördragsslutande parter som är närvarande och
 röstar, under förutsättning att minst hälften av de fördragsslutande parterna
 är närvarande vid omröstningen.
 3. När ett förslag till ändring
 av ansvarsgränserna behandlas ska de fördragsslutande parterna bland annat
 beakta risken för skada till följd av en kärnteknisk händelse, till
 förändringar i penningvärdena och kapaciteten på försäkringsmarknaden.
 4. a) Varje ändring som antagits
 i enlighet med punkt 2 i denna artikel ska meddelas av generaldirektören för
 Internationella atomenergiorganet till samtliga fördragsslutande parter för
 godkännande. Ändringen ska anses vara godkänd vid utgången av en period på 18
 månader efter det att den har anmälts, under förutsättning att minst en
 tredjedel av de fördragsslutande parterna vid tidpunkten för ändringen under
 mötet har underrättat generaldirektören för Internationella atomenergiorganet
 om att de godkänner ändringen. En ändring som godkänns i enlighet med denna
 punkt träder i kraft 12 månader efter dess godkännande för de fördragsslutande
 parter som har godkänt den.
 b) Om en ändring inte har godkänts i enlighet med
 punkt a inom en period av 18 månader från den dag då den meddelades för
 godkännande, ska ändringen anses ha förkastats.
 5. För varje fördragsslutande
 part som godkänner en ändring efter det att den har godkänts men inte trätt i
 kraft eller efter dess ikraftträdande i enlighet med punkt 4 i denna artikel,
 ska ändringen träda i kraft 12 månader efter att ha godkänts av den
 fördragsslutande parten.
 6. En stat som blir part i denna
 konvention efter det att en ändring trätt i kraft i enlighet med punkt 4 i
 denna artikel ska, om denna stat inte uttrycker en avvikande avsikt,
 (a)
 anses vara part i denna konvention i dess ändrade
 lydelse, och
 (b)
 anses vara part i konventionen i dess icke ändrade
 lydelse i förhållande till varje fördragsslutande part som inte är bunden av
 ändringen.
 Artikel 8
 Artikel VI i 1963 års Wienkonvention ska
 ändras på följande sätt:
 1. Punkt 1 ska ersättas med
 följande:
 (a)
 Rätten till ersättning enligt denna konvention ska
 upphöra om talan inte väckts -
 i) i fråga om dödsfall eller personskada, inom
 trettio år från dagen för den kärntekniska händelsen,
 ii) i fråga om annan skada, inom tio år från dagen
 för den kärntekniska händelsen.
 (b)
 Om emellertid anläggningsinnehavarens ansvar enligt
 lagstiftningen i anläggningsstaten täcks av försäkring eller annan ekonomisk
 säkerhet inbegripet statliga medel för en längre period, kan den behöriga
 domstolens lagstiftning föreskriva att rätten till ersättning gentemot
 anläggningsinnehavaren upphör först efter en sådan längre period, som inte får
 vara längre än den period under vilken hans ansvar är täckt på detta sätt
 enligt anläggningsstatens lagstiftning.
 (c)
 Talan om ersättning för dödsfall och personskada
 eller om annan skada på grundval av en förlängning enligt led b i denna punkt
 som väcks efter en period av tio år från dagen för den kärntekniska händelsen,
 ska inte i något fall påverka rätten till ersättning enligt denna konvention
 för varje person som har väckt talan mot anläggningsinnehavaren före utgången
 av denna period.
 2. Punkt 2 ska utgå.
 3. Punkt 3 ska ersättas med
 följande:
 3. Rätten till ersättning enligt konventionen
 preskriberas i enlighet med lagstiftningen i den stat där den behöriga
 domstolen är belägen om talan inte väcks inom tre år från den dag då den som
 lidit skada hade kännedom eller rimligen borde ha haft kännedom om skadan och
 om den anläggningsinnehavare som ansvarar för skadan, förutsatt att de perioder
 som fastställts i leden a och b i punkt 1 i denna artikel inte förlängs.
 Artikel 9
 Artikel VII ska ändras på följande sätt:
 1. I punkt 1 ska följande två
 meningar läggas till i slutet av texten, som ändrad på detta sätt blir punkt
 1a:
 Om anläggningsinnehavaren har ett obegränsat
 ansvar får anläggningsstaten införa en gräns för den ekonomiska säkerheten för den
 ansvarige anläggningsinnehavaren, förutsatt att denna gräns inte är lägre än
 300 miljoner SDR. Anläggningsstaten ska säkerställa att ersättningsanspråk för
 atomskada som har fastställts gentemot anläggningsinnehavaren betalas ut i den
 utsträckning den ekonomiska säkerheten är otillräcklig för att täcka anspråken,
 men inte till högre belopp än den ekonomiska säkerhet som ska tillhandahållas
 enligt denna punkt.
 2. Ett nytt led b med följande
 lydelse ska läggas till punkt 1:
 b) Oaktat led a i denna punkt gäller att om
 anläggningsinnehavaren har ett obegränsat ansvar, får anläggningsstaten, med
 hänsyn till den kärntekniska anläggningens eller kärnämnenas art och de troliga
 konsekvenserna av en händelse som härrör från dessa, fastställa en lägre
 ekonomisk säkerhet för anläggningsinnehavaren, förutsatt att ett belopp som
 fastställts på detta sätt inte i något fall är mindre än 5 miljoner SDR, och
 förutsatt att anläggningsstaten garanterar utbetalningen av ersättningsanspråk
 för atomskada som har fastställts gentemot anläggningsinnehavaren genom att
 ställa nödvändiga medel till förfogande i den utsträckning den ekonomiska
 säkerheten är otillräcklig för att täcka anspråken, och upp till den gräns som
 fastställs i led a i denna punkt.
 3. I punkt 3 ska orden ”eller
 led b och c i artikel V.1” läggas till efter orden ”i denna artikel”.
 Artikel 10
 Artikel VIII i 1963 års Wienkonvention ska
 ändras på följande sätt:
 1. Texten i artikel VIII blir
 punkt 1 i den artikeln.
 2. En ny punkt 2 med följande
 lydelse ska läggas till:
 2. Med förbehåll för tillämpningen av
 bestämmelsen i artikel VI.1 c ska ersättning i första hand ges för dödsfall
 eller personskada, då värdet på den skada som i samband med ersättningsanspråk
 gentemot anläggningsinnehavaren ska ersättas enligt denna konvention
 överskrider eller riskerar att överskrida det högsta belopp som ska göras
 tillgängligt enligt artikel V.1.
 Artikel 11
 I artikel X i 1963 års Wienkonvention ska en
 ny mening med följande lydelse läggas till i slutet av artikeln:
 Den regressrätt som föreskrivs i denna artikel
 får även förlängas till förmån för anläggningsstaten, om denna har ställt
 offentliga medel till förfogande i enlighet med denna konvention.
 Artikel 12
 Artikel XI i 1963 års Wienkonvention ska
 ändras på följande sätt:
 1. En ny punkt 1 a med följande
 lydelse ska läggas till:
 1 a. Om en kärnteknisk händelse inträffar inom
 en fördragsslutande parts exklusiva ekonomiska zon eller, om någon sådan zon
 inte har fastställts, inom ett område som inte sträcker sig utanför de gränser
 som hade gällt för en sådan exklusiv ekonomisk zon om den hade fastställts,
 tillfaller behörigheten enligt denna konvention beträffande anspråk rörande
 atomskada endast den partens domstolar. Föregående mening ska tillämpas om den
 fördragsslutande parten har anmält en sådan zon till depositarien före den
 kärntekniska händelsen. Ingenting i denna punkt ska tolkas som ett bemyndigande
 att utöva behörighet på ett sätt som strider mot internationell sjörätt,
 däribland Förenta nationernas havsrättskonvention.
 2. Punkt 2 ska ersättas med
 följande:
 2. Om en
 kärnteknisk händelse inte inträffar inom en fördragsslutande parts territorium,
 eller inom ett område som har anmälts enligt punkt 1a, eller om platsen för den
 kärntekniska händelsen inte kan fastställas med säkerhet, ska behörigheten att
 avgöra sådana mål tillkomma domstolarna i anläggningsinnehavarens
 anläggningsstat.
 3. I punkt 3 första raden och i
 punkt b ska ”, 1a” läggas till efter siffran ”1”.
 4. En ny punkt 4 med följande
 lydelse ska läggas till:
 4.
 Den fördragsslutande part vars domstolar är behöriga ska se till att endast en
 av dess domstolar har behörighet i samband med en kärnteknisk händelse.
 Artikel 13
 Efter artikel XI ska en ny artikel XI A med
 följande lydelse läggas till:
 Artikel XI A
 Den fördragsslutande part vars domstolar har
 behörighet ska, vad gäller talan om ersättning för atomskada, se till att
 (a)
 varje stat kan väcka talan för den som har lidit
 atomskada och som är medborgare i den staten eller har hemvist eller bostad
 inom dess territorium, och som har samtyckt därtill, och
 (b)
 varje person kan väcka talan för att göra gällande
 rättigheter enligt denna konvention som personen kommit i åtnjutande av genom
 subrogation eller överlåtelse.
 Artikel 14
 Texten i artikel XII i 1963 års Wienkonvention
 ska ersättas med följande:
 Artikel XII
 1. En lagakraftvunnen dom som
 meddelats av en domstol i en fördragsslutande part som har jurisdiktion ska
 erkännas, utom -
 (a)
 om domen erhållits med svikliga medel,
 (b)
 om svaranden inte fått skäligt
 rådrum och rimlig möjlighet att föra sin talan,
 eller
 (c)
 om domen strider mot grunderna för rättsordningen i
 den fördragsslutande part inom vars territorium domen görs gällande, eller inte
 överensstämmer med grundläggande normer för rättsskipning.
 2. En dom som erkänns enligt
 punkt 1 i denna artikel ska, när den presenteras för verkställighet i enlighet
 med de formaliteter som krävs enligt lagstiftningen hos den fördragsslutande
 part där verkställighet begärs, kunna verkställas som om den vore en dom
 meddelad av en domstol i den fördragsslutande parten. Omständigheterna kring
 ett anspråk om vilket domen har meddelats ska inte bli föremål för ytterligare
 förfaranden.
 Artikel 15
 Artikel XIII i 1963 års Wienkonvention ska
 ändras på följande sätt:
 1. Texten i artikel XIII blir
 punkt 1 i den artikeln.
 2. En ny punkt 2 med följande
 lydelse ska läggas till:
 2.
 Oaktat punkt 1 i denna artikel gäller att i den mån ersättning för atomskada
 överstiger 150 miljoner SDR får lagstiftningen i anläggningsstaten göra
 undantag från bestämmelserna i denna konvention i fråga om atomskada som
 inträffar på en annan stats territorium eller i varje havsområde som inrättats
 i enlighet med internationell sjörätt, när denna andra stat vid tidpunkten för
 händelsen har en kärnteknisk anläggning inom ett sådant territorium, i den mån
 den staten inte tillerkänner motsvarande förmåner till ett motsvarande belopp.
 Artikel 16
 Texten i artikel XVIII i 1963 års
 Wienkonvention ska ersättas med följande:
 Denna konvention påverkar inte de
 fördragsslutande parternas rättigheter och skyldigheter enligt folkrättens
 allmänna regler.
 Artikel 17
 Efter artikel XX i 1963 års Wienkonvention ska
 en ny artikel XX A med följande lydelse läggas till:
 Artikel XX A
 1. I händelse av tvist mellan
 fördragsslutande parter om tolkningen eller tillämpningen av denna konvention
 ska parterna i tvisten samråda i syfte att bilägga tvisten genom förhandling
 eller genom någon annan fredlig metod för tvistlösning som de båda kan godta.
 2. Om en tvist av detta slag som
 avses i punkt 1 i denna artikel inte kan lösas inom sex månader från det att
 samråd enligt punkt 1 i denna artikel har begärts, ska den på begäran av
 någondera parten i tvisten hänskjutas till skiljedom eller till Internationella
 domstolen för avgörande. I tvist som hänskjuts till skiljedom kan, om parterna
 i tvisten ej inom sex månader från dagen för begäran enas om villkoren för
 skiljeförfarandet, en part anmoda Internationella domstolens president eller
 Förenta nationernas generalsekreterare att utse en eller flera skiljedomare. Om
 de tvistande ingivit sinsemellan olika framställningar ska den som ställts till
 Förenta nationernas generalsekreterare ha företräde.
 3. När en stat ratificerar,
 godtar, godkänner eller ansluter sig till denna konvention kan den förklara att
 den anser sig vara obunden av endera av eller båda de tvistlösningsförfaranden
 som anges i punkt 2 i denna artikel. Övriga fördragsslutande parter ska inte
 vara bundna av ett tvistlösningsförfarande enligt punkt 2 i denna artikel med
 avseende på en fördragsslutande part för vilken en sådan förklaring är i kraft.
 4. En fördragsslutande stat som
 har avgivit en förklaring i enlighet med punkt 3 i denna artikel kan när som
 helst dra tillbaka sin förklaring genom anmälan till depositarien.
 Artikel 18
 1. Artiklarna XX–XXV, punkterna
 2 och 3 samt punkt nummer ”1.” i artikel XXVI och artiklarna XXVII och XXIX i
 1963 års Wienkonvention ska utgå.
 2. Mellan parterna i detta
 protokoll ska 1963 års Wienkonvention och detta protokoll läsas och tolkas
 såsom ett enda instrument, som kan kallas 1997 års Wienkonvention om
 skadeståndsansvar på atomenergins område.
 Artikel 19
 1. En stat som är part i detta
 protokoll men inte i 1963 års Wienkonvention ska vara bunden av bestämmelserna
 i den konventionen i dess ändrade lydelse enligt detta protokoll i förhållande
 till övriga stater som är parter i detta och, i avsaknad av ett uttryck för en
 avvikande avsikt från den staten vid tidpunkten för deponering av ett
 instrument som avses i artikel 20, vara bunden av bestämmelserna i 1963 års
 Wienkonvention i förhållande till de stater som endast är parter i denna.
 2. Ingenting i detta protokoll
 ska påverka skyldigheterna för en stat som är part både i 1963 års
 Wienkonvention och detta protokoll i förhållande till en stat som är part i
 1963 års Wienkonvention men inte i detta protokoll.
 Artikel 20
 1. Detta protokoll ska vara
 öppet för undertecknande för samtliga stater vid Internationella
 atomenergiorganets högkvarter i Wien från den 29 september 1997 till dess att
 det träder i kraft.
 2. Detta protokoll ska
 ratificeras, godtas eller godkännas av de stater som har undertecknat det.
 3. Efter protokollets
 ikraftträdande får varje stat som inte har undertecknat det ansluta sig till
 det.
 4. Ratifikations-, godtagande-,
 godkännande- eller anslutningsinstrumenten ska deponeras hos generaldirektören
 för Internationella atomenergiorganet, som ska vara depositarie av detta
 protokoll.
 Artikel 21
 1. Detta protokoll ska träda i
 kraft tre månader efter dagen för deponering av det femte instrumentet för
 ratifikation, godtagande eller godkännande.
 2. För varje stat som
 ratificerar, godtar, godkänner eller ansluter sig till detta protokoll efter
 deponeringen av det femte instrumentet för ratifikation, godtagande eller
 godkännande ska protokollet träda i kraft tre månader efter den dag då en sådan
 stat har deponerat ett lämpligt instrument.
 Artikel 22
 1. En fördragsslutande stat kan
 säga upp detta protokoll genom skriftlig anmälan till depositarien.
 2. Uppsägningen får verkan ett
 år efter den dag då anmälan mottogs av depositarien.
 3. I förhållandet mellan
 parterna till detta protokoll anses en stat som säger upp 1963 års
 Wienkonvention i enlighet med artikel XXVI i konventionen inte samtidigt säga
 upp 1963 års Wienkonvention i dess ändrade lydelse enligt detta protokoll.
 4. Även om en fördragsslutande
 part säger upp detta protokoll i enlighet med denna artikel ska bestämmelserna
 i detta protokoll fortsätta att gälla för varje atomskada som orsakas av en
 kärnteknisk händelse som inträffar innan en sådan uppsägning får verkan.
 Artikel 23
 Depositarien ska omedelbart underrätta de
 fördragsslutande staterna och alla andra stater om
 (a)
 varje undertecknande av detta protokoll,
 (b)
 varje deponering av ett ratifikations-, antagande-,
 godkännande- eller anslutningsinstrument,
 (c)
 ikraftträdandet av detta protokoll,
 (d)
 varje anmälan enligt punkt 1a i artikel XI,
 (e)
 varje begäran om att sammankalla en
 revisionskonferens enligt artikel XXVI i 1963 års Wienkonvention och om ett
 möte mellan de fördragsslutande parterna i enlighet med artikel V d i 1963 års
 Wienkonvention i dess ändrade lydelse enligt detta protokoll,
 (f)
 anmälningar av uppsägningar som mottagits i
 enlighet med artikel 22 och andra relevanta anmälningar som avser detta
 protokoll.
 Artikel 24
 1. Originalet till detta
 protokoll, av vilket de arabiska, engelska, franska, kinesiska, ryska och
 spanska texterna är lika giltiga, ska deponeras hos depositarien.
 2. Internationella
 atomenergiorganet ska fastställa den konsoliderade texten i 1963 års
 Wienkonvention i dess lydelse enligt detta protokoll på arabiska, engelska, franska,
 kinesiska, ryska och spanska språken enligt bilagan till detta protokoll.
 3. Depositarien ska till
 samtliga stater översända bestyrkta kopior av detta protokoll jämte den
 konsoliderade texten till 1963 års Wienkonvention i dess ändrade lydelse enligt
 detta protokoll.
 TILL BEKRÄFTELSE HÄRAV har undertecknade,
 därtill vederbörligen bemyndigade, undertecknat detta protokoll.
 SOM SKEDDE i Wien den 12 september 1997.
 [1] EGT L 12,
 16.1.2001, s. 1.
 [2] http://ec.europa.eu/energy/nuclear/studies/nuclear_en.htm
 [3] EGT L 12,
 16.1.2001, s. 1.
 [4] Att vägra
 erkännande är tillåtet endast om: a) domen erhållits med svikliga medel, b) svaranden inte fått skäligt rådrum och rimlig möjlighet att föra sin
 talan, eller c) om domen strider mot grunderna för rättsordningen i den
 fördragsslutande parten inom vars territorium domen görs gällande, eller inte
 överensstämmer med grundläggande normer för rättsskipning.
 [5] EG-domstolens
 dom av den 31 mars 1971 i mål 22/70, AETR, REG 1971, s. 263.
 [6] EUT L
 299, 16.11.2005, s. 62.
 [7] EUT L
 339, 12.12.2007, s. 3.
 [8] EGT L 12,
 16.1.2001, s.1.


type: contracts

jurisdiction: EU

text:
 Dôležité právne oznámenie
 |
 21999D0722(07)
 Úradný vestník L 189 , 22/07/1999 S. 0061 - 0061
 Rozhodnutie Spoločného výboru EHPč. 88/98z 25. septembra 1998,ktorým sa mení a dopĺňa príloha II (Technické nariadenia, normy, skúšanie a certifikácia) k Dohode o EHPSPOLOČNÝ VÝBOR EHP,so zreteľom na Dohodu o Európskom hospodárskom priestore, upravenú Protokolom upravujúcim Dohodu o Európskom hospodárskom priestore, ďalej len "dohoda" a najmä na jej článok 98,keďže príloha II k dohode bola zmenená a doplnená rozhodnutím Spoločného výboru EHP č. 72/98 z 31. júla 1998 [1];keďže sa do dohody má zahrnúť smernica Rady 97/57/ES z 22. septembra 1997, ktorou sa stanovuje príloha VI k smernici 91/414/EHS o umiestnení prípravkov na ochranu rastlín na trh [2],ROZHODOL TAKTO:Článok 1"— 397 L 0057: smernica Komisie 97/57/ES z 22. septembra 1997 (Ú. v. ES L 265, 27.9.1997, s. 87)."Článok 2Znenia smernice 97/57/ES v islandskom a nórskom jazyku, ktoré sú pripojené k príslušným jazykovým verziám tohto rozhodnutia, sú autentické.Článok 3Toto rozhodnutie nadobúda účinnosť 26. septembra 1998, ak budú dovtedy predložené Spoločnému výboru EHP všetky notifikácie podľa článku 103 ods. 1.Článok 4Toto rozhodnutie bude uverejnené v oddiele EHP a v doplnku EHP Úradného vestníka Európskych spoločenstiev.V Bruseli 25. septembra 1998Za Spoločný výbor EHPpredsedaN. v. Liechtenstein[1] Ú. v. ES L 172, 8.7.1999, s. 51.[2] Ú. v. ES L 265, 27.9.1997, s. 87.--------------------------------------------------


text:
 29.11.2019
 SL
 Uradni list Evropske unije
 L 308/77
 IZVEDBENA UREDBA KOMISIJE (EU) 2019/1982
 z dne 28. novembra 2019
 o obveznosti registracije uvoza navojnega litega pribora (fitingov) za cevi iz tempranega litega železa in sferoidnega grafitnega litega železa s poreklom iz Ljudske republike Kitajske po ponovnem začetku preiskave zaradi izvršitve sodbe z dne 20. septembra 2019 v zadevi T-650/17 v zvezi z Izvedbeno uredbo (EU) 2017/1146 o ponovni uvedbi dokončne protidampinške dajatve na uvoz navojnega litega pribora (fitingov) za cevi iz tempranega litega železa in sferoidnega grafitnega litega železa s poreklom iz Ljudske republike Kitajske, ki jih proizvaja družba Jinan Meide Castings Co., Ltd.
 EVROPSKA KOMISIJA JE –
 ob upoštevanju Pogodbe o delovanju Evropske unije,
 ob upoštevanju Uredbe (EU) 2016/1036 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 8. junija 2016 o zaščiti proti dampinškemu uvozu iz držav, ki niso članice Evropske unije (1), ter zlasti člena 14 Uredbe,
 ob upoštevanju naslednjega:
 1. POSTOPEK
 (1)
 Svet je 13. maja 2013 sprejel Izvedbeno uredbo (EU) št. 430/2013 o uvedbi dokončne protidampinške dajatve in dokončnem pobiranju začasne dajatve, uvedene na uvoz navojnega litega pribora (fitingov) za cevi iz tempranega litega železa s poreklom iz Ljudske republike Kitajske in Tajske, ter o zaključku postopka glede Indonezije (2) (v nadaljnjem besedilu: dokončna uredba).
 (2)
 Dne 12. junija 2013 je sodelujoči kitajski proizvajalec izvoznik, družba Jinan Meide Castings Co., Ltd (v nadaljnjem besedilu: Jinan Meide ali vložnik), vložil vlogo pri Splošnem sodišču Evropske unije (v nadaljnjem besedilu: Splošno sodišče), s katero je predlagal razglasitev ničnosti dokončne uredbe (3).
 (3)
 Zato je Splošno sodišče 30. junija 2016 razglasilo ničnost dokončne uredbe v tistem delu, ki uvaja protidampinško dajatev na uvoz navojnega litega pribora (fitingov) za cevi iz tempranega litega železa, ki jih proizvaja družba Jinan Meide.
 (4)
 Komisija je 28. junija 2017 po ponovni preiskavi sprejela Izvedbeno uredbo (EU) 2017/1146 o ponovni uvedbi dokončne protidampinške dajatve na uvoz navojnega litega pribora (fitingov) za cevi iz tempranega litega železa s poreklom iz Ljudske republike Kitajske, ki jih proizvaja družba Jinan Meide Castings Co., Ltd (4). (v nadaljnjem besedilu: sporna protidampinška uredba).
 (5)
 Sodišče Evropske unije je 12. julija 2018 odločilo, da pribor (fitingi) iz sferoidnega grafitnega litega železa (imenovanega tudi nodularno lito železo) ne ustreza pojmu „temprano lito železo“, kakor je opredeljen v tarifni podštevilki KN 7307 19 10. Odločilo je, da je treba pribor (fitinge) za cevi iz sferoidnega grafitnega litega železa uvrstiti pod preostalo tarifno podštevilko KN 7307 19 90 (kot drugi izdelki iz drugega železa). Komisija je 14. februarja 2019 objavila Uredbo (EU) 2019/262 (5), ki spreminja sklicevanja na oznake TARIC, da bi jih uskladila s sklepi Sodišča. Ker se protidampinški ukrepi uvedejo v skladu z opredelitvijo izdelka, ne glede na tarifno uvrstitev, ta sprememba ni vplivala na obseg izdelka ukrepov.
 (6)
 Vložnik je sporno protidampinško uredbo izpodbijal pred Splošnim sodiščem. Splošno sodišče je 20. septembra 2019 izdalo sodbo v zadevi T-650/17 v zvezi s sporno protidampinško uredbo (6).
 (7)
 Splošno sodišče je preučilo vse štiri tožbene razloge, ki jih je navedel vložnik, in tri zavrnilo kot neutemeljene. Samo eden od štirih tožbenih razlogov je bil sprejet. Po mnenju Splošnega sodišča je Komisija uporabila nerazumno metodologijo, da bi izrazila razlike v fizikalnih značilnostih med vrstami izdelka, proizvedenimi v primerljivi državi, in tistimi, ki se izvažajo s Kitajske. Ker ni bilo podatkov v zvezi z domačo proizvodnjo v primerljivi državi, je Komisija uporabila razliko v cenah, ugotovljeno pri izvozu različnih vrst izdelkov s Kitajske. Splošno sodišče meni, da Komisija ni mogla predpostavljati, da so cene, ki bi jih verjetno prizadel damping, osnova za razumno oceno tržne vrednosti razlik v fizikalnih značilnostih, saj take cene morda niso posledica običajnih tržnih sil. Zato je Splošno sodišče razglasilo ničnost protidampinške dajatve za vložnika, ki je bila ponovno uvedena z Izvedbeno uredbo Komisije (EU) 2017/1146 o ponovni uvedbi dokončne protidampinške dajatve na uvoz navojnega litega pribora (fitingov) za cevi iz tempranega litega železa s poreklom iz Ljudske republike Kitajske, ki jih proizvaja družba Jinan Meide Castings Co., Ltd.
 (8)
 Po sodbah Splošnega sodišča se je Komisija z obvestilom (7) (v nadaljnjem besedilu: obvestilo o ponovnem začetku) odločila, da delno ponovno začne protidampinško preiskavo v zvezi z uvozom navojnega litega pribora (fitingov) za cevi iz tempranega litega železa, ki je privedla do sprejetja sporne protidampinške uredbe, in jo nadaljuje na točki, kjer je prišlo do nepravilnosti. Obnovljena preiskava je po obsegu omejena na izvršitev sodbe Splošnega sodišča v zvezi z družbo Jinan Meide.
 2. RAZLOGI ZA REGISTRACIJO
 (9)
 Komisija je analizirala, ali je primerno, da se uvede registracija uvoza zadevnega izdelka. V zvezi s tem je Komisija upoštevala naslednje vidike. Člen 266 PDEU določa, da morajo institucije sprejeti ukrepe, potrebne za izvršitev sodb Sodišča. Če je akt, ki so ga institucije sprejele v okviru upravnega postopka, kot je protidampinška preiskava, razglašen za ničnega, se v skladu s sodbo Sodišča nični akt lahko zamenja z novim aktom, v katerem je odpravljena nezakonitost, ki jo je ugotovilo Sodišče (8).
 (10)
 V skladu s sodno prakso Sodišča se postopek za nadomestitev akta, razglašenega za ničnega, nadaljuje v točki, v kateri je prišlo do nezakonitosti (9). To pomeni zlasti, da v primeru, ko je za ničnega razglašen akt, ki zaključuje upravni postopek, razglasitev ničnosti ne vpliva nujno na pripravljalne akte, kot je začetek postopka. Če se uredba o uvedbi dokončnih ukrepov trgovinske zaščite razveljavi, to pomeni, da je po razglasitvi ničnosti postopek še vedno odprt, saj je bil akt, ki je zaključil postopek, odstranjen iz pravnega reda Unije (10), razen če je nezakonitost nastala v fazi začetka postopka.
 (11)
 Kot je pojasnjeno v obvestilu o ponovnem začetku in ker do nezakonitosti ni prišlo v fazi začetka preiskave, temveč med preiskavo, se je Komisija odločila, da ponovno začne protidampinško preiskavo, v kolikor zadeva družbo Jinan Meide, in jo nadaljuje v točki, v kateri je prišlo do nepravilnosti, tj. v okviru prvotne ugotovitve, ki se nanaša na obdobje od 1. januarja 2011 do 31. decembra 2011.
 (12)
 V skladu s sodno prakso Sodišča ni mogoče trditi, da sta nadaljevanje upravnega postopka in morebitna ponovna uvedba dajatev v nasprotju s pravilom prepovedi retroaktivnosti (11). Z obvestilom o ponovnem začetku se zainteresirane strani, vključno z uvozniki, obvestijo, da bi morebitna prihodnja obveznost, če bi bila utemeljena, izhajala iz ugotovitev ponovnega pregleda.
 (13)
 Na podlagi rezultatov ponovne preiskave, ki na tej stopnji niso znani, bo Komisija sprejela uredbo za odpravo napak, ki jih je ugotovilo Sodišče, in, če je to upravičeno, ponovno uvedbo veljavne stopnje dajatev. Nova stopnja dajatev, če bo prišlo do njih, bo začela veljati z dnem začetka veljavnosti sporne protidampinške uredbe.
 (14)
 V zvezi s preteklimi ali prihodnjimi obveznostmi glede protidampinških dajatev je treba opozoriti na naslednje.
 (15)
 Ker je znesek obveznosti, ki izhaja iz ponovnega pregleda, negotov, Komisija v obvestilu o ponovnem začetku nacionalne carinske organe poziva, naj počakajo na izid ponovnega pregleda, preden sprejmejo odločitev o kakršnem koli zahtevku za povračilo v zvezi s protidampinškimi dajatvami, ki jih je Splošno sodišče v zvezi z družbo Jinan Meide razglasilo za nične. Zato se carinskim organom odredi, da počakajo z vsemi zahtevki za povračilo dajatev, ki so bile razglašene za nične, dokler izid ponovnega pregleda ni objavljen v Uradnem listu.
 (16)
 Če bo ponovna preiskava privedla do ponovne uvedbe protidampinških dajatev, se bodo morale te dajatve pobrati tudi za obdobje, v katerem se izvaja ponovna preiskava. To se šteje za bistveno, da se zagotovi učinkovita uporaba pravno utemeljenih ukrepov v času veljavnosti takih ukrepov, brez razlike, ki bi temeljila na času, ko se izvaja uvoz, tj. pred ponovno preiskavo ali po njej.
 (17)
 V zvezi s tem Komisija ugotavlja, da je registracija iz člena 14(5) osnovne protidampinške uredbe način za naknadno uporabo ukrepov za uvoz od datuma registracije. Tak primer je zavarovanje plačila v primeru uporabe dajatev ali v zadevah proti izogibanju. V tem primeru Komisija meni, da je primerno registrirati uvoz v zvezi z družbo Jinan Meide, če je to utemeljeno, da bi se olajšalo pobiranje protidampinških dajatev po ponovnem začetku preiskav.
 (18)
 V skladu s sodno prakso Sodišča (12) je ugotovljeno, da se v nasprotju z registracijo, ki je bila opravljena v obdobju pred sprejetjem začasnih ukrepov, pogoji iz člena 10(4) osnovne protidampinške uredbe ne uporabljajo za obravnavano zadevo. Namen registracije v okviru preiskave Sodišča v zvezi z izvajanjem je onemogočiti možnost retroaktivnega pobiranja ukrepov trgovinske zaščite, kot je predvideno v tej določbi. Razlog za registracijo, kot je navedeno zgoraj, je namreč to, da je zaradi učinkovitosti ukrepov primerno zagotoviti, kolikor je to mogoče, da je uvoz predmet pravilne protidampinške obveznosti brez neupravičene prekinitve od datuma začetka veljavnosti sporne protidampinške uredbe, dokler se ponovno ne uvedejo pravilne dajatve, če obstajajo.
 (19)
 Ob upoštevanju navedenega Komisija meni, da obstajajo razlogi za registracijo v skladu s členom 14(5) osnovne protidampinške uredbe.
 3. REGISTRACIJA
 (20)
 V skladu s členom 14(5) osnovne protidampinške uredbe se za uvoz zadevnega izdelka, ki ga proizvaja družba Jinan Meide, pod dodatno oznako TARIC B336 uvede registracija ter se s tem zagotovi, da se v primeru ponovne uvedbe ukrepov za tak uvoz lahko zaračunajo protidampinške dajatve v ustreznem znesku.
 (21)
 Kot je navedeno v obvestilu o ponovnem začetku, bo končna obveznost plačila morebitnih protidampinških dajatev od datuma začetka veljavnosti sporne protidampinške uredbe izhajala iz ugotovitev ponovnega pregleda. Vendar se za obdobje med 2. decembrom 2019 in začetkom veljavnosti rezultatov ponovne preiskave ne pobirajo dajatve, višje od dajatev, določenih v sporni protidampinški uredbi. Sedanja protidampinška dajatev, ki se uporablja za družbo Jinan Meide, znaša 39,2 % –
 SPREJELA NASLEDNJO UREDBO:
 Člen 1
 1. Carinski organi v skladu s členom 14(5) Uredbe (EU) 2016/1036 sprejmejo ustrezne ukrepe za registracijo uvoza navojnega litega pribora (fitingov) za cevi iz tempranega litega železa in sferoidnega grafitnega litega železa, razen ohišij kompresijskega pribora z metričnimi navoji ISO DIN 13 in navojnih krožnih razdelilnih omaric iz tempranega železa, ki nimajo pokrova, trenutno uvrščenih pod oznaki kombinirane nomenklature ex 7307 19 10 (oznaka TARIC 7307191010) in ex 7307 19 90 (oznaka TARIC 7307199010), s poreklom iz Ljudske republike Kitajske, ki jih proizvaja družba Jinan Meide Castings Co., Ltd (dodatna oznaka TARIC B336).
 2. Registracija se zaključi devet mesecev po datumu začetka veljavnosti te uredbe.
 3. Stopnje protidampinških dajatev, ki se lahko zaračunajo na uvoz navojnega litega pribora (fitingov) za cevi iz tempranega litega železa in sferoidnega grafitnega litega železa, razen ohišij kompresijskega pribora z metričnimi navoji ISO DIN 13 in navojnih krožnih razdelilnih omaric iz tempranega železa, ki nimajo pokrova, trenutno uvrščenih pod oznaki kombinirane nomenklature ex 7307 19 10 (oznaka TARIC 7307191010) in ex 7307 19 90 (oznaka TARIC 7307199010), s poreklom iz Ljudske republike Kitajske, ki jih proizvaja družba Jinan Meide Castings Co., Ltd (dodatna oznaka TARIC B336), med ponovnim začetkom preiskave in začetkom veljavnosti rezultatov ponovne preiskave ne presegajo tistih, ki so bile uvedene z Izvedbeno uredbo (EU) 2017/1146.
 4. Nacionalni carinski organi počakajo na objavo ustrezne izvedbene uredbe Komisije o ponovni uvedbi dajatev, preden sprejmejo odločitev o zahtevku za povračilo in odpust protidampinških dajatev, kolikor to zadeva uvoz v zvezi z družbo Jinan Meide Castings Co., Ltd.
 Člen 2
 Ta uredba začne veljati dan po objavi v Uradnem listu Evropske unije.
 Ta uredba je v celoti zavezujoča in se neposredno uporablja v vseh državah članicah.
 V Bruslju, 28. novembra 2019
 Za Komisijo
 Predsednik
 Jean-Claude JUNCKER
 (1) UL L 176, 30.6.2016, str. 21, kakor je bila nazadnje spremenjena z Uredbo (EU) 2018/825 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 7. junija 2018.
 (2) Izvedbena uredba Sveta (EU) št. 430/2013 z dne 13. maja 2013 o uvedbi dokončne protidampinške dajatve in dokončnem pobiranju začasne dajatve, uvedene na uvoz navojnega litega pribora (fitingov) za cevi iz tempranega litega železa in sferoidnega grafitnega litega železa s poreklom iz Ljudske republike Kitajske in Tajske, ter o zaključku postopka glede Indonezije (UL L 129, 14.5.2013, str. 1).
 (3) Zadeva T-424/13, Jinan Meide Castings Co Ltd./Svet.
 (4) Izvedbena uredba Komisije (EU) 2017/1146 z dne 28. junija 2017 -o ponovni uvedbi dokončne protidampinške dajatve na uvoz navojnega litega pribora (fitingov) za cevi iz tempranega litega železa s poreklom iz Ljudske republike Kitajske, ki jih proizvaja družba Jinan Meide Castings Co., Ltd. (UL L 166, 29.6.2017, str. 23).
 (5) UL L 44, 15.2.2019, str. 6.
 (6) ECLI:EU:T:2019:644.
 (7) Obvestilo o ponovnem začetku preiskave na podlagi sodbe z dne 20. septembra 2019 v zadevi T-650/17 v zvezi z Izvedbeno uredbo Komisije (EU) 2017/1146 z dne 28. junija 2017 o ponovni uvedbi dokončne protidampinške dajatve na uvoz navojnega litega pribora (fitingov) za cevi iz tempranega litega železa in sferoidnega grafitnega litega železa s poreklom iz Ljudske republike Kitajske, ki jih proizvaja družba Jinan Meide Castings Co., Ltd. (UL C ..., 29.11.2019, str. ...).
 (8) Sodba Sodišča v združenih zadevah Asteris AE in drugi in Helenska republika/Komisija, 97, 193, 99 in 215/86, Recueil 1988, str. 2181, točki 27 in 28.
 (9) Zadeva C-415/96, Španija/Komisija, Recueil 1998, str. I-6993, točka 31; zadeva C-458/98 P, Industrie des Poudres Sphériques/Svet, Recueil 2000, str. I-8147, točke 80 do 85; zadeva Alitalia/Komisija, T-301/01, ZOdl. 2008, str. II-1753, točki 99 in 142; združeni zadevi Région Nord-Pas de Calais/Komisija, T-267/08 in T-279/08, ZOdl. 2011, str. II-0000, točka 83.
 (10) Sodba Sodišča v združenih zadevah Asteris AE in drugi in Helenska republika/Komisija, 97, 193, 99 in 215/86, Recueil 1988, str. 2181, točki 27 in 28. Zadeva C-415/96, Španija/Komisija, Recueil 1998, str. I-6993, točka 31; zadeva C-458/98 P, Industrie des Poudres Sphériques/Svet, Recueil 2000, str. I-8147, točke 80 do 85; zadeva Alitalia/Komisija, T-301/01, ZOdl. 2008, str. II-1753, točki 99 in 142; združeni zadevi Région Nord-Pas de Calais/Komisija, T-267/08 in T-279/08, ZOdl. 2011, str. II-0000, točka 83.
 (11) Sodba Sodišča z dne 15. marca 2018 v zadevi C-256/16 Deichmann SE/Hauptzollamt Duisburg, točka 79, in zadeva C 612/16 C & J Clark International Ltd/Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs, sodba z dne 19. junija 2019, točka 58.
 (12) Zadeva C-256/16 Deichmann SE proti Hauptzollamt Duisburg, točka 79, in Zadeva C-612/16, C & J Clark International Ltd proti Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs, sodba z dne 19. junija 2019, točka 58.


text:
 Avis juridique important
 |
 11951K/PRO/CJ/38
 VERTRAG UEBER DIE GRUENDUNG DER EUROPAEISCHEN GEMEINSCHAFT FUER KOHLE UND STAHL ( EGKS ), PROTOKOLL UEBER DIE SATZUNG DES GERICHTSHOFES DER EUROPAEISCHEN GEMEINSCHAFT FUER KOHLE UND STAHL, DRITTER TITEL: VERFAHREN, WIEDERAUFNAHME DES VERFAHRENS
 ++++ ARTIKEL 38 DIE WIEDERAUFNAHME DES VERFAHRENS KANN BEIM GERICHTSHOF NUR BEANTRAGT WERDEN AUFGRUND DER ERMITTLUNG EINER TATSACHE, DIE GEEIGNET IST, EINEN ENTSCHEIDENDEN EINFLUSS AUSZUÜBEN, UND DIE VOR VERKÜNDUNG DES URTEILS DEM GERICHTSHOF UND DER DIE WIEDERAUFNAHME DES VERFAHRENS BEANTRAGENDEN PARTEI UNBEKANNT WAR . DAS WIEDERAUFNAHMEVERFAHREN WIRD DURCH EINE ENTSCHEIDUNG DES GERICHTSHOFES ERÖFFNET, DIE DAS VORHANDENSEIN DER NEUEN TATSACHE AUSDRÜCKLICH FESTSTELLT, IHR DIE FÜR DIE ERÖFFNUNG DES WIEDERAUFNAHMEVERFAHRENS ANLASS GEBENDEN MERKMALE ZUERKENNT UND DESHALB DEN ANTRAG FÜR ZULÄSSIG ERKLÄRT . NACH ABLAUF VON ZEHN JAHREN SEIT ERLASS DES URTEILS KANN KEIN WIEDERAUFNAHMEANTRAG MEHR GESTELLT WERDEN .


text:
 20.11.2013
 BG
 Официален вестник на Европейския съюз
 L 310/1
 РЕГЛАМЕНТ ЗА ИЗПЪЛНЕНИЕ (ЕС) No 1168/2013 НА КОМИСИЯТА
 от 7 ноември 2013 година
 за вписване на название в регистъра на защитените наименования за произход и защитените географски указания [Sal de Tavira/Flor de Sal de Tavira (ЗНП)]
 ЕВРОПЕЙСКАТА КОМИСИЯ,
 като взе предвид Договора за функционирането на Европейския съюз,
 като взе предвид Регламент (ЕС) No 1151/2012 на Европейския парламент и на Съвета от 21 ноември 2012 г. относно схемите за качество на селскостопанските продукти и храни (1), и по-специално член 52, параграф 2 от него,
 като има предвид, че:
 (1)
 В съответствие с член 50, параграф 2, буква а) от Регламент (ЕС) No 1151/2012 заявлението за регистрация на названието „Sal de Tavira“/„Flor de Sal de Tavira“, подадено от Португалия, бе публикувано в Официален вестник на Европейския съюз
 (2).
 (2)
 Тъй като Комисията не получи никакви възражения по член 51 от Регламент (ЕС) No 1151/2012, названието следва да се регистрира,
 ПРИЕ НАСТОЯЩИЯ РЕГЛАМЕНТ:
 Член 1
 Регистрира се названието, посочено в приложението към настоящия регламент.
 Член 2
 Настоящият регламент влиза в сила на двадесетия ден след публикуването му в Официален вестник на Европейския съюз.
 Настоящият регламент е задължителен в своята цялост и се прилага пряко във всички държави членки.
 Съставено в Брюксел на 7 ноември 2013 година.
 За Комисията, от името на председателя,
 Dacian CIOLOȘ
 Член на Комисията
 (1) ОВ L 343, 14.12.2012 г., стр. 1.
 (2) ОВ C 132, 9.5.2013 г., стр. 22.
 ПРИЛОЖЕНИЕ
 Земеделски продукти, изброени в приложение I към Договора, предназначени за консумация от човека:
 Клас 1.8. Други продукти от приложение I към Договора (подправки и др.)
 ПОРТУГАЛИЯ
 Sal de Tavira/Flor de Sal de Tavira (ЗНП)


type: other

text:
Czy otrzymany zwrot - refundacja będzie wliczana do obrotu zgodnie z art 29 ust. 1 ustawy o podatku od towarów i usług?
 Czy otrzymywane dopłaty bezpośrednie, dopłaty rolnośrodowiskowe i dopłaty z tytułu wsparcia działalności rolniczej na obszarach o niekorzystnych warunkach gospodarowania z ARiMR, muszą być przez Stowarzyszenie wliczane do obrotu zgodnie z art 29 ust. 1 ustawy o podatku od towarów i usług?
 ITPP2/443-1706/14/ADinterpretacja indywidualna
 Na podstawie art. 14b § 1 i § 6 ustawy z dnia 29 sierpnia 1997 r. Ordynacja podatkowa (Dz. U. z 2012 r., poz. 749, z późn. zm.) oraz § 4 rozporządzenia Ministra Finansów z dnia 20 czerwca 2007 r. w sprawie upoważnienia do wydawania interpretacji przepisów prawa podatkowego (Dz. U. Nr 112, poz. 770, z późn. zm.) Dyrektor Izby Skarbowej w Bydgoszczy działający w imieniu Ministra Finansów stwierdza, że stanowisko – przedstawione we wniosku z dnia 12 grudnia 2014 r. (data wpływu 16 grudnia 2014 r.) o wydanie interpretacji przepisów prawa podatkowego dotyczącej podatku od towarów i usług w zakresie braku opodatkowania otrzymanej dotacji - jest prawidłowe.
 W dniu 16 grudnia 2014 r. został złożony wniosek o wydanie interpretacji indywidualnej dotyczącej podatku od towarów i usług w zakresie braku opodatkowania otrzymanej dotacji.
 Stowarzyszenie jest organizacją pożytku publicznego posiadającą osobowość prawną wpisaną do KRS. Nie jest czynnym podatnikiem VAT, nie wykonuje również żadnych czynności podlegających opodatkowaniu tym podatkiem. Nie prowadzi działalności gospodarczej. Celami Stowarzyszenia są:
 oddziaływanie na świadomość społeczeństwa w kwestiach związanych ze stanem środowiska naturalnego,
 wpływanie na poprawę stanu środowiska naturalnego, ze szczególnym uwzględnieniem biotopów najbardziej narażonych na zniszczenie,
 propagowanie etycznych metod badań faunistycznych,
 organizowanie i popieranie badań naukowych zmierzających do poznania zasobów przyrodniczych, szczególnie regionu ...,
 inicjowanie i popieranie międzynarodowej współpracy pomiędzy społeczeństwami na rzecz poprawy stanu środowiska naturalnego,
 współpraca z innymi organizacjami, instytucjami i ruchami działającymi na rzecz ochrony środowiska,
 propagowanie i organizowanie działalności - w tym edukacji, której następstwem może być poprawa stanu środowiska,
 prowadzenie i popieranie przyjaznej przyrodzie działalności rolniczej.
 Stowarzyszenie osiąga dochody z:
 darowizn od osób fizycznych i prawnych,
 dopłat bezpośrednich z ARiMR.
 Stowarzyszenie chce rozpocząć działalność odpłatną w zakresie pobierania opłat (biletów wstępu) za zwiedzanie Zagrody .... Zagroda została zbudowana ze środków z dotacji RPOWZ.
 Stowarzyszenie w 2014 r. zakończyło projekt w ramach RPOWZ na lata 2007-2013 pn. „...”, jednak rozliczenie samego projektu nastąpi poprzez refundację - zwrot płatności końcowej projektu - w 2015 r.
 Czy otrzymany zwrot - refundacja będzie wliczana do obrotu zgodnie z art. 29 ust. 1 ustawy o podatku od towarów i usług...
 Czy otrzymywane dopłaty bezpośrednie, dopłaty rolnośrodowiskowe i dopłaty z tytułu wsparcia działalności rolniczej na obszarach o niekorzystnych warunkach gospodarowania z ARiMR, muszą być przez Stowarzyszenie wliczane do obrotu zgodnie z art. 29 ust. 1 ustawy o podatku od towarów i usług...
 Zdaniem Wnioskodawcy, podstawą opodatkowania, w myśl art. 29 ust. 1 powołanej ustawy, jest obrót, z zastrzeżeniem ust. 2-22, art. 30-32, art. 119 oraz art. 120 ust. 4 i 5. Obrotem jest kwota należna z tytułu sprzedaży, pomniejszona o kwotę należnego podatku. Kwota należna obejmuje całość świadczenia należnego od nabywcy. Obrót zwiększa się o otrzymane dotacje, subwencje i inne dopłaty o podobnym charakterze mające bezpośredni wpływ na cenę (kwotę należną) towarów dostarczanych lub usług świadczonych przez podatnika, pomniejszone o kwotę należnego podatku. Z regulacji tej wynika, że do podstawy opodatkowania podatkiem od towarów i usług wliczane są tylko takie dotacje, subwencje i inne dopłaty o podobnym charakterze, które mają bezpośredni wpływ na cenę dokonanej dostawy lub na cenę świadczonej usługi.
 Zgodnie z art. 29 ust. 1 ustawy z dnia 11 marca 2004 r. o podatku od towarów i usług, obrotem jest także otrzymana dotacja, subwencja i inna dopłata o podobnym charakterze związana z dostawą lub świadczeniem usług. Przepis ten oznacza zatem, że do podstawy opodatkowania podatkiem od towarów i usług wliczane są tylko takie dotacje, subwencje i inne dopłaty o podobnym charakterze, które mają bezpośredni wpływ na kwotę należną /cenę/ z tytułu dostawy lub świadczenia usługi. Przyznanie ww. refundacji nie ma wpływu na cenę oferowanych przez Stowarzyszenie usług, a więc nie wpływa na wysokość obrotu.
 W odniesieniu do pytania nr 2 Towarzystwo stwierdziło, że w myśl art. 29 ust. 1 ustawy o podatku od towarów i usług, obrotem jest także otrzymana dotacja, subwencja i inna dopłata o podobnym charakterze związana z dostawą lub świadczeniem usług. Przepis ten oznacza zatem, że do podstawy opodatkowania podatkiem od towarów i usług wliczane są tylko takie dotacje, subwencje i inne dopłaty o podobnym charakterze, które mają bezpośredni wpływ na kwotę należną/cenę/ z tytułu dostawy lub świadczenia usługi. Przyznanie ww. dotacji uzależnione jest wyłącznie od faktu posiadania odpowiedniej ilości powierzchni gruntów rolnych utrzymanych w dobrej kulturze rolnej, płatność dotacji nie jest uzależniona od świadczonych usług, w związku z czym otrzymana dopłata nie ma bezpośredniego związku z czynnościami opodatkowanymi i nie jest wliczana do obrotu.
 Zgodnie z regulacją art. 5 ust. 1 pkt 1 ustawy z dnia 11 marca 2004 r. o podatku od towarów i usług (Dz. U. z 2011 r. Nr 177, poz. 1054 z późn. zm.), opodatkowaniu podatkiem od towarów i usług, zwanym dalej „podatkiem”, podlegają odpłatna dostawa towarów i odpłatne świadczenie usług na terytorium kraju.
 Należy wyjaśnić, że pod pojęciem usługi (świadczenia) należy rozumieć każde zachowanie, na które składać się może zarówno działanie (uczynienie, wykonanie czegoś na rzecz innej osoby), jak i zaniechanie (nieczynienie, bądź też tolerowanie). Przy ocenie charakteru świadczenia, jako usługi, należy mieć na względzie, że ustawa zalicza do grona usług każde świadczenie, które nie jest dostawą w myśl art. 7 ustawy. Zauważyć jednak należy, że usługą będzie tylko takie świadczenie, w przypadku którego istnieje bezpośredni konsument, odbiorca świadczenia odnoszący korzyść o charakterze majątkowym. W związku z powyższym czynność podlega opodatkowaniu jedynie wówczas, gdy wykonywana jest w ramach umowy zobowiązaniowej, a jedna ze stron transakcji może zostać uznana za bezpośredniego beneficjenta tej czynności. Przy czym związek pomiędzy otrzymywaną płatnością, a świadczeniem na rzecz dokonującego płatności musi mieć charakter bezpośredni i na tyle wyraźny, aby można powiedzieć, że płatność następuje w zamian za to świadczenie.
 Stosownie do postanowień art. 29a ust. 1 ustawy, obowiązującego od dnia 1 stycznia 2014 r., podstawą opodatkowania, z zastrzeżeniem ust. 2-5, art. 30a-30c, art. 32, art. 119 oraz art. 120 ust. 4 i 5, jest wszystko, co stanowi zapłatę, którą dokonujący dostawy towarów lub usługodawca otrzymał lub ma otrzymać z tytułu sprzedaży od nabywcy, usługobiorcy lub osoby trzeciej, włącznie z otrzymanymi dotacjami, subwencjami i innymi dopłatami o podobnym charakterze mającymi bezpośredni wpływ na cenę towarów dostarczanych lub usług świadczonych przez podatnika.
 Cytowany powyżej przepis art. 29a ust. 1 ustawy, stanowi odzwierciedlenie art. 73 Dyrektywy 2006/112/WE Rady z dnia 28 listopada 2006 r. w sprawie wspólnego systemu podatku od wartości dodanej (Dz. Urz. UE L 347 str. 1, z późn. zm.).
 Analiza przywołanych regulacji jednoznacznie wskazuje, że włączenie do podstawy opodatkowania podatkiem od towarów i usług dotacji, subwencji i innych dopłat o podobnym charakterze ma miejsce tylko wówczas, gdy są one celowe i jednocześnie związane bezpośrednio z dostawą towaru lub świadczeniem usługi. Zatem do podstawy opodatkowania wliczane są tylko takie, które mają bezpośredni wpływ na cenę konkretnego towaru, czy konkretnej usługi. Nie jest więc obrotem ogólna dotacja (subwencja, inna dopłata o podobnym charakterze) uzyskana przez podatnika, niezwiązana z dostawą konkretnego towaru lub świadczeniem usługi. W przypadku natomiast, gdy dofinansowanie jest związane z dostawą lub świadczeniem usługi, jako pokrycie części ceny konkretnego świadczenia lub rekompensata z tytułu wykonania określonego świadczenia po cenie obniżonej, płatność taka zwiększa podstawę opodatkowania podatkiem od towarów i usług. Dla określenia, czy dane dotacje mają, czy też nie, bezpośredni wpływ na cenę świadczonych usług, a co za tym idzie, czy zwiększają podstawę opodatkowania, istotne są zatem szczegółowe warunki ich przyznawania, określające cele realizowanego, w określonej formie, dofinansowania.
 Analiza przedstawionego stanu faktycznego oraz treści powołanych przepisów prawa podatkowego prowadzi do stwierdzenia, że okoliczności sprawy nie wskazują, aby otrzymane dopłaty bezpośrednie, rolnośrodowiskowe i z tytułu wsparcia działalności rolniczej na obszarach o niekorzystnych warunkach gospodarowania z ARiMR stanowiły dotacji, o której mowa w art. 29a ust. 1 ustawy, gdyż nie były związane z żadnymi czynnościami podlegającymi przepisom ustawy o podatku od towarów i usług. Natomiast w odniesieniu do otrzymanej refundacji związanej z realizacją projektu należy stwierdzić, że skoro – jak wynika z treści wniosku - nie ma ona wpływu na cenę usług, które Towarzystwo zamierza świadczyć, to nie stanowi obrotu podlegającego opodatkowaniu.
 Lokalizacja: Wyszukiwarka > Dotacja > ITPP2/443-1706/14/AD


type: caselaw

text:
 8.9.2007
 DE
 Amtsblatt der Europäischen Union
 C 211/31
 Klage, eingereicht am 25. Juli 2007 — Kommission der Europäischen Gemeinschaften/Hellenische Republik
 (Rechtssache C-346/07)
 (2007/C 211/60)
 Verfahrenssprache: Griechisch
 Parteien
 Klägerin: Kommission der Europäischen Gemeinschaften (Prozessbevollmächtigte: G. Zavvos und P. Dejmek)
 Beklagte: Hellenische Republik
 Anträge
 Die Kommission beantragt,
 —
 festzustellen, dass die Hellenische Republik dadurch gegen ihre Verpflichtungen aus der Richtlinie 2004/50/EG des Europäischen Parlaments und des Rates vom 29. April 2004 zur Änderung der Richtlinie 96/48/EG des Rates über die Interoperabilität des transeuropäischen Hochgeschwindigkeitsbahnsystems und der Richtlinie 2001/16/EG des Europäischen Parlaments und des Rates über die Interoperabilität des konventionellen transeuropäischen Eisenbahnsystems verstoßen hat (1), dass sie die erforderlichen Rechts- und Verwaltungsvorschriften, um dieser Richtlinie nachzukommen, nicht erlassen hat, und in jedem Fall dadurch, dass sie diese Vorschriften der Kommission nicht mitgeteilt hat,
 —
 der Hellenische Republik die Kosten aufzuerlegen.
 Klagegründe und wesentliche Argumente
 Die Frist für die Umsetzung der Richtlinie 2004/50/EG im innerstaatlichen Recht sei am 30. April 2006 abgelaufen.
 (1) ABl. L 164, S.114.


text:
10.11.2014
 DA
 Den Europæiske Unions Tidende
 C 395/31
 Rettens dom af 26. september 2014 — Evropaïki Dynamiki mod Kommissionen
 (Sag T-498/11) (1)
 ((Offentlige tjenesteydelser - udbudsprocedure - omarbejdning af en internetside - afvisning af en tilbudsgivers bud - tildeling af kontrakten til en anden tilbudsgiver - annullationssøgsmål - begrundelsespligt - bedømmelseskriterier - åbenbare fejlskøn - påstand om erstatning))
 (2014/C 395/36)
 Processprog: engelsk
 Parter
 Sagsøger: Evropaïki Dynamiki — Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE (Athen, Grækenland) (ved advokaterne N. Korogiannakis, M. Dermitzakis og N. Theologou)
 Sagsøgt: Europa-Kommissionen (ved S. Delaude og F. Moro, som befuldmægtigede, bistået af advokaterne P. Wytinck og T. Ruys)
 Sagens genstand
 Dels påstand om annullation af afgørelse truffet af Den Europæiske Unions Publikationskontor om afvisning af sagsøgerens tilbud vedrørende levering af tjenesteydelser, der har til formål at omlægge hjemmesiden for Det Europæiske Kontor for Bekæmpelse af Svig (OLAF) samt afgørelsen om at tildele kontrakten til en anden tilbudsgiver, dels påstand om erstatning.
 Konklusion
 1)
 Europa-Kommissionen frifindes.
 2)
 Evropaïki Dynamiki — Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE bærer sine egne omkostninger og betaler Europa-Kommissionens omkostninger.
 (1) EUT C 347 af 26.11.2011.


text:
EUR-Lex - 32004D0867 - EN - EUR-Lex
 EUR-Lex - 32004D0867 - EN
 Document 32004D0867
 OJ L 371, 18.12.2004, p. 48–49 (ES, CS, DA, DE, ET, EL, EN, FR, IT, LV, LT, HU, NL, PL, PT, SK, SL, FI, SV)
 OJ L 153M , 7.6.2006, p. 285–286 (MT)
 O objectivo principal da Decisão 2002/463/CE (3) consiste em promover a cooperação administrativa em matéria de fronteiras externas, vistos, asilo e imigração.
 Na sua Comunicação de 3 de Junho de 2003 ao Parlamento Europeu e ao Conselho sobre o desenvolvimento de uma política comum em matéria de imigração clandestina, de tráfico ilícito e de tráfico de seres humanos, de fronteiras externas e de regresso das pessoas em residência irregular, a Comissão encara a possibilidade de rever o programa ARGO, a fim de permitir a concessão de ajuda financeira a projectos nacionais no domínio das fronteiras externas, para compensar certas deficiências estruturais verificadas em pontos de passagem fronteiriços estratégicos, a decidir, de comum acordo com os Estados-Membros, com base em critérios objectivos.
 O Conselho Europeu de Salónica convidou a Comissão a analisar a possibilidade de afectar fundos da rubrica 3 das Perspectivas Financeiras a fim de cobrir, no período de 2004 a 2006, as necessidades estruturais mais prementes neste domínio, bem como de abranger uma definição mais ampla de solidariedade, que incluiria, designadamente, o apoio comunitário na gestão das fronteiras externas.
 A Autoridade Orçamental (4) aumentou substancialmente as dotações afectadas ao programa ARGO para 2004, a fim de melhorar a gestão das fronteiras externas.
 A fim de promover os objectivos gerais do programa ARGO, dever-se-á aumentar o número de acções a propor no domínio das fronteiras externas e prever novos tipos de acções.
 A fim de o tornar mais acessível às administrações nacionais, os Estados-Membros deverão dispor da possibilidade de propor acções que não impliquem necessariamente a participação de outros Estados-Membros, mas que contribuam para a realização dos objectivos gerais e apoiem as iniciativas desenvolvidas no domínio das fronteiras externas, como previsto na Decisão 2002/463/CE.
 Deverá ser estabelecido um limite máximo indicativo para as dotações disponíveis, destinadas a acções a realizar por um único Estado-Membro.
 As disposições da Decisão 2002/463/CE em matéria de consulta do Comité ARGO devem ser alinhadas pelo novo Regulamento Financeiro aplicável ao orçamento geral das Comunidades Europeias (5).
 Nos temos dos artigos 1.o e 2.o do Protocolo relativo à posição da Dinamarca, anexo ao Tratado da União Europeia e ao Tratado que institui a Comunidade Europeia, a Dinamarca não participa na aprovação da presente decisão, não ficando a ela vinculada nem sujeita à sua aplicação.
 Nos termos do artigo 3.o do Protocolo relativo à posição do Reino Unido e da Irlanda, anexo ao Tratado da União Europeia e ao Tratado que institui a Comunidade Europeia, o Reino Unido comunicou a sua intenção de participar na aprovação e aplicação da presente decisão.
 Nos termos do artigo 1.o do Protocolo relativo à posição do Reino Unido e da Irlanda, anexo ao Tratado da União Europeia e ao Tratado que institui a Comunidade Europeia, a Irlanda não participa na aprovação da presente decisão. Por conseguinte, e sem prejuízo do artigo 4.o do referido Protocolo, o disposto na presente decisão não é aplicável àquele país.
 A Decisão 2002/463/CE deve ser alterada nesse sentido,
 «1-A As acções referidas no artigo 8.o, que tenham sido propostas por um serviço nacional de um Estado-Membro e executem uma das actividades do domínio de intervenção referido no artigo 4.o, podem beneficiar de co-financiamento ao abrigo do programa ARGO, desde que:
 Prossigam um dos objectivos gerais referidos no artigo 3o; e
 Contribuam para a gestão integrada das fronteiras, compensando certas deficiências estruturais verificadas em pontos de passagem fronteiriços estratégicos, identificados com base em critérios objectivos.».
 Nos n.os 3, 4 e 6, a referência ao «n.o 1 do artigo 10.o» é substituída pela referência aos «n.os 1 e 1-A do artigo 10.o».
 «5. As decisões de concessão de subvenções comunitárias às acções referidas nos n.os 1 e 1-A do artigo 10.o devem ser objecto de convenções de subvenção entre a Comissão e os serviços nacionais que propõem as acções. A execução destas decisões de concessão e das convenções está sujeita ao controlo financeiro da Comissão e às verificações do Tribunal de Contas.».
 No n.o 3, a alínea a) passa a ter a seguinte redacção:
 Preparar um programa de trabalho anual que inclua objectivos específicos, prioridades temáticas, os critérios objectivos referidos na alínea b) do n.o 1-A do artigo 10.o, a definição da percentagem máxima indicativa do orçamento anual susceptível de ser afectada às acções mencionadas no n.o 1-A do artigo 10.o, uma descrição das acções referidas no n.o 3 do artigo 10.o que a Comissão tenciona realizar e, eventualmente, uma lista de outras acções;»;
 «4. O programa de trabalho anual, incluindo as acções propostas pela Comissão e as acções específicas referidas no artigo 9.o, será adoptado nos termos do n.o 2 do artigo 13.o.
 Quanto às acções referidas nos n.os 1 e 1-A do artigo 10.o, a lista das acções seleccionadas será adoptada nos termos do n.o 3 do artigo 13.o.».
 (1) Parecer emitido em 17 de Novembro de 2004 (ainda não publicado no Jornal Oficial).
 (2) Parecer emitido em 27 de Outubro de 2004 (ainda não publicado no Jornal Oficial).
 (3) JO L 161 de 19.6.2002, p. 11.
 (4) Orçamento Geral da União Europeia para o exercício de 2004 (JO L 53 de 23.2.2004).
 (5) JO L 248 de 16.09.2002, p. 1.


text:
 30.8.2008
 NL
 Publicatieblad van de Europese Unie
 C 223/19
 Arrest van het Hof (Derde kamer) van 11 juli 2008 (verzoek om een prejudiciële beslissing ingediend door het Lietuvos Aukščiausiasis Teismas — Republiek Litouwen) — Procedure ingeleid door Inga Rinau
 (Zaak C-195/08 PPU) (1)
 (Justitiële samenwerking in burgerlijke zaken - Rechterlijke bevoegdheid en tenuitvoerlegging van beslissingen - Tenuitvoerlegging in huwelijkszaken en inzake ouderlijke verantwoordelijkheid - Verordening (EG) nr. 2201/2003 - Verzoek om niet-erkenning van beslissing inhoudende terugkeer van kind dat ongeoorloofd wordt vastgehouden in andere lidstaat - Prejudiciële spoedprocedure)
 (2008/C 223/30)
 Procestaal: Litouws
 Verwijzende rechter
 Lietuvos Aukščiausiasis Teismas
 Partij in het hoofdgeding
 Inga Rinau
 Voorwerp
 Verzoek om een prejudiciële beslissing — Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Hooggerechtshof van Litouwen) — Uitlegging van de artikelen 21, 23, 24, 31, lid 1, 40, lid 2, en 42 van verordening (EG) nr. 2201/2003 van de Raad van 27 november 2003, betreffende de bevoegdheid en de erkenning en tenuitvoerlegging van beslissingen in huwelijkszaken en inzake de ouderlijke verantwoordelijkheid, en tot intrekking van verordening (EG) nr. 1347/2000 (PB L 338, blz. 1) — Verzoek om niet-erkenning in lidstaat A van een beslissing van een gerecht van lidstaat B waarbij wordt gelast dat een kind dat door zijn moeder ongeoorloofd wordt vastgehouden in lidstaat A, terugkeert naar zijn vader, die in lidstaat B woont en het gezagsrecht over het kind heeft gekregen
 Dictum
 1)
 Zodra een beslissing inhoudende de niet-terugkeer is gegeven en aan het gerecht van de lidstaat van herkomst ter kennis is gebracht, is het voor de afgifte van het certificaat voorzien in artikel 42 van verordening (EG) nr. 2201/2003 van de Raad van 27 november 2003 betreffende de bevoegdheid en de erkenning en tenuitvoerlegging van beslissingen in huwelijkszaken en inzake de ouderlijke verantwoordelijkheid, en tot intrekking van verordening (EG) nr. 1347/2000, irrelevant of die beslissing is opgeschort, herzien, vernietigd of, hoe dan ook, geen kracht van gewijsde heeft gekregen of is vervangen door een beslissing waarbij terugkeer wordt gelast, zolang het kind niet daadwerkelijk is teruggekeerd. Nu geen twijfel is geuit over de echtheid van dat certificaat en dit overeenkomstig het formulier waarvan model in bijlage IV bij deze verordening is opgemaakt, is verzet tegen de beslissing waarbij de terugkeer wordt gelast ontoelaatbaar en kan het aangezochte gerecht enkel de uitvoerbaarheid vaststellen van de beslissing waarvoor een certificaat is afgegeven en de onmiddellijke terugkeer van het kind gelasten.
 2)
 Behalve in gevallen waarin de procedure betrekking heeft op een beslissing waarvoor overeenkomstig de artikelen 11, lid 8, en 40 tot en met 42 van verordening nr. 2201/2003 een certificaat is afgegeven, kan elke belanghebbende verzoeken om niet-erkenning van een gerechtelijke beslissing, ook indien niet voorafgaand een verzoek om erkenning van de beslissing is ingediend.
 3)
 Voor zover het bepaalt dat noch de persoon tegen wie de tenuitvoerlegging wordt gevraagd, noch het kind in deze stand van de procedure in de gelegenheid wordt gesteld te worden gehoord, is artikel 31, lid 1, van verordening nr. 2201/2003 niet van toepassing op een procedure strekkende tot niet-erkenning van een gerechtelijke beslissing die wordt ingeleid zonder dat met betrekking tot diezelfde beslissing voorafgaand een verzoek tot erkenning is ingediend. In een dergelijke situatie moet de verwerende partij, die erkenning nastreeft, in staat worden gesteld te worden gehoord.
 (1) PB C 171 van 5.7.2008.


type: wikipedia

text:
Karlovac (pronunțat în ) este un oraș în cantonul Karlovac, Croația, având o populație de locuitori (2011).
 Demografie
 Conform recensământului din 2011, orașul Karlovac avea locuitori. Din punct de vedere etnic, majoritatea locuitorilor (%) erau croați, cu o minoritate de sârbi (%). Apartenența etnică nu este cunoscută în cazul a % din locuitori. Din punct de vedere confesional, majoritatea locuitorilor (%) erau catolici, existând și minorități de ortodocși (%), persoane fără religie și atei (%) și musulmani (%). Pentru % din locuitori nu este cunoscută apartenența confesională.
 Note
 Orașe din cantonul Karlovac