text:
Talinas – Estijos sostinė ir svarbiausias uostas, įsikūręs šalies šiaurėje, prie Baltijos jūros Suomių įlankos, 80 km į pietus nuo Helsinkio.
 Pavadinimo kilmė
 Žodis Tallinn turi kelias etimologijas. Plačiausiai paplitęs vardo aiškinimas: taani linn(a) ’danų miestas’, arba „danų pilis“ (1219 m. miestą užėmė ir ėmė plėsti danai), juolab kad ir herbą miestui davę danai savo valdymo laikais. Dar keliamos šios miestavardžio kilmės versijos: tali linna „žiemos pilis“ arba talu linnaa ’ūkio pilis’.
 1918 m. pavadinimas Tallinna pakeitė iki tol danų, vokiečių ir kt. vartotą estiškos kilmės pavadinimą Revelis (est.: Rävala, :; rus.: Ревель; šved.: Räffle). 1920 m. pavadinimas pakoreguotas į Tallinn. Senoviniuose dokumentuose miestas dar vadinamas Lindanise, Kesoniemi, rusiškai vadintas Колывань (Kolyvan), Леденец (Ledenec).
 Istorija
 Pirmieji žmonių gyvenviečių ženklai rasti archeologų Talino miesto centre yra apie 5000 m. senumo. Virvelinės keramikos kultūros keramikos randama iš 2500 m. pr. m. e.
 1050 m. ant Talino Toompea kalvos pastatyta pirmoji tvirtovė.
 Kadangi XIII a. Talinas tapo svarbiu uostu Skandinavijos-Rusijos prekybos kelyje, jis buvo Teutonų ordino ir Danijos karalystės taikiniu. Kryžiaus žygių metu Estijos gyventojai buvo prievarta pakrikštyti katalikais. Danai šiaurės Estijoje įsitvirtino 1219 m., kai Danijos karaliaus Valdemaro II kariuomenė užėmė Lindanisės tvirtovę ir pastatė savo fortą.
 1285 m. Talinas tapo šiauriausiu Hanzos pirklių sąjungos nariu. 1346 m. danai miestą kartu su kitomis savo valdomis šiaurės Estijoje pardavė Teutonų ordinui. Viduramžiais Talinas buvo klestintis miestas, kuriame gyveno apie 8000 gyventojų, buvo apsuptas sienomis ir turėjo 66 gynybinius bokštus.
 Vokietijoje prasidėjus reformacijai, Talinas tapo liuteronišku miestu. 1561 m. miestą ėmė valdyti Švedija.
 Šiaurės karo metu, 1710 m. Taliną užėmė Rusijos carystė, tačiau vietinės savivaldos institucijos išliko. Miestas buvo Revelio ir Estliandijos gubernijų centras. 1725 m. buvo pastatyti baroko stiliaus Kadriorgo dvaro rūmai. Revalio magistratas buvo panaikintas 1889 m. XIX a. industrializacija ir uosto plėtra išlaikė miesto svarbą. XIX a. paskutiniaisiais dešimtmečiais sustiprėjo ir rusifikacijos pastangos.
 1918 m. vasario 24 d. Taline paskelbta Estijos nepriklausomybės deklaracija, tačiau vėliau miestas buvo okupuotas Vokietijos imperijos ir vyko Estijos nepriklausomybės karas su Sovietų Rusija. Tik 1920 m. vasario 2 d. pasirašyta Tartu taikos sutartimi Estija Sovietų Rusijos buvo pripažinta nepriklausoma respublika. Talinas tapo šalies sostine. II pasaulinio karo metu 1940 m. Estiją okupavo sovietai, o 1941–1944 m. – naciai. Naciams pasitraukus 1944 m. Sovietų Sąjunga vėl užėmė Estiją.
 1980 m. Talinas buvo vienu iš Vasaros Olimpinių žaidynių miestų. Priemiestyje Piritoje vyko olimpinės regatos varžybos. 1991 m. Talinas vėl tapo nepriklausomos Estijos sostine.
 Miestas turi 3 istorines dalis:
 Toompea („Katedros kalva“) – buvęs miesto valdžios centras. Šiais laikais čia išsidėsčiusios svarbiausios valdymo institucijos, ambasados.
 Senamiestis – senovinis Hanzos stiliaus miestas iki pat XIX a. pabaigos nebuvo sujungtas su Katedros kalva, kuri laikyta atskiru miestu.
 Estų miestas, besidriekiantis piečiau senamiesčio. Čia gyveno daugiausia estai, kurie miesto dauguma tapo tik XIX a. viduryje, skaičiumi pralenkę Baltijos vokiečius.
 Per savo istoriją miestas ne kartą buvo užpultas, nusiaubtas ir sugriautas. Nors ir patyręs didelius sovietų bomabardavimus Antrojo pasaulinio karo pabaigoje, didžioji dalis Senamiesčio išliko. 1997 m. Talino Senamiestis (įskaitant ir Toompea) tapo UNESCO Pasaulio kultūros paveldo objektu.
 Geografija
 Talinas išsidėstęs šiaurės vakarų Estijoje, pietinėje Suomijos įlankos pakrantėje. Miesto apylinkėse yra Ulemistės ežeras (plotas 9,6 km2), tiekiantis didžiąją dalį gėlo vandens. Harku – antras pagal dydį Talino miesto ribose esantis ežeras (plotas 1,6 km2). Per Talino pakraštį teka tik viena upė – Pirita, kurios vaizdingas slėnis saugomas. Miestą supa kalkakmenio uolos. Aukščiausia miesto vieta – 64 m (Nymės rajone, miesto pietvakariuose). Kranto linijos ilgis – 46 km. Išsikiša 3 dideli pusiasaliai: Kopli, Paljassaare ir Kakumäe.
 Klimatas
 Administracinis skirstymas
 Vietinio valdymui palengvinti, Talinas padalintas į 8 miesto apygardas (). Apygardas valdo seniūnas (), kuris pavaldus miesto merui.
 Gyventojai
 2005 m. kovą Taline gyveno 401 694 gyventojai. Pagal Eurostat duomenis, Taline gyvena daugiausiai (27,8 %) ne Europos Sąjungos piliečių, lyginant su kitomis ES sostinėmis. Sovietmečiu, siekiant išskirstyti tautas ir mažinti nacionalizmą, į Taliną atvyko nemažai slavų tautų atstovų. 54,8 % Talino gyventojų yra estai, 36,6 % – rusai, 3,6 % – ukrainiečiai, 1,9 % – baltarusiai, 3,1 % – kitų tautų atstovai. Mieste galima susišnekėti ne tik estiškai, bet ir suomiškai, rusiškai, angliškai.
 Lietuviai
 Pirmaisiais mieste gyvenusiais lietuviais laikomi 1831 m. sukilimo dalyviai, ištremti dirbti Revelio uosto statybose. XIX a. pabaigoje mieste gyveno keli lietuvių inteligentai (Jonas Jablonskis, Jonas Jurgis Bulota, Andrius Bulota), mokėsi lietuvių studentai, veikė lietuvių sporto klubas. 1917 m. mieste įkurta Talino lietuvių savišalpos ir švietimo draugija. 1980 m. įsteigta Estijos lietuvių draugija, 1990 m. pertvarkyta į Estijos lietuvių bendruomenę. 1939 m. mieste gyveno apie 100, 1989 m. – 1052 lietuviai.
 Ekonomika
 Talinas – Estijos ekonominis centras ir svarbiausias uostas. Vystoma tekstilės, maisto (ypač žuvies), mašinų ir kita pramonė. Sparčiai vystomos naujosios technologijos.
 Transportas
 Mieste galima keliauti autobusais, troleibusais ir tramvajais. Kitas miesto dalis galima pasiekti ir elektriniais traukiniais. Automobilių eismas senamiestyje ribojamas.
 Į rytus nuo miesto centro yra tarptautinis Talino oro uostas iš kurio vyksta skrydžiai į Helsinkį, Amsterdamą, Berlyną, Briuselį, Kopenhagą, Londoną, Kijevą, Milaną, Maskvą, Stokholmą, Varšuvą. Be to, iš uosto į Helsinkį kursuoja sraigtasparniai.
 Iš Talino Via Baltica keliu galima pasiekti Rygą, Kauną, Varšuvą. Rytų link kelias (rekonstruojamas į autostradą) veda pro Narvą į Sankt Peterburgą. Taip pat keliai į kitus Estijos miestus: Tartu, Viljandį. Tarptautinės autobusų linijos Taliną jungia su Pabaltijo šalių miestais (Ryga, Kaunu, Vilniumi), Rusijos miestais (S. Peterburgu, Maskva), Vakarų Europos miestais (Hamburgu, Berlynu, Amsterdamu ir kt.).
 Iš Talino uosto keltai plaukia į Helsinkį, Stokholmą, Alandų salas, Sankt Peterburgą, Rostoką.
 Turizmas
 1997 m. Talino senamiestis įtrauktas į UNESCO pasaulio paveldo sąrašą. Jau sovietmečiu Talinas buvo svarbus turizmo centras. Estijai iškovojus nepriklausomybę, o ypač po to, kai įstojo į ES, turistų srautas dar labiau padidėjo. Svarbiausi miesto lankytini objektai:
 Toompea – aukštutinis miestas, vyskupystės centras. Čia yra Toompea bokštas, Estijos parlamentas (buv. Tompėjos pilis), liuteronų katedra ir įspūdingas Talino Aleksandro Neviškio soboras (pastatytas carinės Rusijos valdymo laikais). Per šią kalnuotą miesto dalį veda siauros grįstos gatvelės, atsiveria įspūdingos senamiesčio panoramos.
 Žemutinis miestas – čia gausu ilgą miesto istoriją menančių vietų. Svarbiausia žemutinio miesto dalis – Talino rotušė ir Rotušės aikštė. Vienas žinomiausių – Didžiosios gildijos pastatas (1410 m.), kuriame įsikūręs Estijos istorijos muziejus. Taip pat itin žymus objektas – Šv. Olafo katedra (Oleviste kirik), gotikos stiliaus pastatas, kuris 1549–1625 m. buvo aukščiausias pasaulyje pastatas (124 m).
 Kadriorg – 2 km į pietus nuo miesto centro esantys buvę Petro I rūmai. Dabar čia įsikūręs Estijos meno muziejus.
 Pirita – 2 km į šiaurės rytus nuo Kadriorg esanti miesto dalis. Per ją teka Pirito upė. Yra botanikos sodas ir Talino televizijos bokštas. 1980 m. Maskvos Olimpinių žaidynių metu čia vyko olimpinės regatos varžybos.
 Talino zoologijos sodas, veikiantis nuo 1939 m., užimantis 89 ha teritoriją.
 Švietimas
 Svarbiausios miesto švietimo įstaigos:
 Talino technikos universitetas
 Talino Pedagoginis Universitetas
 Estijos Dailės Akademija
 Estijos Krašto Apsaugos Akademija
 Estijos Evangelikų Liuteronų Bažnyčia (teologijos institutas)
 Estijos Verslo Mokykla
 Sportas
 Futbolas
 Mieste veikia ar anksčiau gyvavo šie futbolo klubai:
 FC Ajax Lasnamäe
 Dokker Tallinn
 JK Dünamo Tallinn
 Dvigatel Tallinn
 Esta Tallinn
 JS Estonia Tallinn
 FC Flora Tallinn
 JK Tallinna Kalev
 FC Lantana Tallinn
 FC Levadia Tallinn
 FC Levadia-2 Tallinn
 Merkuur Tallinn
 JK Nõmme Kalju
 FC Norma Tallinn
 Puhkekodu Tallinn
 JK Tallinna Sadam
 Sirius Tallinn
 SK Tallinna Sport
 Tallinna JK
 Tempo Tallinn
 FC TVMK Tallinn
 JK Vall Tallinn
 KSK Vigri Tallinn
 Võitleja Tallinn
 </div>
 Miestai partneriai
 Miestai, su kuriais Talinas yra užmezgęs partnerystės ryšius:
 Nuorodos
 Oficiali svetainė
 Miesto internetinė svetainė
 Wikivoyage:Tallinn
 Talino oro uostas
 Nuotraukų galerija
 Turistinis gidas
 Talino aukštesnių pastatų diagrama
 Šaltiniai
 Sostinės
 Estijos miestai
 Hanzos miestai
 Talinas
 Pasaulio paveldo objektai Europoje


type: caselaw

jurisdiction: EU

text:
 8.2.2014
 ES
 Diario Oficial de la Unión Europea
 C 39/5
 Sentencia del Tribunal de Justicia (Sala Segunda) de 21 de noviembre de 2013 (petición de decisión prejudicial planteada por el Oberlandesgericht Koblenz — Alemania) — Deutsche Lufthansa AG/Flughafen Frankfurt-Hahn GmbH
 (Asunto C-284/12) (1)
 (Ayudas de Estado - Artículos 107 TFUE y 108 TFUE - Ventajas concedidas por una empresa pública que gestiona un aeropuerto a una compañía aérea de bajo coste - Decisión de incoar el procedimiento de investigación formal de dicha medida - Obligación de los órganos jurisdiccionales de los Estados miembros de atenerse a la apreciación de la Comisión realizada en esa decisión en cuanto a la existencia de una ayuda)
 2014/C 39/08
 Lengua de procedimiento: alemán
 Órgano jurisdiccional remitente
 Oberlandesgericht Koblenz
 Partes en el procedimiento principal
 Demandante: Deutsche Lufthansa AG
 Demandada: Flughafen Frankfurt-Hahn GmbH
 Con intervención de: Ryanair Ltd
 Objeto
 Petición de decisión prejudicial — Oberlandesgericht Koblenz — Interpretación de los artículos 107 TFUE, apartado 1, y 108 TFUE, apartado 3, y del artículo 2, letra b), inciso i), de la Directiva 2006/111/CE de la Comisión, de 16 de noviembre de 2006, relativa a la transparencia de las relaciones financieras entre los Estados miembros y las empresas públicas, así como a la transparencia financiera de determinadas empresas (DO L 318, p. 17) — Ayudas de Estado — Ventajas concedidas a una compañía aérea de bajo coste por la empresa pública que gestiona un aeropuerto — Decisión de la Comisión de incoar un procedimiento de investigación formal sobre dicha ayuda — Posibilidad de que los órganos jurisdiccionales de los Estados miembros queden vinculados por el criterio de la Comisión en cuanto a la selectividad de dicha ayuda.
 Fallo
 Cuando, con arreglo al artículo 108 TFUE, apartado 3, la Comisión Europea ha incoado el procedimiento de investigación formal previsto en el apartado 2 de dicho artículo en relación con una medida no notificada y en curso de ejecución, el órgano jurisdiccional nacional que conoce de una demanda por la que se solicita el cese de la ejecución de esa medida y la recuperación de las cuantías ya abonadas está obligado a adoptar todas las medidas necesarias para extraer las consecuencias de un posible incumplimiento de la obligación de suspensión de la ejecución de dicha medida.
 Para ello, el órgano jurisdiccional nacional puede decidir suspender la ejecución de la medida de que se trate y ordenar la recuperación de los importes ya abonados. También puede decidir la adopción de medidas cautelares con el fin de proteger, por un lado, los intereses de las partes afectadas y, por otro, el efecto útil de la decisión de la Comisión Europea de incoar el procedimiento de investigación formal.
 Cuando el órgano jurisdiccional nacional albergue dudas sobre si la medida controvertida constituye una ayuda de Estado en el sentido del artículo 107 TFUE, apartado 1, o en cuanto a la validez o la interpretación de la decisión de incoar el procedimiento de investigación formal, puede, por una parte, solicitar aclaraciones a la Comisión Europea y, por otra, puede o debe, conforme al artículo 267 TFUE, párrafos segundo y tercero, plantear una cuestión prejudicial al Tribunal de Justicia de la Unión Europea.
 (1) DO C 273, de 8.9.2012.


type: contracts

text:
27.6.2019
 LT
 Europos Sąjungos oficialusis leidinys
 L 174/15
 EEE JUNGTINIO KOMITETO SPRENDIMAS
 Nr. 159/2017
 2017 m. rugsėjo 22 d.
 kuriuo iš dalies keičiamas EEE susitarimo II priedas (Techniniai reglamentai, standartai, bandymai ir sertifikavimas) [2019/1047]
 EEE JUNGTINIS KOMITETAS,
 atsižvelgdamas į Europos ekonominės erdvės susitarimą (toliau – EEE susitarimas), ypač į jo 98 straipsnį,
 kadangi:
 (1)
 į EEE susitarimą turi būti įtrauktas 2017 m. liepos 5 d. Komisijos reglamentas (ES) 2017/1203, kuriuo dėl organinio silicio (monometilsilantriolio) ir kalcio fosforilo oligosacharidų (POs-Ca®), dedamų į maisto produktus ir naudojamų maisto papildams gaminti, iš dalies keičiama Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2002/46/EB ir Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas (EB) Nr. 1925/2006 (1);
 (2)
 į EEE susitarimą turi būti įtrauktas 2017 m. balandžio 10 d. Komisijos deleguotasis reglamentas (ES) 2017/1091, kuriuo dėl medžiagų, kurių gali būti pridedama į perdirbtus grūdinius maisto produktus, kūdikiams skirtus maisto produktus ir specialiosios medicininės paskirties maisto produktus, sąrašo iš dalies keičiamas Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) Nr. 609/2013 priedas (2);
 (3)
 šis sprendimas susijęs su teisės aktais dėl maisto produktų. Teisės aktai dėl maisto produktų netaikomi Lichtenšteinui tol, kol jam taikomas Europos bendrijos ir Šveicarijos Konfederacijos susitarimas dėl prekybos žemės ūkio produktais, kaip nustatyta EEE susitarimo II priedo XII skyriaus įžangoje. Todėl šis sprendimas netaikomas Lichtenšteinui;
 (4)
 todėl EEE susitarimo II priedas turėtų būti atitinkamai iš dalies pakeistas,
 PRIĖMĖ ŠĮ SPRENDIMĄ:
 1 straipsnis
 EEE susitarimo II priedo XII skyrius iš dalies keičiamas taip:
 1.
 54zzi punktas (Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2002/46/EB) ir 54zzzu punktas (Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas (EB) Nr. 1925/2006) papildomi šia įtrauka:
 „—
 32017 R 1203: 2017 m. liepos 5 d. Komisijos reglamentas (ES) Nr. 2017/1203 (OL L 173, 2017 7 6, p. 9).“
 2.
 77 punktas (Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas (ES) Nr. 609/2013) papildomas taip:
 „su pakeitimais, padarytais:
 —
 32017 R 1091: 2017 m. balandžio 10 d. Komisijos deleguotuoju reglamentu (ES) 2017/1091 (OL L 158, 2017 6 21, p. 5).“
 2 straipsnis
 Europos Sąjungos oficialiojo leidinio EEE priede skelbtini Įgyvendinimo reglamento (ES) 2017/1203 ir Reglamento (ES) 2017/1091 tekstai islandų ir norvegų kalbomis yra autentiški.
 3 straipsnis
 Šis sprendimas įsigalioja 2017 m. rugsėjo 23 d., jei pateikti visi pranešimai pagal EEE susitarimo 103 straipsnio 1 dalį (*1).
 4 straipsnis
 Šis sprendimas skelbiamas Europos Sąjungos oficialiojo leidinio EEE dalyje ir EEE priede.
 Priimta Briuselyje 2017 m. rugsėjo 22 d.
 EEE jungtinio komiteto vardu
 Pirmininkė
 Sabine MONAUNI
 (1) OL L 173, 2017 7 6, p. 9.
 (2) OL L 158, 2017 6 21, p. 5.
 (*1) Konstitucinių reikalavimų nenurodyta.


type: wikipedia

text:
Ammotrechella manggi est une espèce de solifuges de la famille des Ammotrechidae.
 Distribution
 Cette espèce est endémique du département de Córdoba en Colombie. Elle se rencontre vers San Antero.
 Description
 Le mâle holotype mesure , les mâles mesurent de à et les femelles de à .
 Publication originale
 Acosta-Berrocal, Bedoya-Roqueme, Salleg-Pérez & Quirós-Rodriguez, 2017 : A new species of Ammotrechella Roewer 1934 (Solifugae: Ammotrechidae), from Colombia. Revista Iberica de Aracnologia, , .
 Notes et références
 Ammotrechidae
 Espèce de solifuges (nom scientifique)
 Faune endémique de Colombie


type: other

text:
Soukromé osoby | Lari CZ hygienické systémy
 obchodní podmínky > Soukromé osoby
 1.1. Tyto obchodní podmínky (dále jen „obchodní podmínky“) společnosti LARI CZ s.r.o., IČ 26823365, se dílem Šenov u Nového Jičína, Dukelská 400, PSČ 742 42, zapsaná v obchodním rejstříku vedeném Krajským soudem v Ostravě, oddíl C, vložka 26773 (dále jen „prodávající“) upravují v souladu s ustanovením § 1751 odst. 1 zákona č. 89/2012 Sb., občanský zákoník (dále jen „občanský zákoník“) vzájemná práva a povinnosti smluvních stran vzniklé v souvislosti nebo na základě kupní smlouvy (dále jen „kupní smlouva“) uzavírané mezi prodávajícím a jinou fyzickou osobou (dále jen „kupující“) prostřednictvím internetového obchodu prodávajícího. Internetový obchod je prodávajícím provozován na webové stránce umístněné na internetové adrese www.lari.cz (dále jen „webová stránka“), a to prostřednictvím rozhraní webové stránky (dále jen „webové rozhraní obchodu“).
 2.5. Před zasláním objednávky prodávajícímu je kupujícímu umožněno zkontrolovat a měnit údaje, které do objednávky kupující vložil, a to i s ohledem na možnost kupujícího zjišťovat a opravovat chyby vzniklé při zadávání dat do objednávky. Objednávku odešle kupující prodávajícímu kliknutím na tlačítko „potvrdit objednávku“. Údaje uvedené v objednávce jsou prodávajícím považovány za správné. Prodávající neprodleně po obdržení objednávky toto obdržení kupujícímu potvrdí elektronickou poštou, a to na adresu elektronické pošty kupujícího uvedenou v objednávce (dále jen „elektronická adresa kupujícího“).
 - bezhotovostně převodem na účet prodávajícího č. 1773700329/0800, vedený u společnosti Česká spořitelna, a.s. (dále jen „účet prodávajícího“).
 - standardně si dopravné účtujerme v rámci ČR ve výši 100 Kč přepravné a balné, 40Kč dobírečné (ceny jsou uvedené bez DPH), částku 165 Kč bez DPH si účtujeme při přepravě na Slovenskou republiku, při hodnotě objednávky nad 2.000 Kč bez DPH je dopravné zdarma (v rámci ČR, SR).
 3.3. Prodávající může požadovat od kupujícího úhradu zálohy či jinou obdobnou platbu. Strany si sjednávají, že lhůta dle článku 5.1 těchto obchodních podmínek počíná běžet až okamžikem, kdy je záloha uhrazena prodávajícímu. Zbytek kupní ceny uhradí kupující prodávajícímu nejpozději při dodání zboží či v jiném dohodnutém termínu. Tímto není dotčeno ustanovení čl. 5.1. obchodních podmínek ohledně povinnosti uhradit kupní cenu zboží předem.
 3.8. Je-li to v obchodním styku obvyklé nebo je-li tak stanoveno obecně závaznými právními předpisy, vystaví prodávající ohledně plateb prováděných na základě kupní smlouvy kupujícímu fakturu. Prodávající je plátcem daně z přidané hodnoty. Fakturu vystaví prodávající po uzavření kupní smlouvy. Faktura je kupujícímu dodávána společně se zbožím.
 4.2. Nejedná-li se o případ uvedený v čl. 4.1. či o jiný případ, kdy nelze od kupní smlouvy odstoupit, má kupující v souladu s ustanovením § 1829 odst. 1 občanského zákoníku právo od kupní smlouvy odstoupit, a to do čtrnácti (14) dnů od převzetí zboží, přičemž v případě, že předmětem kupní smlouvy je několik druhů zboží nebo dodání několika částí, běží tato lhůta ode dne převzetí poslední dodávky zboží. Odstoupení od kupní smlouvy musí být prodávajícímu odesláno ve lhůtě uvedené v předchozí větě. Pro odstoupení od kupní smlouvy může kupující využit vzorový formulář poskytovaný prodávajícím, jenž tvoří přílohu obchodních podmínek. Odstoupení od kupní smlouvy může kupující zasílat písemně na adresu sídla prodávajícího.
 4.3. V případě odstoupení od kupní smlouvy dle čl. 4.2. obchodních podmínek se kupní smlouva od počátku ruší. Zboží musí být prodávajícímu vráceno do čtrnácti (14) dnů od odstoupení smlouvy prodávajícímu. Odstoupí-li kupující od kupní smlouvy, nese kupující náklady spojené s navrácením zboží prodávajícímu, a to i v tom případě, kdy zboží nemůže být vráceno pro svou povahu obvyklou poštovní cestou.
 4.8. Zákazníci ze Slovenska a EU hradí přepravné a balné dle platného ceníku a tarifu přepravní společnosti GLS, který určuje jeho výši v závislosti na hmotnosti zásilky.
 5.1. Prodávající se zavazuje dodat kupujícímu zboží v termínu určeném v kupní smlouvě, nejpozději však do 14 dnů od uzavření kupní smlouvy, nedohodnou-li se strany jinak. Kupující bere na vědomí, že termín dodání uvedený ve webovém rozhraní obchodu je pouze orientační.
 5.2. Obsahuje-li nabídka ve webovém rozhraní obchodu možnost volby způsobu dodání zboží, prodávající a kupující si mohou sjednat místo pro vyzvednutí, resp. dodání, zboží.
 5.2.1. Vyzvednutí na adrese sídla prodávajícího: Zboží bude připraveno k vyzvednutí na adrese provozovny prodávajícího, a to v termínu určeném prodávajícím, kdy o tomto bude prodávající kupujícího informovat; kupující je povinen zboží vyzvednout neprodleně poté, co se dozvěděl o připravenosti zboží na provozovně a o možnosti zboží vyzvednout, pokud se strany nedohodnou jinak. Nevyzvedne-li si kupující zboží po dobu 5 dnů od oznámení o možnosti jej vyzvednout a neučiní-li tak ani v náhradním termínu určeném prodávajícím, který nesmí být kratší než 30 dnů, je prodávající oprávněn kupujícímu účtovat skladné a účelně vynaložené náklady související se skladováním zboží ve výši 100 Kč za den, a to počínaje prvním dnem po uplynutí náhradní lhůty. Náklady související s dopravou zboží z provozovny prodávajícího na adresu kupujícího hradí kupující na své náklady.
 5.2.2. Dodání do místa určeného kupujícím: O termínu doručení zboží na místo určené kupujícím (dodací adresa) bude prodávající, resp. jeho přepravce, e-mailem nebo SMS zprávou informovat kupujícího při expedici zboží ze skladu. Doručení zboží provede příslušný dopravce prodávajícího, zvolený na základě výběru typu dopravy kupujícím ve webovém rozhraní obchodu a v termínu uvedeném v e-mailu (zpravidla se jedná o následující pracovní den po expedici zboží). Nejpozději v den dodání zboží informuje dopravce prodávajícího kupujícího o dodání zboží. V případě, že kupující zboží v dohodnutém termínu nepřevezme nebo není možné je z důvodů na straně kupujícího doručit, a to ani opakovaně v náhradním termínu, je zboží vráceno zpět Prodávajícímu.
 5.4. Kupující je povinen objednané zboží převzít a při převzetí zboží řádně prohlédnout a zkontrolovat. Převzetí zboží potvrdí kupující písemně na dodacím dokladu, čímž potvrzuje zejména shodu v množství a druhu převzatého zboží s údaji uvedenými v dodacím dokladu. Není-li možné zboží prohlédnout při jeho převzetí, je tak kupující povinen učinit neprodleně poté a oznámit zjištěné vady prodávajícímu v souladu s článkem VII. těchto obchodních podmínek
 6.5. Práva z vadného plnění uplatňuje kupující u prodávajícího na adrese jeho sídla, v níž je přijetí reklamace možné s ohledem na sortiment prodávaného zboží, případně i v sídle nebo místě podnikání. Za okamžik uplatnění reklamace se považuje okamžik, kdy prodávající obdržel od kupujícího reklamované zboží.
 7.3. Mimosoudní vyřizování stížností spotřebitelů zajišťuje prodávající prostřednictvím elektronické adresy lari@lari.cz. Informaci o vyřízení stížnosti kupujícího zašle prodávající na elektronickou adresu kupujícího.


text:
VDSS sklep Pdp 336/2014
 ECLI:SI:VDSS:2014:PDP.336.2014
 VDS0012961
 Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje razsodilo, da se zavrne tožbeni zahtevek za ugotovitev, da je redna odpoved pogodbe o zaposlitvi tožene stranke tožniku z dne 26. 11. 2009 nezakonita in se razveljavi; da delovno razmerje tožniku ni prenehalo na podlagi redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi in še traja z vsemi pravicami iz delovnega razmerja; da je tožena stranka dolžna pozvati tožnika nazaj na delo in mu za čas ko ni delal priznati vse pravice iz delovnega razmerja, mu plačati tudi plače in druge prejemke za čas od 9. 1. 2010 dalje z zakonskimi zamudnimi obrestmi od zapadlosti posameznega mesečnega zneska dalje do plačila ter plačati prispevke za zdravstveno, pokojninsko, invalidsko in drugo ustrezno zavarovanje, ter da je dolžna tožniku povrniti pravdne stroške v roku 15 dni (točka I izreka). Odločilo je, da tožnik sam krije svoje stroške postopka (točka II izreka).
 Zoper navedeno sodbo se je pravočasno pritožil tožnik iz vseh pritožbenih razlogov po prvem odstavku 338. člena ZPP ter zaradi kršenja določb 14., 22. in 23. člena Ustave. Pritožbenemu sodišču je predlagal, da izpodbijano sodbo razveljavi ter vrne zadevo sodišču prve stopnje v novo sojenje ali pa po opravljenem naroku spremeni tako, da v celoti ugodi tožbenemu zahtevku, toženi stranki pa naloži v plačilo stroške postopka. Navaja, da je podana bistvena kršitev določb postopka iz prvega odstavka 339. člena ZPP, ki je vplivala na pravilnost in zakonitost sodbe, saj je sodišče prve stopnje kršilo 2., 7., 212., 213. in prvi odstavek 214. člena ZPP. Podane so tudi bistvene kršitve določb postopka iz 8., 14. in 15. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Sodišče prve stopnje je kršilo načelo kontradiktornosti, saj je pri odločanju upoštevalo zgolj navedbe tožene stranke, ki jih je utemeljevalo na zmotni dokazni oceni (ponovnega) zaslišanja direktorja tožene stranke A.A. in B.B.. Spregledalo je navedbe tožnika ter se ni opredelilo do njegovega ugovora prekluzije glede novega dejstva, ki ga je navajala tožena stranka, to je sestanka, ki naj bi ga imel direktor tožene stranke v decembru 2009 v Nemčiji. Sodišče prve stopnje je v izreku zavrnilo tožbeni zahtevek, kot ga je tožnik postavil v tožbi, in je spregledalo, da je tožnik v 3. pripravljalnem spisu z dne 7. 1. 2014 spremenil tožbo in konkretiziral tožbeni zahtevek. Že zaradi navedenega bi moralo pritožbeno sodišče sodbo razveljaviti, saj ni bilo odločeno o postavljenem in obravnavanem tožbenem zahtevku. Ker se sodišče prve stopnje ni opredelilo do ugovora prekluzije novih dejstev in dokazov v smislu določb 286. in 362. člena ZPP, ter je spregledalo tožnikov ugovor, je podan dvom v pošteno sojenje, kar predstavlja kršitev načela enakosti pred zakonom iz 14. člena Ustave in kršitev pravice do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave. Sodišče prve stopnje je zmotno in v nasprotju z listinami v sodnem spisu in izpovedbami prič zaključilo, da v času, ko je bila tožniku podana odpoved pogodbe o zaposlitvi, tožena stranka ni vedela, da bo morala odpovedati delo večjemu številu delavcev, ker naj bi utemeljeno sklepala, da se bodo zaradi novih trgov naročila nemškega poslovnega partnerja bistveno povečala. Čeprav se izpovedbi direktorjev v novem sojenju bistveno razlikujeta od izpovedb v prvotnem sojenju, je sodišče prve stopnje nekritično upoštevalo le del izpovedb navedenih direktorjev. To razliko bi moralo kritično presojati, tudi v povezavi z ostalimi dokazi in listinami v sodnem spisu in v skladu z napotki Vrhovnega sodišča v sklepu opr. št. VIII Ips 90/2013 z dne 30. 9. 2013. Sodišče prve stopnje ni upoštevalo izpovedbe C.C., da je bilo 1. 7. 2009 na čakanju 70 delavcev, da so najprej dali 29. 9. 2009 obvestilo vsem tem čakajočim o podaljšanju čakanja na delo, preklic obvestil pa je sledil 12. 10. 2009. Dva dni zatem pa so svet delavcev in sindikate že obvestili o predvidenem zmanjšanju zaposlenih za 14 delavcev. Priča C.C. je izpovedala, da je že takrat, ko so dali 14 delavcem odpoved, vedeli, da to ne bo zadostovalo za rešitev situacije, v kateri so se znašli zaradi zmanjšanja naročil. S tem pa so že prišli v fazo prestrukturiranja družbe. Opozarja, da je bilo od 70 delavcev, ki jih je tožena stranka obvestila, da jim trenutno ne more zagotoviti ustreznega dela, še vedno 38 delavcev na čakanju v januarju 2010. Kakor je razvidno iz načrta prestrukturiranja in obvestila tožene stranke sindikatu in svetu delavcev ter iz sklepov sprejetih na skupščini dne 16. 12. 2009, bi moralo sodišče prve stopnje ugotoviti, da je bilo vseh 70 delavcev, ki so bili obveščeni z obvestilom dne 12. 10. 2009, presežnih tudi v času podane odpovedi pogodbe o zaposlitvi tožniku v novembru 2011. Zaključki sodišča glede spremenjenih razmer, na katerih utemeljuje svojo zmotno odločitev sodišče prve stopnje, so neobrazloženi in nejasni in jih ni mogoče preizkusiti. Najmanj 21 delavcev, ki jim je bila pogodba o zaposlitvi odpovedana v maju 2010, so bili na podlagi programa razreševanja delavcev že v obdobju od januarja 2010 do konca njihove zaposlitve vsaj deloma na čakanju. Vseh teh 70 delavcev pa je bilo na čakanju do konca decembra 2009, kar pomeni, da za njih ni bilo dela. Ob pravilni presoji zapisnika skupščine tožene stranke z dne 17. 12. 2009 bi moralo sodišče prve stopnje presoditi, da je podatke o dodatnih 47 presežnih delavcev, za katere se je kasneje pripravil program razreševanja, mogoče najti tudi v samem programu prestrukturiranja družbe, ki ga je tožena stranka pripravila še pred sklicem skupščine z dne 16. 12. 2009, torej pred odpovedjo pogodbe o zaposlitvi tožniku dne 26. 11. 2009. To le dodatno potrjuje pravilnost navedb tožnika, da je bilo v času njegove odpovedi in v obdobju 30 dni, šteto od odpovedi, nepotrebnih več kot 10 zaposlenih delavcev od takrat 147 delavcev in tudi več kot 20 zaposlenih v obdobju 3 mesecev. Ker tožena stranka ni postopala po določilih ZDR o kolektivnih odpustih, je odpoved pogodbe o zaposlitvi tožniku nezakonita.
 Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo v mejah razlogov, ki so navedeni v pritožbi in v skladu z določilom drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (Uradni list RS, št. 26/99, s spremembami; v nadaljevanju: ZPP) po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 11. točke, razen glede obstoja in pravilnosti pooblastila za postopek pred sodiščem prve stopnje, ter 12. in 14. točke drugega odstavka 339. člena tega zakona in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da je sodišče prve stopnje kršilo določbe pravdnega postopka, zmotno in nepopolno je ugotovilo dejansko stanje, zato tudi ni mogoče preizkusiti pravilne uporabe materialnega prava.
 V obravnavani zadevi je sodišče odločalo drugič. V prvem sojenju je sodišče prve stopnje s sodbo
 št. Pd 156/2009 z dne 24. 5. 2012 zavrnilo tožnikov tožbeni zahtevek za ugotovitev nezakonitosti redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi, reintegracijo in reparacijo. Pritožbo tožnika je Višje delovno in socialno sodišče
 zavrnilo s sodbo opr. št. Pdp 687/2012 z dne 17. 1. 2013. Pritrdilo je razlogom sodišča prve stopnje, da tožena stranka ni bila dolžna sprejeti programa razreševanja presežnih delavcev, saj je bila tožniku podana redna odpoved pogodbe o zaposlitvi skupaj s še 13 delavci. To pa glede na število delavcev, ki so bili v spornem času zaposleni pri toženi stranki, ni dosegalo 10 % odstotkov delavcev v smislu 1. alinee prvega odstavka 96. člena Zakona o delovnih razmerjih (Uradni list RS, št. 42/2002 s spremembami; ZDR), niti ni bil izpolnjen pogoj po drugem odstavku istega člena, torej da bi v obdobju treh mesecev postalo nepotrebno delo dvajsetih ali več delavcev. Sodišče druge stopnje se je strinjalo z ugotovitvijo sodišča prve stopnje, da je tožena stranka sicer z odpuščanji delavcev še nadaljevala, vendar je do odpovedi pogodb o zaposlitvi večjemu številu delavcev prišlo šele v maju 2010, kar pa ne pade v okvir treh mesecev po drugem odstavku 96. člena ZDR. Sodišče prve stopnje je v prvotnem sojenju ugotovilo, da je tožena stranka dokazala obstoj utemeljenega razloga za redno odpoved pogodbe o zaposlitvi, saj se je znašla v težki gospodarski situaciji zaradi splošne gospodarske krize. Po podatkih letnih poročil se je poslovni izid za toženo stranko bistveno poslabšal, saj je v letu 2009 poslovala z izgubo. Pri toženi stranki je v letu 2009
 prišlo do zmanjšanja naročil, predvsem s strani poslovnega partnerja iz Nemčije, za katerega je tožena stranka izdelovala komponente za gradbene žerjave. Tožena stranka je zaradi slabe gospodarske situacije večjemu številu delavcev, med njimi tudi tožniku, dne 29. 6. 2009 odredila začasno čakanje na delo za čas treh mesecev. V nadaljevanju je tožena stranka z obvestilom z dne 29. 9. 2009 odrejeno čakanje na delo še podaljšala, vendar je zaradi slabšanja gospodarske situacije, še pred iztekom časa, za katerega je bilo podaljšano začasno čakanje, čakanje na delo preklicala, saj je od največjega poslovnega partnerja iz Nemčije dobila obvestilo, da do konca leta 2009 in v letu 2010 ne more naročati komponent za gradbene žerjave. Na podlagi tako ugotovljenih dejanskih okoliščin je sodišče prve stopnje tudi po prepričanju pritožbenega sodišča utemeljeno štelo, da je podan ekonomski razlog za prenehanje potreb po tožnikovem delu protikorozista v smislu 1. alinee prvega odstavka 88. člena ZDR
 Pritožbeno sodišče se je tudi strinjalo s presojo sodišča prve stopnje, da je tožena
 stranka zadostila zahtevi iz tretjega odstavka 88. člena ZDR, to je, da je preverila, ali je tožnika mogoče zaposliti pod spremenjenimi pogoji ali na drugih delih, oziroma ga je mogoče dokvalificirati za
 delo, ki ga opravlja oziroma prekvalificirati za drugo delo, pri čemer te možnosti pri toženi stranki ni bilo.
 Vrhovno sodišče je po tožnikovi reviziji sodbi sodišča prve in druge stopnje razveljavilo s svojim sklepom opr. št. VIII Ips 90/2013 z dne 30. 9. 2013 ter zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje. Glede vprašanja večjega števila delavcev je Vrhovno sodišče opozorilo, da je sodišče prve stopnje ugotovilo, da je tožena stranka v drugem polletju 2009 zaposlovala okrog 150 delavcev, da zaradi skrčenja naročil v pogojih gospodarske krize od 1. 7. 2009 dalje ni mogla zagotoviti dela 70 delavcem, ki jih je, vključno s tožnikom, najprej napotila na čakanje za tri mesece, nato pa jih je 29. 9. 2009 obvestila o podaljšanju čakanja še za nadaljnje tri mesece in hkrati podala predlog pristojnemu ministrstvu za odobritev tudi tako podaljšanega čakanja. Ker pa je poslovni partner v naslednjih dneh dodatno odpovedal pomembna naročila do konca leta 2009 in za leto 2010, je tožena stranka sklenila iz poslovnega razloga takoj odpovedati pogodbo o zaposlitvi 14 delavcem, med njimi tudi tožniku. Zato je dne 12. 10. 2009 preklicala odločitve o začasnem čakanju na delo in tožnika dne 19. 11. 2009 obvestila o nameravani odpovedi, dne 26. 11. 2009 pa mu je potem odpoved tudi podala, ker ni bilo potreb po njegovem delu protikorozista. Na enak način je bila odpoved pogodbe o zaposlitvi podana še 13 drugim delavcem. Sodišče je ugotovilo, da je tožena stranka z odpuščanjem preostalih delavcev, glede katerih je prenehala potreba po delu, nadaljevala, vendar so jim bile odpovedi pogodb o zaposlitvi podane šele v maju 2010.
 Glede na takšne dejanske ugotovitve je sodišče prve stopnje po stališču Vrhovnega sodišča zmotno, najmanj pa preuranjeno, presodilo, da je tožena stranka tožniku zakonito odpovedala pogodbo o zaposlitvi, ne da bi sprejela program razreševanja večjega števila presežnih delavcev iz 99. člena ZDR, oziroma je najmanj preuranjeno presodilo, da pri toženi stranki ob odpovedi pogodbe o zaposlitvi tožniku ni postalo nepotrebno delo več kot 10 % delavcev. Vrhovno sodišče je nadalje izpostavilo, da pri toženi stranki že od 1. 7. 2009 ni bilo potrebe po delu kar 70 delavcev (evidentno preko 10 % zaposlenih). Ti delavci so bili na čakanju, ki jim je bilo po treh mesecih tudi podaljšano. Potem pa je tožena stranka v mesecu novembru 2009 kot manjšemu številu odpovedala pogodbe o zaposlitvi le 14 delavcem (manj kot 10 % vseh zaposlenih), med njimi tudi tožniku (po izpovedbi direktorja tožene stranke zato „ker takrat še ni bil izdelan program prestrukturiranja podjetja in še nismo mogli pristopiti k odpuščanju večjega števila delavcev“). Tožena stranka je z odpovedmi pogodbe o zaposlitvi tem delavcem nadaljevala, s tem da so jim bile odpovedi podane šele v maju 2010. Vrhovno sodišče je pri tem izpostavilo, da se sodišče prve stopnje ni opredelilo:
 - v kakšnem statusu so bili preostali delavci, ki so bili napoteni na čakanje (sodišče sicer v obrazložitvi sodbe v zvezi z začasnim čakanjem omeni kontakte tožene stranke s pristojnim ministrstvom – očitno v zvezi z določbami Zakona o delnem povračilu nadomestila plače (v nadaljevanju ZDPNP, Ur. l. RS, št. 42/2009), ki je v tem obdobju status delavca na čakanju posebej urejal) in kaj se je z njimi dogajalo;
 - kako so bili obravnavani ostali delavci, ki jim je bila v maju 2010 odpovedana pogodba o zaposlitvi in kdaj je tožena stranka pričela z opravili v zvezi s temi odpovedmi;
 - ali so se potrebe po delu pri toženi stranki med podajo odpovedi tožniku ter pripravami na odpoved pogodb o zaposlitvi ostalim delavcem kakorkoli bistveno spremenile;
 - kolikor se te razmere niso spremenile in kolikor preostalih delavci na začasnem čakanju na podlagi določb ZDPNP niso bili v posebnem položaju (na podlagi četrtega odstavka 2. člena navedenega zakona se je za delavce, ki so bili vključeni v ukrep po tem zakonu, štelo, da pred napotitvijo in v času začasnega čakanja na delo ni nastal razlog za odpoved pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga), po stališču Vrhovnega sodišča ni utemeljena presoja sodišča prve stopnje, da je tožena stranka tožniku zakonito odpovedala pogodbo o zaposlitvi brez upoštevanja določb 96. do 102. člena ZDR.
 Vrhovno sodišče je sodišču prve stopnje dalo napotek, da bo v novem sojenju lahko ponovno odločilo o zakonitosti sporne odpovedi pogodbe o zaposlitvi in o utemeljenosti preostalih tožnikovih tožbenih zahtevkov po dodatnem razčiščenju navedenih vprašanj.
 V novem sojenju sodišče prve stopnje ni v celoti sledilo napotkom Vrhovnega sodišča, zato je odločitev sodišča prve stopnje, da je izpodbijana odpoved pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga zakonita, najmanj preuranjena.
 Pritožba pravilno opozarja na to, da sodišče ni odločilo o tožbenem zahtevku, kot je bil postavljen z kasnejšim modificiranim tožbenim zahtevkom v 3. pripravljalnem spisu z dne 7. 1. 2014. To je vplivalo na pravilnost in zakonitost izpodbijane sodbe, te pomanjkljivosti glede izreka sodbe pa ni mogoče sanirati v pritožbenem postopku v smislu določbe 355. člena ZPP. Ni pa sodišče kršilo določb pravdnega postopka iz 8., 14. in 15. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, v povezavi z 2., 7., 212., 213. in prvim odstavkom 214. člena ZPP, niti ni kršilo 14., 22. in 23. člena Ustave Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 33/91-I in naslednji; Ustava). Sodišče prve stopnje je namreč sodbo ustrezno obrazložilo z dejanskimi ugotovitvami in pravnimi stališči, pri čemer je pojasnilo katera dejstva šteje za odločilna. Sodbo je mogoče preizkusiti. Prav tako tudi ni o odločilnih dejstvih nasprotje med tem, kar se navaja v razlogih sodbe o vsebini listin, zapisnikov o izvedbi dokazov ali prepisov zvočnih posnetkov, in med samimi temi listinami, zapisniki oziroma prepisi.
 Neutemljeno je stališče pritožbe, da je tožena stranka prekludirana glede navedbe, da je bil v decembru 2009 v Nemčiji sestanek predstavnikov tožene stranke in poslovnega partnerja, na katerem je tožena stranka izvedela, da se bo situacija drastično zaostrila. Sodišče prve stopnje ni izrecno navedlo, da je ugovor tožnika neutemeljen, vendar je s tem, ko je svojo odločitev obrazložilo tudi z ugotovitvijo, da se je tožena stranka na tem sestanku seznanila z zaostritvijo poslovnega položaja, posredno zavrnilo ugovor tožnika. Zaradi navedenega ni mogoče šteti, da je sodišče prve stopnje favoriziralo toženo stranko ter kršilo tožnikovo pravico do kontradiktornega sojenja, načelo enakosti pred zakonom v smislu 14. člena Ustave, načelo enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave ter pravico do sodnega varstva iz 23. členu Ustave. Sodišče prve stopnje se je opredelilo do vseh tožnikovih navedb, ki jih je podal v sojenju pred sodiščem prve stopnje. Ni namreč nujno, da mora sodišče odgovoriti prav na vsako navedbo stranke v smeri, v kateri je zastavljena, saj lahko odgovori tudi drugače, bolj posredno, namreč tako, da sledi strukturi odločitve, ki jo je sprejelo, in skoznjo odgovarja na uveljavljane ugovore. Oba pristopa sta dopustna (jasno je, da ju je mogoče - včasih bo to celo nujno potrebno - kombinirati) in če se sodišče odloči za enega izmed njih, samo s tem ne more kršiti ne 22. ne 23. člena Ustave.(1) Zato pritožba v tem delu ni utemeljena.
 Tudi sicer ugovor prekluzije ni utemeljen. Po določbi prvega odstavka 362. člena ZPP mora sodišče prve stopnje opraviti vsa pravdna dejanja in obravnavati vsa sporna vprašanja, na katera je opozorilo sodišče druge stopnje v svojem razveljavitvenem sklepu. Smiselno enako velja tudi, če sodbo razveljavi Vrhovno sodišče. Z navajanjem, da je bil v decembru 2009 v Nemčiji sestanek predstavnikov tožene stranke in nemškega poslovnega partnerja, je tožena stranka dodatno pojasnila pravočasno podane navedbe o obstoju poslovnega razloga in natančneje obrazložila pravočasno predložene podatke o poslovnih rezultatih v spornem obdobju, ki so kazali padec prometa. V tem obsegu torej ni šlo za navajanje novih dejstev ali predlaganje novih dokazov, kar pomeni, da tudi ni moglo priti do kršitve določbe drugega odstavka 362. člena ZPP.
 Sodišče prve stopnje je v novem sojenju ponovno ugotovilo, da je podan poslovni razlog v smislu 1. alineje prvega odstavka 88. člena ZDR ter da tožena stranka ni bila dolžna tožnika prekvalificirati za delo varilca. Glede vprašanja večjega števila delavcev v smislu določb 96. do 102. člena ZDR pa je ugotovilo naslednja dejstva:
 - da tožena stranka v času, ko je tožniku odpovedala pogodbo o zaposlitvi, ni vedela, da bo morala odpovedati pogodbe o zaposlitvi večjemu številu delavcev, saj je utemeljeno upala, da se bodo zaradi novih trgov naročila nemškega partnerja bistveno povečala;
 - da je bistvena sprememba nastopila po času, ko je bil odpuščen tožnik in to predstavlja ključni preobrat pri toženi stranki, zato so bile te bistvene okoliščine, na podlagi katerih je bilo odpuščeno večje število delavcev in so bile povsem drugačne od okoliščin, ki so vladale v času odpovedi pogodbe o zaposlitvi tožniku;
 - da odpovedi pogodbe o zaposlitvi tožniku zato ni mogoče enačiti z odpovedmi v letu 2010. Tožena stranka ni bila v istem položaju konec leta 2009 in začetku leta 2010, saj se je šele v prvem četrtletju 2010 izkazalo, da je zadeva tako zelo kritična, da bo potrebno izvajati drastične ukrepe in odpuščati večje število delavcev;
 - ko je bilo jasno, da se naročila ne povečujejo, tako kot je bilo na sestanku v Nemčiji predvideno, tožena stranka ni imela druge izbire, kot da začne odpuščati večje število delavec po programu, ki je bil že predhodno v pripravi;
 - da predhodna priprava programa in skupščina tožene stranke ne dokazujeta nasprotnega, saj toženi stranki ne gre očitati previdnosti pri tem, da se je pripravljala na odpuščanje večjega števila delavcev v primeru, da bo to potrebno, saj takšnega programa niti organizacijsko niti vsebinsko ni mogoče pripraviti čez noč in so potrebne obsežne priprave. Kljub tem pripravam pa je vodstvo tožene stranke utemeljeno upalo, da do večjega odpuščanja ne bo prišlo in da bo dovolj, da se odpovejo pogodbe o zaposlitvi manjšemu številu delavcev;
 - da so se razmere na trgu zelo hitro spreminjale in tožena stranka niti za tri mesece vnaprej ni mogla z gotovostjo oceniti, koliko delavcev bo potrebovala v prihodnje. Zato je sodišče ocenilo, da je v letu 2009 tožena stranka upravičeno odpovedala pogodbe le manjšemu številu delavec, kljub temu, da so predhodno sprva mislili, da bo teh delavcev več;
 - da so prav spodbudne informacije, ki jih je tožena stranka prejela na sestanku v Nemčiji v septembru 2009, upravičeno spremenile mnenje tožene stranke, ki se je zaradi tega odločila za odpuščanje manjšega števila delavcev, situacija pa se je drastično spremenila, ko je tožena stranka decembra 2009 na sestanku v Nemčiji zvedela za spremembo situacije in zaradi česar je kasneje sledilo odpuščanje večjega števila delavcev v letu 2010.
 Ugotovitve sodišča prve stopnje, ki jih je le-to sprejelo v novem sojenju, so smiselno enake tistim, ki so bile podlaga za odločitev o zavrnitvi zahtevka v prvotnem sojenju. Skladno z napotilom revizijskega sodišča se sodišče prve stopnje ni opredelilo do vprašanja, v kakšnem statusu je bilo 70 delavcev, katere je tožena stranka 12. 10. 2009 obvestila, da niso več na čakanju po določbah ZDPNP. Ker se po določbi četrtega odstavka 2. člena ZDPNP šteje, da za delavce, vključene v ukrep po tem zakonu, pred napotitvijo in v času začasnega čakanja na delo ni nastal razlog za odpoved pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga, je po preklicu čakanja na delo po ZDPNP edini možen zaključek, da je za njih nastal poslovni razlog, saj so bili napoteni na čakanje na delo mimo določb ZDPNP. Tožena stranka torej 12. 10. 2009 zanje ni imela dela. Sodba sodišča prve stopnje tudi nima razlogov o tem, kaj se je z njimi dogajalo kasneje, čeprav bi lahko sodišče prve stopnje na podlagi listinske dokumentacije v spisu to ugotovilo.
 Sodba tudi nima razlogov o tem, ali so se potrebe po delu pri toženi stranki med podajo odpovedi tožniku ter pripravami na odpoved pogodb o zaposlitvi ostalim delavcem kakorkoli bistveno spremenile. Ni namreč niti ugotovljeno, kdaj sodišče prve stopnje šteje, da so se pričele priprave na odpoved. Od dne, ko teh 70 delavcev ni bilo več na čakanju na podlagi določb ZDPNP, se na podlagi podatkov v spisu potrebe po delu teh delavec niso spremenile v smislu, da bi se poslovna situacija izboljšala in bi tožena stranka lahko od podaje odpovedi tožniku dne 26. 11. 2009 do sestanka v decembru 2009 v Nemčiji ugotovila, da se je gospodarska situacija izboljšala. Teh 70 delavec je bilo torej po doslej znanih podatkih v času odpovedi pogodbe tožniku, ter tudi v času po podani odpovedi tožniku (tudi po sestanku v Nemčiji v decembru 2009) presežnih v smislu nastanka poslovnega razloga. Sodišče prve stopnje teh dejstev ni ugotavljalo, temveč je sklepalo, da so bile odločilne okoliščine v septembru 2009, ki naj bi bile vzpodbudne, spremenile pa so se v decembru 2009. To iz izvedenih dokazov ne izhaja, saj je pomembno le objektivno dejstvo, da tožena stranka 70 delavcem ni mogla zagotavljati dela že v oktobru 2012, novembra 2012 pa so se po podatkih v spisu že pričele priprave na prestrukturiranje in zmanjševanje števila zaposlenih, ki bi ga odobrila skupščina tožene stranke v decembru 2009. Zato je nepravilen zaključek sodišča prve stopnje, da je relevanten podatek, ki ga je tožena stranka pridobila o naročilih v septembru 2009, saj to ni vplivalo na število delavcev, ki jim tožena stranka v času tožnikove odpovedi ni mogla zagotavljati dela. To pa je bistvo odločitve Vrhovnega sodišča, torej stališče, da je šlo za večje število presežnih delavcev že v času podaje odpovedi pogodb o zaposlitvi 14 delavcem, če ostali delavci niso imeli dela, gospodarska situacija pa se tudi kasneje ni izboljševala, temveč kvečjemu še poslabševala. Če je torej tožena stranka čakala z odpuščanjem in upala, da bo morda kasneje, po podaji odpovedi 14 delavcem prejela naročila, to ne spremeni objektivnega dejstva, da v trenutku, ko je podala odpoved tožniku in ostalim 13 delavcem, ni imela dela za večje število delavcev.
 Ker torej sodišče prve stopnje ni v celoti upoštevalo napotkov Vrhovnega sodišča, je bilo dejansko stanje nepravilno in nepopolno ugotovljeno. Zato je pritožbeno sodišče pritožbi ugodilo, izpodbijano sodbo razveljavilo in vrnilo zadevo sodišču prve stopnje v novo sojenje (355. člen ZPP).
 V novem sojenju bo moralo sodišče prve stopnje dopolniti dokazni postopek v nakazani smeri, torej predvsem ugotoviti vse tiste okoliščine, na katere je opozorilo Vrhovno sodišče v svojem sklepu opr. št. VIII Ips 90/2013 z dne 30. 9. 2013. Če sodišče druge stopnje na seji ali na obravnavi spozna, da je treba za pravilno ali popolno ugotovitev dejanskega stanja ugotoviti dejstva oziroma izvesti dokaze, ki jih je stranka pred sodiščem prve stopnje zatrjevala oziroma predlagala, vendar jih sodišče prve stopnje ni ugotavljalo, ali dejstva oziroma dokaze, ki jih je pod pogojem iz 337. člena tega zakona stranka navedla v pritožbi ali da je bilo zaradi zmotne uporabe materialnega prava dejansko stanje nepopolno ugotovljeno, v skladu s 355. členom ZPP dopolni postopek oziroma odpravi omenjene pomanjkljivosti in s sodbo odloči v zadevi. Če je bilo zaradi zmotne uporabe materialnega prava dejansko stanje nepopolno ugotovljeno in sodišče glede na naravo stvari in okoliščine primera oceni, da samo ne more dopolniti postopka oziroma odpraviti omenjene pomanjkljivosti, izjemoma razveljavi sodbo prve stopnje in vrne zadevo sodišču prve stopnje v novo sojenje. Za tak primer pa gre v obravnavani zadevi, saj sodišče prve stopnje ni ugotavljalo vseh odločilnih dejstev, ki se nanašajo na vprašanje večjega števila delavcev, ki so bili presežni v času odpovedi pogodbe o zaposlitvi tožniku. Torej ne gre za pomanjkljivosti, ki bi jih lahko saniralo pritožbeno sodišče. V kolikor bi okoliščine oziroma pravno relevantna dejstva prvič obravnavalo le sodišče druge stopnje, bi bila strankam v postopku odvzeta tudi možnost vložitve pravnega sredstva zoper dejansko stanje, ugotovljeno pred drugostopenjskim sodiščem. Glede na naravo stvari in okoliščine primera ter upoštevaje z Ustavo zajamčeno pravico strank do pritožbe, dopolnitev postopka s strani pritožbenega sodišča ni možna.
 (1) prim. stališče, ki ga je zavzelo Ustavno sodišče Republike Slovenije v zadevi Up-312/99-16 z dne 14. 11. 2002, posebej pritrdilno ločeno mnenje sodnika dr. Fišerja (Uradni list RS, št. 112/02 in OdlUS XI, 283)
 ZDR člen 88, 88/1, 88/1-1, 96, 96/1, 99, 102.
 P2RvYy0yMDEyMDMyMTEzMDc2MzM5


text:
 2.4.2005
 SK
 Úradný vestník Európskej únie
 C 82/24
 Žaloba podaná dňa 15. februára 2005 Komisiou Európskych spoločenstiev proti Luxemburskému veľkovojvodstvu
 (Vec C-74/05)
 (2005/C 82/49)
 Jazyk konania: francúzština
 Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: Nicola Yerrell splnomocnený zástupca, ktorý si zvolil adresu na doručovanie v Luxemburgu, podala dňa 15. februára 2005 na Súdny dvor Európskych spoločenstiev žalobu proti Luxemburskému veľkovojvodstvu.
 Komisia Európskych spoločenstiev navrhuje, aby Súdny dvor:
 1)
 vyslovil, že Luxemburské veľkovojvodstvo tým, že neprijalo zákony, predpisy a administratívne opatrenia potrebné pre dosiahnutie súladu so smernicou 2000/79/ES z 27. novembra 2000, ktorá sa týka Európskej dohody o organizácii pracovného času mobilných pracovníkov civilného letectva, ktorú uzavrela Asociácia európskych leteckých spoločností (AEA), Európska federácia pracovníkov v doprave (ETF), Európska asociácia civilných letcov (ECA), Európska asociácia regionálnych leteckých spoločností (ERA) a Asociácia nezávislých leteckých dopravcov (IACA) (1), alebo nezabezpečilo, aby sociálny partneri zaviedli potrebné opatrenia dohodou a/alebo tým, že o týchto predpisoch neinformovalo Komisiu, nesplnilo povinnosti, ktoré pre neho vyplývajú zo zmluvy ES.
 2)
 zaviazal Luxemburské veľkovojvodstvo nahradiť trovy konania.
 Žalobné dôvody a hlavné tvrdenia
 Lehota na prijatie opatrení na prebratie smernice do vnútroštátneho právneho poriadku uplynula 1. decembra 2003.
 (1) Ú. v. ES L 302, 1.12.2000, s. 57


text:
Exoneratiebeding vernietigbaar? | Fiscaal up to Date
 Exoneratiebeding vernietigbaar?
 Bij het sluiten van overeenkomsten wordt vaak voor de algemene bepalingen van de overeenkomst verwezen naar de Algemene Voorwaarden (AV). Die zijn bedoeld om voor meerdere overeenkomsten te worden gebruikt. Mits juist van toepassing verklaard, maken die AV integraal deel uit van de overeenkomst. Partijen zijn daar volledig aan gebonden, net als de kernbedingen in de overeenkomst zelf. Als de AV eenmaal aanvaard zijn, is het niet mogelijk later te bepleiten dat één van de bepalingen toepassing mist. Dat is anders als er gebreken kleven aan de formulering van de AV of als ze niet juist van toepassing verklaard zijn.
 In dat geval kan op de AV geen beroep worden gedaan. Een onderwerp dat in AV geregeld pleegt te worden is de beperking of uitsluiting van aansprakelijkheid. Dit is het zogenaamde exoneratiebeding. Als dat niet juist geformuleerd is, komt het bloot te staan aan vernietiging. In dat geval geldt het niet en zal de aansprakelijkgestelde partij alleen nog op andere inhoudelijk gronden de aansprakelijkheid kunnen betwisten.
 Een beding in AV kan alleen buiten werking gesteld worden door vernietiging als het beding onredelijk bezwarend is (artikel 6:233 sub a BW) of als de mogelijkheid ontbroken heeft van de AV kennis te nemen (artikel 6:233 sub b BW). Voor een antwoord op de vraag of een beding in AV onredelijk bezwarend is, weegt de rechter de aard en de overige inhoud van de overeenkomst, de wijze waarop de voorwaarden tot stand zijn gekomen, de wederzijds kenbare belangen van partijen en de overige omstandigheden van het geval. Een partij die stelt dat een beding in AV onredelijk bezwarend is, om het zodoende te kunnen vernietigen, moet dus nogal wat bewijzen. Een alternatief is de stelling dat het beding in AV niet van toepassing is omdat dit in de gegeven omstandigheden naar maatstaven van redelijkheid en billijkheid onaanvaardbaar is (artikel 6:248 lid 2 BW). Een beroep op artikel 233 sub a en b is uitgesloten voor grote ondernemingen in B2B verhoudingen. Daarvoor staat alleen een beroep op artikel 6:248 lid 2 BW open.
 Consumenten hebben een andere faciliteit tot hun beschikking in de “zwarte” (artikel 6:236 BW) en “grijze” (artikel 6:237 BW) lijst. De zwarte lijst regelt welke bedingen überhaupt als onredelijk bezwarend kwalificeren en de grijze lijst regelt de bedingen waarvan vermoed wordt dat ze onredelijk bezwarend zijn behoudens te leveren tegenbewijs door de gebruiker van de AV. Het exoneratiebeding behoort tot de tweede categorie en is geregeld in artikel 6:237 sub f BW; het beding dat de gebruiker of een derde geheel of ten dele bevrijdt van een wettelijke verplichting tot schadevergoeding. Tussen professionele partijen is het wel mogelijk dat aansprakelijkheid volledig uitgesloten wordt. Een voorbeeld uit de praktijk daarvan is te vinden in een uitspraak van het gerechtshof Arnhem-Leeuwarden van 17 december 2013, over de verkoop van een hijskraan die maar gedeeltelijk functioneerde. Elke aanspraak op schadevergoeding was uitgesloten en dat werd in dat geval niet onredelijk bezwarend geacht (ECLI:NL:GHARL:2013:9644).
 Als professionele partijen een contract sluiten waarop AV van toepassing zijn, waar een exoneratieclausule in opgenomen is, zal de gebruiker van die AV daarop een beroep doen als het mis gaat met de uitvoering van het contract en de gebruiker dientengevolge aansprakelijk gesteld wordt voor de schade. In die gevallen zal de exoneratieclausule niet vernietigd worden met een beroep op de zwarte of grijze lijst, maar buiten werking worden gesteld met een beroep op redelijkheid en billijkheid. Deze grond is in de jurisprudentie al verschillende malen getoetst en het blijkt niet eenvoudig te zijn op deze grond achteraf de werking van een exoneratieclausule te omzeilen. Een interessante uitspraak daarover is die van het gerechtshof Den Haag van 21 november 2017, waarin een gehele uitsluiting van aansprakelijkheid niet toelaatbaar geacht werd, maar een gedeeltelijke uitsluiting wel (ECLI:NL:GHDHA:2017:3239). Dat onderscheid werd gemaakt omdat er weliswaar twee professionele partijen in het spel waren, maar één van de twee deskundig was op het betreffende terrein (software) en de ander niet deskundig was. De clausule was door GreenCat eenzijdig opgesteld en was zo uitgebreid dat het gerechtshof van mening was dat de exoneratie slechts gedeeltelijk in stand kon blijven.
 Het gerechtshof Amsterdam heeft in een uitspraak van 24 juli 2018 (ECLI:NL:GHAMS:2018:2580) invulling gegeven aan de maatstaf opzet of bewuste roekeloosheid, in welke gevallen een beroep op een exoneratiebeding überhaupt zal sneuvelen. Deze uitspraak ging over een brand waarbij de volledige kunstcollectie van het Armando museum in Amersfoort in vlammen opgegaan was. Het gerechtshof bepaalde dat van bewuste roekeloosheid niet alleen sprake is in geval van welbewust roekeloos gedrag of “waarschijnlijkheidsbewustzijn” maar ook in geval van “mogelijkheidsbewustzijn” wat wil zeggen het bewust aanvaarden van de mogelijkheid op schade. In dit geval achtte het gerechtshof geen bewuste roekeloosheid bewezen. Schendig van een zorgvuldigheidsnorm leidt tot aansprakelijkheid, die in beginsel terecht geëxonereerd wordt. Voor een beroep op het wegens redelijkheid en billijkheid buiten beschouwing laten van een exonaratieclausule is volgens het hof een hogere drempel nodig. Het komt in dat verband aan op het verwijt dat werkzaamheden zo zijn uitgevoerd dat sprake is van bewuste roekeloosheid. Daaraan is niet voldaan als niet het besef bestond dat de kans op brand aanzienlijk groter was in geval van de gewraakte handelingen dan in het geval die handelingen achterwege zouden zijn gebleven. Het beroep op de exoneratieclausule bleef dus overeind.
 Recente uitspraak exoneratiebeding
 Recent heeft ook het gerechtshof Den Haag in een uitspraak van 13 augustus 2019 een exoneratiebeding in AV niet onredelijk bezwarend geacht zodat het niet kon worden vernietigd dan wel buiten werking kon worden gesteld (ECLI:NL:GHDHA:2019:2078). In deze zaak ging het om de volgende casus.
 X is lid van de ANWB en krijgt in Frankrijk pech met zijn auto. Hij belt de ANWB, die hem een vervangende auto ter beschikking stelt. Omdat de caravan van X, waar hij mee op vakantie was, niet verder getrokken kon worden, bleef die achter. De ANWB gaf voor de repatriëring van de caravan opdracht aan de erkende Renault-dealer Y, die de caravan op de camping van X ophaalde en op zijn buitenterrein stalde tot de caravan zou worden opgehaald door de door ANWB ingeschakelde transporteur. Terwijl de caravan bij Y was gestald, werd die daar gestolen. X was bij Univé verzekerd voor diefstal van de caravan en Univé vergoedde aan X zijn schade, waardoor Univé subrogeerde in de rechten van X. Daarom sprak Univé de ANWB aan, omdat die Y als hulppersoon ingeschakeld had. X had bij de ANWB een verzekering op basis van “Wegenwacht Europa Service” met de aanvulling “Aanhangservice Buitenland”. Zodoende was de dienst van de ANWB aan X verzekerd. Op die polis waren ook de AV van ANWB van toepassing, waarin in artikel 21 de aansprakelijkheid van de ANWB voor schade was beperkt. De ANWB beriep zich daarop tegenover Univé, maar Univé riep de vernietiging van dit artikel in op grond van artikel 6:237 BW omdat het onredelijk bezwarend zou zijn. De kantonrechter verwierp de vernietiging en vond het exoneratiebeding niet onredelijk bezwarend, noch in strijd met redelijkheid en billijkheid.
 In hoger beroep beriep Univé zich er opnieuw op dat het exoneratiebeding buiten beschouwing gelaten moest worden omdat het onredelijk bezwarend is, maar het gerechtshof volgde Univé daar niet in. Het wees het argument van Univé van de hand dat de AV alleen van toepassing zijn op de verzekering voor vervangend vervoer, niet op de diefstal van een caravan. Bovendien vond Univé dat de kantonrechter te weinig rekening had gehouden met de positie van Univé als gesubrogeerd verzekeraar. Het ging er volgens Univé niet om of X verzekerd was, maar of de ANWB zich tegen de schade had kunnen verzekeren. Bovendien vond Univé het beding te ruim van opzet omdat het zelfs werking zou hebben in geval van bewuste roekeloosheid. Univé meende dat de ANWB (en in haar kielzog Y, waar de ANWB volgens Univé aansprakelijk voor is) onzorgvuldig gehandeld had en daarom aansprakelijk was.
 Het gerechtshof knipt de beoordeling of het exoneratiebeding onredelijk bezwarend is op in twee delen: strijd met artikel 6:327 sub f BW en strijd met redelijkheid en billijkheid. Over het eerste merkt het hof op dat het bij de toetsing van dit artikel aan komt op de vraag of het beding een aanzienlijke verstoring oplevert van het evenwicht tussen partijen in de zin van artikel 3 lid 1 richtlijn 93/13/EEG. Of artikel 21 AV in dit geval die verstoring oplevert kan volgens het hof in het midden blijven omdat die verstoring niet in strijd is met artikel 3 RL en niet ongerechtvaardigd is. Consumenten kennen de ANWB als een organisatie die service biedt aan haar leden al naar gelang het gekozen pakket. Het gekozen serviceniveau bepaalt de hoogte van de premie. Als de ANWB voorafgaand aan de verzekering met X onderhandeld zou hebben over de exoneratie, dan zou X die ook aanvaard hebben, omdat anders de premie omhoog zou gaan, wat niet in het belang van X is. De exoneratie is dus niet onredelijk bezwarend om die reden.
 Bij de beoordeling of artikel 21 AV buiten beschouwing gelaten moet worden met een beroep op redelijkheid en billijkheid in verband met opzet of bewuste roekeloosheid van de ANWB acht het hof de omstandigheden relevant ‘of het exoneratiebeding deel uitmaakt van door de exonerant opgestelde AV, de hoedanigheid van de wederpartij en diens bekendheid met het hanteren van AV, de mate waarin het exoneratiebeding de aansprakelijkheid beperkt, de door de wederpartij verschuldigde tegenprestatie en de mate waarin de exonerant is tekort geschoten in de van hem te verwachten zorg.’
 Gesteld noch gebleken is dat de ANWB zelf de schade veroorzaakt heeft door opzettelijk of bewust roekeloos te handelen, ook niet door de keuze van de ANWB voor Y als hulppersoon die de caravan gestald heeft. Het feit dat de ANWB, in het kader van haar plicht de caravan te repatriëren, deze tijdelijk heeft gestald bij Y, is haar niet als bewust roekeloos aan te rekenen. Zij hoeft immers slechts een bemiddelingsdienst te verrichten, geen eigen vervoer. Bovendien was gebleken dat Y voor de ANWB een betrouwbare en deskundige partner was, waar zij vaker mee gewerkt had. Het hof weegt de situatie op de feitelijke gronden van het afgesloten terrein (hoewel het een buitenterrein was), aanwezigheid van een camera (hoewel die niet werkte) en het feit dat het een erkend Renault-dealer betrof (hoewel niet gespecialiseerd in de stalling van caravans) en concludeert dat de ANWB van de diefstal geen ernstig verwijt kan worden gemaakt. Ook acht het hof van belang dat X zich tegen de diefstal verzekerd had. Het gaat immers om de vraag of een beroep op het exoneratiebeding ten opzichte van X naar maatstaven van redelijkheid en billijkheid onaanvaardbaar was. Dat ook de ANWB zich tegen die schades had kunnen verzekeren, achtte het hof niet van belang. Deze omstandigheid had het hof als doorslaggevend kunnen beoordelen. Als het risico gemakkelijk te verzekeren is, maar de ANWB is daarin tekort geschoten, had het hof aan het beroep van de ANWB op het exoneratiebeding voorbij kunnen gaan. Het hof heeft die afweging echter niet gemaakt.
 De conclusie is dat in de verhouding tussen twee professionele partijen een beroep op het buiten werking stellen van een exoneratiebeding in AV niet licht zal worden toegewezen. Het komt erop aan dat het exoneratiebeding de toets van redelijkheid en billijkheid kan doorstaan en dat de AV waarin het beding is opgenomen rechtsgeldig van toepassing zijn. Bij het sluiten van overeenkomsten met verwijzing naar AV, is het dus zaak extra alert te zijn op de toepasselijkheid en met name deze clausule. Het kan geen kwaad in de overeenkomst zelf de AV overeen te komen en daarbij erop te wijzen dat die een bepaling bevatten waarin de aansprakelijkheid voor schade wordt beperkt.
 Uit: Juridisch Up to Date nr. 15 van 30 augustus 2019
 Auteur: Mr. J.F.M. Heuvelmans, werkzaam bij BG.Legal, Tilburg


text:
 29.2.2012
 ET
 Euroopa Liidu Teataja
 L 57/44
 TÕLGE
 Euroopa Liidu ja Venemaa Föderatsiooni valitsuse vaheline kehtivas ELi ja Venemaa koostöö- ja partnerluslepingus sisalduvate teenuskaubanduse valdkonna kohustuste säilitamist käsitlev kirjavahetuse vormis
 LEPING
 1. Venemaa Föderatsiooni valitsuse kiri
 Genf, 16. detsember 2011
 Lugupeetud
 Pärast Venemaa Föderatsiooni valitsuse ja Euroopa Liidu vahelisi läbirääkimisi teenuskaubanduse teemal on lepinguosalised jõudnud järgmisele seisukohale.
 I.
 Olenemata ühelt poolt Venemaa Föderatsiooni ning teiselt poolt Euroopa ühenduste ja nende liikmesriikide vahelise partnerluse sõlmimist käsitleva 24. juunil 1994 sõlmitud partnerlus- ja koostöölepingu (edaspidi „partnerlus- ja koostööleping”) artikli 51 sätetest jäävad partnerlus- ja koostöölepingu artikkel 35 ning artikli 39 lõiked 1 ja 2 koostoimes artikli 30 punktiga h kehtima ka pärast Venemaa Föderatsiooni ühinemist Maailma Kaubandusorganisatsiooniga (WTO).
 II.
 Olenemata partnerlus- ja koostöölepingu artikli 51 sätetest laiendavad lepinguosalised GATSis sätestatud kohustustest tulenevaid hüvesid, mida kohaldatakse isikutele, kes viiakse äriühingusiseselt üle kaubandusliku kohaloleku kohta (nagu käesolevas punktis määratletud), mis ei ole nende esindus vastavas piirkonnas, pärast Venemaa Föderatsiooni ühinemist WTOga ka kõigile isikutele, kes vastavad partnerlus- ja koostöölepingu artikli 32 lõike 2 punktides a ja b sätestatud tingimustele. Käesoleva punkti tähenduses hõlmab partnerlus- ja koostöölepingu artiklis 32 kasutatud sõna „organisatsioonid” lepinguosaliste asjaomastes GATSi loendites määratletud kaubanduslikku kohalolekut.
 III.1.
 Venemaa juriidiliste isikute äriühingusiseselt Euroopa Liidus asuvatesse esindustesse üleviidavatele isikutele ei võimaldata vähem soodsat kohtlemist kui see, mida Euroopa Liit võimaldab samasugustele kolmanda riigi mis tahes juriidilise isiku äriühingusiseselt üleviidavatele isikutele.
 III.2.
 Punkti III.1 ei kohaldata kohtlemisele, mis tuleneb muudest Euroopa Liidu ja kolmandate riikide vahel sõlmitud lepingutest (v.a partnerlus- ja koostööleping), millest teatatakse GATSi V artikli kohaselt või millele kohaldatakse Euroopa Liidu GATSi loendis sisalduvaid enamsoodustusrežiimi erandeid. Punkti III.1 ei kohaldata ka kohtlemisele, mis tuleneb selliste eeskirjade ühtlustamisest, mille aluseks on Euroopa Liidu sõlmitud lepingud vastastikuse tunnustamise kohta kooskõlas GATSi VII artikliga.
 III.3.
 Venemaa Föderatsioon ei võimalda Euroopa Liidu juriidiliste isikute äriühingusiseselt Venemaa Föderatsioonis asuvatesse esindustesse üleviidavatele isikutele vähem soodsat kohtlemist kui see, mida Euroopa Liit sarnastele äriühingusiseselt üleviidavatele isikutele käesoleva punkti alusel võimaldab. Venemaa Föderatsioon võib aga piirata selliste äriühingusiseselt üleviidavate isikute arvu viie (panganduses kahe) isikuni esinduse kohta.
 IV.1.
 Punktis IV kasutatakse järgmisi mõisteid:
 a) „lepinguosalise lõpptarbija”– vastava lepinguosalise õigusaktide kohaselt tema territooriumil asutatud juriidiline isik;
 b) „füüsiline isik”– lepinguosalise kodanik (Euroopa Liidu puhul selle liikmesriigi kodanik), kes elab selle lepinguosalise territooriumil ja siseneb ajutiselt teise lepinguosalise territooriumile lepingulise teenuseosutaja töötajana eesmärgiga osutada teenuseid kooskõlas teenuste osutamise lepingus sätestatuga;
 c) „lepinguline teenuseosutaja”– ühe lepinguosalise juriidiline isik, kes on asutatud selle lepinguosalise õigusaktide kohaselt tema territooriumil ja kellel puudub kaubanduslik kohalolek teise lepinguosalise territooriumil asutatud tütarettevõtja, kontrollitava äriühingu või filiaali näol ja kellel on sõlmitud teise lepinguosalise territooriumil asuva lõpptarbijaga leping teenuste osutamise kohta, milleks on vaja esimese lepinguosalise füüsiliste isikute ajutist kohalolekut teise lepinguosalise territooriumil.
 IV.2.
 Euroopa Liit ei kohtle Venemaa Föderatsiooni lepingulisi teenuseosutajaid vähem soodsalt kui mis tahes kolmanda riigi teenuseosutajaid.
 IV.3.
 Käesolevat punkti ei kohaldata kohtlemisele, mis tuleneb muudest Euroopa Liidu ja kolmandate riikide vahel sõlmitud lepingutest, millest teatatakse GATSi V artikli kohaselt või millele kohaldatakse Euroopa Liidu GATSi loendis sisalduvaid enamsoodustusrežiimi erandeid. Käesolevat punkti ei kohaldata ka kohtlemisele, mis tuleneb selliste eeskirjade ühtlustamisest, mille aluseks on Euroopa Liidu sõlmitud lepingud vastastikuse tunnustamise kohta kooskõlas GATSi VII artikliga.
 IV.4.
 Venemaa Föderatsioon lubab Euroopa Liidu lepingulistel teenuseosutajatel osutada oma territooriumil teenuseid füüsiliste isikute kohaloleku kaudu, kui on täidetud järgmised tingimused.
 a)
 Teenuste osutamise leping:
 i)
 on sõlmitud vahetult lepingulise teenuseosutaja ja lõpptarbija vahel;
 ii)
 eeldab Euroopa Liidu füüsiliste isikute ajutist kohalolekut Venemaa Föderatsiooni territooriumil, et seal asjaomast teenust osutada; ja
 iii)
 on kooskõlas Venemaa Föderatsiooni õigusnormidega.
 b)
 Kõnealuse lepingu täitmiseks sisenevad füüsilised isikud Venemaa Föderatsiooni territooriumile ja viibivad seal ajutiselt lepinguperioodi vältel või kuni kuus järjestikust kuud 12kuulise perioodi jooksul, sõltuvalt sellest, kumb on lühem.
 c)
 Venemaa Föderatsiooni siseneval füüsilisel isikul peab olema
 i)
 akadeemiline kraad või samaväärset teadmiste taset tõendav tehniline kvalifikatsioon ja
 ii)
 kutsekvalifikatsioon, kui see on Venemaa Föderatsiooni õigusnormide kohaselt vajalik asjaomases valdkonnas tegutsemiseks.
 d)
 Füüsiline isik ei saa Venemaa Föderatsioonis viibimise ajal teenuste osutamise eest muud tasu kui lepingulise teenuseosutaja makstav töötasu.
 e)
 Venemaa Föderatsiooni sisenev füüsiline isik peab enne Venemaa Föderatsiooni sisenemise taotluse esitamist olema lepingulise teenuseosutaja juures töötanud vähemalt aasta. Lisaks peab Venemaa Föderatsiooni siseneval füüsilisel isikul olema Venemaa Föderatsiooni sisenemise taotluse esitamise ajaks vähemalt kolmeaastane töökogemus asjaomase lepinguga seotud valdkonnas.
 f)
 Teenuste osutamise leping peab olema sõlmitud ühes järgmistest valdkondadest, mis on määratletud Venemaa Föderatsiooni GATSi kohustuste loendis:
 1.
 õigusteenused;
 2.
 majandusarvestus- ja raamatupidamisteenused;
 3.
 maksualase nõustamise teenused;
 4.
 arhitektiteenused;
 5.
 inseneriteenused;
 6.
 integreeritud inseneriteenused;
 7.
 linnaplaneerimis- ja maastikuarhitektiteenused;
 8.
 arvutiteenused ja nendega seotud teenused;
 9.
 reklaamiteenused;
 10.
 turu-uuringutealased teenused;
 11.
 juhtimisalase nõustamise teenused;
 12.
 juhtimisalase nõustamisega seotud teenused;
 13.
 tehnilise katsetamise ja analüüsimise teenused;
 14.
 kaevandamisega seotud nõustamisteenused;
 15.
 omavahel seotud teadusliku ja tehnilise nõuande teenused;
 16.
 tõlketeenused;
 17.
 seadmete (sh transpordivahendite) hooldus ja remont;
 18.
 keskkonnateenused.
 g)
 Lepingu ese ei ole ÜRO ühtse tootenomenklatuuri (CPC) viitenumbri 872 all määratletud tööturuteenused.
 Punkti IV.4 sätete kohaselt võimaldatakse riiki siseneda ainult seoses lepingu esemeks oleva teenuseosutamisega, see ei anna õigust kasutada Venemaa Föderatsiooni kutsenimetust.
 Venemaa Föderatsioon võib kehtestada punkti IV.4 alusel Venemaa Föderatsiooni teenusteturule sisenevate Euroopa Liidu kodanike jaoks ettenähtud töölubade aastakvoodi. Esimesel aastal, mil punkti IV.4 sätted jõustuvad, ei tohi see kvoot olla väiksem kui 16 000 isikut. Järgmistel aastatel ei tohi aastakvoot olla väiksem kui sellele eelnenud aasta kvoot.
 IV.5.
 Kui praeguse mitmepoolsete teenustealaste kaubandusläbirääkimiste vooru tulemused jõustuvad, vaatavad lepinguosalised punkti IV.4 sätted läbi, et laiendada seda punkti ka füüsilisest isikust ettevõtjatele, kes on lepingulised teenuseosutajad.
 V.1.
 Käesolevat lepingut ei kohaldata meetmete suhtes, mis mõjutavad lepinguosalise tööturule siseneda soovivaid füüsilisi isikuid, samuti kodakondsust või alalist elu- või töökohta puudutavate meetmete suhtes.
 V.2.
 Käesolev leping ei takista lepinguosalist rakendamast meetmeid, millega reguleeritakse füüsiliste isikute sisenemist tema territooriumile või nende ajutist viibimist tema territooriumil, kaasa arvatud meetmed, mis on vajalikud tema piiride puutumatuse kaitseks ja füüsiliste isikute nõuetekohaseks piiriületuseks, tingimusel et neid meetmeid ei rakendata viisil, mis muudaks olematuks või vähendaks kasu, mida teine lepinguosaline saab punktide II, III ja IV alusel.
 Juhul kui Euroopa Liit kinnitab oma nõusolekut käesolevas kirjas esitatud tingimustega, teen ma ettepaneku, et käesolev kiri ja Euroopa Liidu vastus sellele moodustavad Venemaa Föderatsiooni valitsuse ja Euroopa Liidu vahelise ELi ja Venemaa koostöö- ja partnerluslepingus sisalduvate teenuskaubanduse valdkonna kohustuste säilitamist käsitleva lepingu. Käesolev leping jõustub kuupäeval, mil selle osalised on teineteisele kirjalikult teatanud, et nad on lõpetanud asjaomased sisemised menetlused. Lepingut kohaldatakse ajutiselt alates kuupäevast, mil Venemaa Föderatsioon ühineb WTOga.
 Sügava lugupidamisega
 Venemaa Föderatsiooni valitsuse nimel
 2. Euroopa Liidu kiri
 Genf, 16. detsember 2011
 Lugupeetud minister
 Meil on au teatada, et saime kätte Teie tänase kuupäevaga kirja, mille sisu on järgmine:
 „Pärast Venemaa Föderatsiooni valitsuse ja Euroopa Liidu vahelisi läbirääkimisi teenuskaubanduse teemal on lepinguosalised jõudnud järgmisele seisukohale.
 I.
 Olenemata ühelt poolt Venemaa Föderatsiooni ning teiselt poolt Euroopa ühenduste ja nende liikmesriikide vahelise partnerluse sõlmimist käsitleva 24. juunil 1994 sõlmitud partnerlus- ja koostöölepingu (edaspidi „partnerlus- ja koostööleping”) artikli 51 sätetest jäävad partnerlus- ja koostöölepingu artikkel 35 ning artikli 39 lõiked 1 ja 2 koostoimes artikli 30 punktiga h kehtima ka pärast Venemaa Föderatsiooni ühinemist Maailma Kaubandusorganisatsiooniga (WTO).
 II.
 Olenemata partnerlus- ja koostöölepingu artikli 51 sätetest laiendavad lepinguosalised GATSis sätestatud kohustustest tulenevaid hüvesid, mida kohaldatakse isikutele, kes viiakse äriühingusiseselt üle kaubandusliku kohaloleku kohta (nagu käesolevas punktis määratletud), mis ei ole nende esindus vastavas piirkonnas, pärast Venemaa Föderatsiooni ühinemist WTOga ka kõigile isikutele, kes vastavad partnerlus- ja koostöölepingu artikli 32 lõike 2 punktides a ja b sätestatud tingimustele. Käesoleva punkti tähenduses hõlmab partnerlus- ja koostöölepingu artiklis 32 kasutatud sõna „organisatsioonid” lepinguosaliste asjaomastes GATSi loendites määratletud kaubanduslikku kohalolekut.
 III.1.
 Venemaa juriidiliste isikute äriühingusiseselt Euroopa Liidus asuvatesse esindustesse üleviidavatele isikutele ei võimaldata vähem soodsat kohtlemist kui see, mida Euroopa Liit võimaldab samasugustele kolmanda riigi mis tahes juriidilise isiku äriühingusiseselt üleviidavatele isikutele.
 III.2.
 Punkti III.1 ei kohaldata kohtlemisele, mis tuleneb muudest Euroopa Liidu ja kolmandate riikide vahel sõlmitud lepingutest (v.a partnerlus- ja koostööleping), millest teatatakse GATSi V artikli kohaselt või millele kohaldatakse Euroopa Liidu GATSi loendis sisalduvaid enamsoodustusrežiimi erandeid. Punkti III.1 ei kohaldata ka kohtlemisele, mis tuleneb selliste eeskirjade ühtlustamisest, mille aluseks on Euroopa Liidu sõlmitud lepingud vastastikuse tunnustamise kohta kooskõlas GATSi VII artikliga.
 III.3.
 Venemaa Föderatsioon ei võimalda Euroopa Liidu juriidiliste isikute äriühingusiseselt Venemaa Föderatsioonis asuvatesse esindustesse üleviidavatele isikutele vähem soodsat kohtlemist kui see, mida Euroopa Liit sarnastele äriühingusiseselt üleviidavatele isikutele käesoleva punkti alusel võimaldab. Venemaa Föderatsioon võib aga piirata selliste äriühingusiseselt üleviidavate isikute arvu viie (panganduses kahe) isikuni esinduse kohta.
 IV.1.
 Punktis IV kasutatakse järgmisi mõisteid:
 a) „lepinguosalise lõpptarbija”– vastava lepinguosalise õigusaktide kohaselt tema territooriumil asutatud juriidiline isik;
 b) „füüsiline isik”– lepinguosalise kodanik (Euroopa Liidu puhul selle liikmesriigi kodanik), kes elab selle lepinguosalise territooriumil ja siseneb ajutiselt teise lepinguosalise territooriumile lepingulise teenuseosutaja töötajana eesmärgiga osutada teenuseid kooskõlas teenuste osutamise lepingus sätestatuga;
 c) „lepinguline teenuseosutaja”– ühe lepinguosalise juriidiline isik, kes on asutatud selle lepinguosalise õigusaktide kohaselt tema territooriumil ja kellel puudub kaubanduslik kohalolek teise lepinguosalise territooriumil asutatud tütarettevõtja, kontrollitava äriühingu või filiaali näol ja kellel on sõlmitud teise lepinguosalise territooriumil asuva lõpptarbijaga leping teenuste osutamise kohta, milleks on vaja esimese lepinguosalise füüsiliste isikute ajutist kohalolekut teise lepinguosalise territooriumil.
 IV.2.
 Euroopa Liit ei kohtle Venemaa Föderatsiooni lepingulisi teenuseosutajaid vähem soodsalt kui mis tahes kolmanda riigi teenuseosutajaid.
 IV.3.
 Käesolevat punkti ei kohaldata kohtlemisele, mis tuleneb muudest Euroopa Liidu ja kolmandate riikide vahel sõlmitud lepingutest, millest teatatakse GATSi V artikli kohaselt või millele kohaldatakse Euroopa Liidu GATSi loendis sisalduvaid enamsoodustusrežiimi erandeid. Käesolevat punkti ei kohaldata ka kohtlemisele, mis tuleneb selliste eeskirjade ühtlustamisest, mille aluseks on Euroopa Liidu sõlmitud lepingud vastastikuse tunnustamise kohta kooskõlas GATSi VII artikliga.
 IV.4.
 Venemaa Föderatsioon lubab Euroopa Liidu lepingulistel teenuseosutajatel osutada oma territooriumil teenuseid füüsiliste isikute kohaloleku kaudu, kui on täidetud järgmised tingimused.
 a)
 Teenuste osutamise leping:
 i)
 on sõlmitud vahetult lepingulise teenuseosutaja ja lõpptarbija vahel;
 ii)
 eeldab Euroopa Liidu füüsiliste isikute ajutist kohalolekut Venemaa Föderatsiooni territooriumil, et seal asjaomast teenust osutada; ja
 iii)
 on kooskõlas Venemaa Föderatsiooni õigusnormidega.
 b)
 Kõnealuse lepingu täitmiseks sisenevad füüsilised isikud Venemaa Föderatsiooni territooriumile ja viibivad seal ajutiselt lepinguperioodi vältel või kuni kuus järjestikust kuud 12kuulise perioodi jooksul, sõltuvalt sellest, kumb on lühem.
 c)
 Venemaa Föderatsiooni siseneval füüsilisel isikul peab olema
 i)
 akadeemiline kraad või samaväärset teadmiste taset tõendav tehniline kvalifikatsioon ja
 ii)
 kutsekvalifikatsioon, kui see on Venemaa Föderatsiooni õigusnormide kohaselt vajalik asjaomases valdkonnas tegutsemiseks.
 d)
 Füüsiline isik ei saa Venemaa Föderatsioonis viibimise ajal teenuste osutamise eest muud tasu kui lepingulise teenuseosutaja makstav töötasu.
 e)
 Venemaa Föderatsiooni sisenev füüsiline isik peab enne Venemaa Föderatsiooni sisenemise taotluse esitamist olema lepingulise teenuseosutaja juures töötanud vähemalt aasta. Lisaks peab Venemaa Föderatsiooni siseneval füüsilisel isikul olema Venemaa Föderatsiooni sisenemise taotluse esitamise ajaks vähemalt kolmeaastane töökogemus asjaomase lepinguga seotud valdkonnas.
 f)
 Teenuste osutamise leping peab olema sõlmitud ühes järgmistest valdkondadest, mis on määratletud Venemaa Föderatsiooni GATSi kohustuste loendis:
 1.
 õigusteenused;
 2.
 majandusarvestus- ja raamatupidamisteenused;
 3.
 maksualase nõustamise teenused;
 4.
 arhitektiteenused;
 5.
 inseneriteenused;
 6.
 integreeritud inseneriteenused;
 7.
 linnaplaneerimis- ja maastikuarhitektiteenused;
 8.
 arvutiteenused ja nendega seotud teenused;
 9.
 reklaamiteenused;
 10.
 turu-uuringutealased teenused;
 11.
 juhtimisalase nõustamise teenused;
 12.
 juhtimisalase nõustamisega seotud teenused;
 13.
 tehnilise katsetamise ja analüüsimise teenused;
 14.
 kaevandamisega seotud nõustamisteenused;
 15.
 omavahel seotud teadusliku ja tehnilise nõuande teenused;
 16.
 tõlketeenused;
 17.
 seadmete (sh transpordivahendite) hooldus ja remont;
 18.
 keskkonnateenused.
 g)
 Lepingu ese ei ole ÜRO ühtse tootenomenklatuuri (CPC) viitenumbri 872 all määratletud tööturuteenused.
 Punkti IV.4 sätete kohaselt võimaldatakse riiki siseneda ainult seoses lepingu esemeks oleva teenuseosutamisega, see ei anna õigust kasutada Venemaa Föderatsiooni kutsenimetust.
 Venemaa Föderatsioon võib kehtestada punkti IV.4 alusel Venemaa teenusteturule sisenevate Euroopa Liidu kodanike jaoks ettenähtud töölubade aastakvoodi. Esimesel aastal, mil punkti IV.4 sätted jõustuvad, ei tohi see kvoot olla väiksem kui 16 000 isikut. Järgmistel aastatel ei tohi aastakvoot olla väiksem kui sellele eelnenud aasta kvoot.
 IV.5.
 Kui praeguse mitmepoolsete teenustealaste kaubandusläbirääkimiste vooru tulemused jõustuvad, vaatavad lepinguosalised punkti IV.4 sätted läbi, et laiendada seda punkti ka füüsilisest isikust ettevõtjatele, kes on lepingulised teenuseosutajad.
 V.1.
 Käesolevat lepingut ei kohaldata meetmete suhtes, mis mõjutavad lepinguosalise tööturule siseneda soovivaid füüsilisi isikuid, samuti kodakondsust või alalist elu- või töökohta puudutavate meetmete suhtes.
 V.2.
 Käesolev leping ei takista lepinguosalist rakendamast meetmeid, millega reguleeritakse füüsiliste isikute sisenemist tema territooriumile või nende ajutist viibimist tema territooriumil, kaasa arvatud meetmed, mis on vajalikud tema piiride puutumatuse kaitseks ja füüsiliste isikute nõuetekohaseks piiriületuseks, tingimusel et neid meetmeid ei rakendata viisil, mis muudaks olematuks või vähendaks kasu, mida teine lepinguosaline saab punktide II, III ja IV alusel.
 Juhul kui Euroopa Liit kinnitab oma nõusolekut käesolevas kirjas esitatud tingimustega, teen ma ettepaneku, et käesolev kiri ja Euroopa Liidu vastus sellele moodustavad Venemaa Föderatsiooni valitsuse ja Euroopa Liidu vahelise ELi ja Venemaa koostöö- ja partnerluslepingus sisalduvate teenuskaubanduse valdkonna kohustuste säilitamist käsitleva lepingu. Käesolev leping jõustub kuupäeval, mil selle osalised on teineteisele kirjalikult teatanud, et nad on lõpetanud asjaomased sisemised menetlused. Lepingut kohaldatakse ajutiselt alates kuupäevast, mil Venemaa Föderatsioon ühineb WTOga.”
 Euroopa Liidul on au kinnitada, et ta nõustub Teie kirja sisuga.
 Sügava lugupidamisega
 Euroopa Liidu nimel


text:
 Avis juridique important
 |
 21993A0715(01)
 Acordo sob forma de troca de cartas relativo à aplicação provisória do protocolo que fixa, em relação ao período compreendido entre 1 de Junho de 1993 e 31 de Maio de 1996, as possibilidades de pesca e a compensação financeira previstas no Acordo entre a Comunidade Económica Europeia e o Governo da República Democrática de São Tomé e Príncipe respeitantes à pesca ao largo da costa de São Tomé e Príncipe
 Jornal Oficial no L 172 de 15/07/1993 p. 0026 - 0026
 ACORDO sob forma de troca de cartas relativo à aplicação provisória do protocolo que fixa, em relação ao período compreendido entre 1 de Junho de 1993 e 31 de Maio de 1996, as possibilidades de pesca e a compensação financeira previstas no Acordo entre a Comunidade Económica Europeia e o Governo da República Democrática de São Tomé e Príncipe respeitantes à pesca ao largo da costa de São Tomé e PríncipeA. Carta do Governo da República Democrática de São Tomé e Príncipe Excelentíssimo Senhor,Referindo-me ao protocolo, rubricado em 10 de Fevereiro de 1993, que fixa as possibilidades de pesca e a compensação financeira em relação ao período compreendido entre 1 de Junho de 1993 e 31 de Maio de 1996, tenho a honra de informar que o Governo da República Democrática de São Tomé e Príncipe está disposto a aplicar esse protocolo a título provisório, a partir de 1 de Junho de 1993, na pendência da sua entrada em vigor nos termos do seu artigo 7°, desde que a Comunidade Económica Europeia esteja na disposição de proceder do mesmo modo.Fica entendido que, nesse caso, o pagamento de uma primeira fracção, igual a um terço da compensação financeira fixada no artigo 2° do protocolo, deve ser efectuado antes de 31 de Outubro de 1993.Muito agradecia que Vossa Excelência confirmasse o acordo da Comunidade Económica Europeia sobre tal aplicação provisória.Queira aceitar, Excelentíssimo Senhor, a expressão da minha mais elevada consideração.Pelo Governo da República Democrática de São Tomé e PrincipeB. Carta da Comunidade Económica Europeia Excelentíssimo Senhor,Tenho a honra de acusar a recepção da carta de Vossa Excelência datada de hoje, do seguinte teor:« Referindo-me ao protocolo, rubricado em 10 de Fevereiro de 1993, que fixa as possibilidades de pesca e a compensação financeira em relação ao período compreendido entre 1 de Junho de 1993 e 31 de Maio de 1996, tenho a honra de informar que o Governo da República Democrática de São Tomé e Príncipe está disposto a aplicar esse protocolo a título provisório, a partir de 1 de Junho de 1993, na pendência da sua entrada em vigor nos termos do seu artigo 7°, desde que a Comunidade Económica Europeia esteja na disposição de proceder do mesmo modo.Fica entendido que, nesse caso, o pagamento de uma primeira fracção, igual a um terço da compensação financeira fixada no artigo 2° do protocolo, deve ser efectuado antes de 31 de Outubro de 1993.Muito agradecia que Vossa Excelência confirmasse o acordo da Comunidade Económica Europeia sobre tal aplicação provisória. ».Tenho a honra de confirmar a Vossa Excelência o acordo da Comunidade Económica Europeia sobre tal aplicação provisória.Queira aceitar, Excelentíssimo Senhor, a expressão da minha mais elevada consideração.Em nome do Conselho das Comunidades Europeias


jurisdiction: US

text:
The appeal in this case is from a judgment rendered in the Circuit Court for Prince George's County in an action of trover brought by the appellant against the appellee for the wrongful conversion of fifteen thousand dollars, par value, of the preferred stock, and fifteen thousand dollars, par *Page 672
 value, of the common stock, of the Brightwood Sanitarium Company.
 The stock was, on the 25th day of March, 1920, issued and delivered by the Brightwood Sanitarium Company to Francis E. Mattingly, the appellee, at the request, and in the presence, of J. Benjamin Mattingly, the assignor of the appellee, under the facts and circumstances fully stated in Mattingly v. Mattingly,143 Md. 227, a suit between the same parties. In that case certain lands in Howard County were sold to the Brightwood Sanitarium Company. This property had formerly belonged to J. Benjamin Mattingly, but had been sold under a mortgage, and the legal title thereto had passed to the purchasers at such sale. It seems, however, that said purchasers had orally agreed with J. Benjamin Mattingly that they would allow him to redeem the property upon making certain payments to them. J. Benjamin Mattingly found a purchaser in the Brightwood Sanitarium Company, and it became necessary for him to comply with the oral agreement with the purchasers to redeem the property. At this stage in the negotiations the appellee, Francis E. Mattingly, his brother, came upon the scene, and he, with the consent, if not at the suggestion, of J. Benjamin Mattingly, obtained a written option from the purchasers of the property at the mortgage sale to buy the property so sold to them. Upon getting the option he, on the same day, entered into a written agreement with the Brightwood Sanitarium Company to sell it to that company. A part of the consideration paid to him therefor was the stock above mentioned which, as we have said, was issued and delivered on the 25th day of March, 1920.
 After the issuance and delivery of said stock to Francis E. Mattingly, an attempt was made by J. Benjamin Mattingly to have Francis E. Mattingly execute a written acknowledgment that he had acquired the option to buy for his brother Benjamin, and that the consideration received by him for the property sold to the sanitarium company, including the stock, was received and held by him as agent of J. Benjamin Mattingly, and not in his own right. *Page 673
 A controversy then arose between them in which Francis E. Mattingly demanded that certain payments should be made to him for moneys owing to him, including charges for his services and expenses incurred by him in connection with the negotiation before doing as requested. They were unable to agree as to what was rightfully owing by J. Benjamin Mattingly to his brother in connection therewith, and nothing further was done towards procuring such acknowledgment, and on the 24th day of May, 1920, J. Benjamin Mattingly assigned said stock to another brother, William E. Mattingly, the appellee, and thereafter the suit in that case was instituted by him, as assignee, against Francis E. Mattingly.
 In that case this Court said: "The evidence shows that although the option from Mr. Digges and others (the purchasers at said mortgage sale) was taken in the name of Francis E. Mattingly, and the option to the Brightwood Sanitarium Company was signed by him, he nevertheless was acting therein for and on behalf of his brother, Benjamin, and for his benefit; and consequently the profits, if any, accruing from the purchase and sale of the property, belonged to William E. Mattingly, as assignee of his brother, subject to any money paid and advanced by Francis E. Mattingly for authorized or needed expenses and advancements growing out of and immediately connected with the transaction, but not subject to compensation for services rendered by him, or for money owing to him by his brother, not growing out of and immediately connected with the transaction." The decree was reversed and the case remanded that evidence might be taken, if desired, "showing the amount of money, if any, paid or advanced by Francis E. Mattingly for authorized or needed expenses and advancements growing out of and immediately connected with the aforesaid transaction, with his brother."
 Upon remand of the case further evidence was taken and a decree passed thereon allowing to Francis E. Mattingly certain items for authorized or needed expenses and advancements *Page 674
 "growing out of and immediately connected with the transaction." Among the items so allowed was a fee of two hundred and fifty dollars to Messrs. Hamilton and Hamilton, which, upon appeal to this Court, was not allowed, in an opinion filed April 10th, 1924 (Mattingly v. Mattingly, 145 Md. 521).
 The certificates of stock, which were in the name of Francis E. Mattingly, remained in his possession throughout the whole period of the litigation, with no attempt on his part, so far as the record discloses, to dispose of them. After the payment to him of the items allowed him, under the decision of this Court previously mentioned, out of a fund then in the hands of the clerk of the Circuit Court for Howard County, being part of the cash proceeds from the sale of the property to the Brightwood Sanitarium Company, Francis E. Mattingly offered and tendered delivery of the stock to William E. Mattingly, the assignee of J. Benjamin Mattingly, which was declined by him, and thereafter this suit was brought by William E. Mattingly to recover the value for the alleged wrongful conversion of the stock, which suit resulted in a verdict and judgment for the defendant.
 Mr. Poe, in his work Pleading, sec. 215, divides conversion, which is the gist of the action of trover, into three kinds. 1st. Tortious: That is, an actually wrongful taking or carrying away of the plaintiff's goods by the defendant, with the intent to appropriate them to his own use, or that of a person for whom he is acting; or to deprive the plaintiff of the use of them; or a destruction, total or partial, or abuse of the goods. 2d. A wrongful assumption of the property in goods, or unauthorized acts of user or ownership over them. And 3d. A wrongful detention of the goods and refusal to deliver them after due demand, or a wrongful parting with the goods." If there has been a conversion in this case for which the defendant may be held liable, it is a conversion of the third class, known as a constructive conversion. A constructive conversion of this class arises, as stated by Mr. Poe "where the possession of the defendant, in the first instance, was rightful; as, for example, where he actually *Page 675
 found the goods in question, or acquired possession of them lawfully from the plaintiff or from a third person for a limited time or a special purpose. In all such cases, before the action of trover can be maintained, a previous demand by the plaintiff upon the defendant or his duly authorized agent for the delivery of the goods, and a refusal by the latter to deliver, must be shown, and the demand must be shown to have been made at a time when the defendant had it in his power to comply; otherwise the refusal to deliver is no evidence of conversion. The difference between the two classes of cases is this: Where the injury to the plaintiff's possession is per se tortious, the wrongful act itself constitutes the conversion, without more; and the right of action immediately accrues. But in all other cases, the fact of conversion is an inference merely from the refusal of the defendant to deliver the goods upon proper and seasonable demand — such demand and refusal not constituting a conversion in themselves, but being only prima facie evidence of an antecedent or continuing conversion, which may or may not be rebutted by the other circumstances of the case. Hence, where it appears that when the demand was made, the defendant refused to deliver until his legitimate liens and charges on the goods were first paid, there was no complete conversion. So also, where the refusal of the defendant is distinctly placed on the ground that they had been taken from his possession, or their delivery to plaintiff enjoined, by due process of law. And, indeed, anything which goes to show the bona fide inability of the defendant to comply with the demand will be sufficient; although it can hardly be doubted that if the defendant, in anticipation of the demand, purposely, and with a view of evading it, puts himself in a position, with respect to the goods in question, by which he is disabled from delivering them, such conduct will amount to a conversion. * * * The demand should be made by the plaintiff, or his duly authorized agent, upon the defendant or his agent, and should be so definite as to apprise the defendant with reasonable exactness what goods are meant, and in like manner, the refusal should be shown to be unqualified." *Page 676 M. C.C. of Baltimore v. Norman, 4 Md. 352; Stewart v.Spedden, 5 Md. 449; Dietus v. Fuss, 8 Md. 148; Dungan v.Mutual B. Assn., 38 Md. 242, 254; Hammond v. Dubois,131 Md. 152.
 In this case, as we have said, the stock in question was issued in the name of Francis E. Mattingly and delivered to him upon the direction of J. Benjamin Mattingly, the assignor of the plaintiff, and it was therefore in no sense wrongfully obtained by the appellee.
 J. Benjamin Mattingly testified that on the 12th day of June, 1920, after the assignment of the stock to his brother, William E. Mattingly, on the 24th day of May, 1920, he asked Francis E. Mattingly how much he was owing him, that he wanted to know as he wished "to settle it and get the stock." Francis denied that Benjamin ever called upon him for the return of the stock, but whether he did or not, it is shown by the decisions of this court in the two cases above mentioned, that at such time and at the time of the assignment of the stock to William E. Mattingly certain sums of money were owing by Benjamin to his brother, Francis, on a note given by Benjamin to Francis, upon which a judgment was thereafter entered, and for expenses incurred by him in connection with the purchase and sale of said property for his brother, and this Court in those cases held that, while the consideration received for said property belonged to J. Benjamin Mattingly, it was nevertheless subject to the payment of said indebtedness owing by him to his brother Francis. As the consideration received by Francis E. Mattingly for the property, including the stock in question, was subject to the payment of the indebtedness owing to him, which was in the nature of a lien thereon, for which no sufficient tender was ever made by either Benjamin or William to Francis, the failure of the latter to turn over the stock to the former, if such demand was in fact made, was not, at most, a complete conversion of the stock for which the plaintiff could recover. No demand was thereafter made upon Francis for the payment of said stock, and when, under the order of said court, he received the amount held to be *Page 677
 owing to him, he, very shortly thereafter, without further demand upon him, tendered the stock to William E. Mattingly. Upon these facts the plaintiff, we think, was not entitled to recover and the prayer of the defendant, which was refused by the court, asking that the case be withdrawn from the consideration of the jury, should have been granted and the case taken from the jury, and so holding, we need not consider the many other rulings of the court on the prayers and evidence.
 The judgment appealed from will therefore be affirmed.
 Judgment affirmed, with costs to the appellee.