text:
Más országok politikusai és katonái a 2. világháborúban
 Tadeusz gróf BÓR-KOMOROWSKI
 "Folke gróf" BERNADOTTE af WISBORG
 Kaj-sek CSANG
 SZELASSZIÉ HAILÉ
 Marie Pierre Joseph Francois KOENIG
 Jean Marie Gabriel de LATTRE DE TASSIGNY
 Alexandrosz PAPAGOSZ
 Henri Philippe Omer PÉTAIN
 Wladyslaw ANDERS ( 1892 - 1970 )
 1939. szeptember 1-jén, amikor Németország megtámadta Lengyelországot, Anders tábornok anowogrodeki lovas hadosztály parancsnoka volt. A hadosztálya élén hősi harcok után nagy veszteségeket szenvedve vonult vissza Dél-Lengyelországba. Itt a szovjet Vörös Hadsereg támadása következtében a megtépázott egységével szovjet fogságba esett 1939 őszén. Churchill nyomására 1942-ben Sztálin beleegyezett, hogy a Szovjetunióban megszervezésre kerüljön egy lengyel fegyveres erő, amelynek Anders lett a parancsnoka. Ezzel gyakorlatilag megmenekült attól, hogy aKatynban legyilkolt lengyel tisztek sorsára kerüljön.
 Ion ANTONESCU ( 1882 - 1946 )
 Ion Antonescu (1882. június 15. – 1946. június 1.) román katonatiszt, diktátor.
 Piteştiben született. Fiatalon katonai pályára lépett, francia katonai iskolába járt, majd a hadseregbe került. 1907-re hadnagyi rangban szolgált, amikor részt vett egy Galac körüli parasztfelkelés leverésében, miközben kegyetlenségével és kezdeményezőkészségével felhívta magára felettesei figyelmét. 1911-ben elvégezte a hadi akadémiát, és az 1913-as II. Balkán-háborúban elnyerte a legmagasabb román hadikitüntetést.
 Amikor 1914-ben kitört az első világháború, Románia semleges maradt, és csak 1916. augusztus 27-én lépett be a harcba az antant-hatalmak oldalán. Eleinte rosszul alakult számára a háború: a központi hatalmak elfoglalták Bukarestet és megsarcolták az Romániát. A helyzet csak az antant győzelmével fordult jóra. Antonescu a háború alatt Prezan parancsnok hadseregének volt hadműveleti főnöke, majd a győzelem közeledtével már az egész román haderő hadműveleteiért felelt. A győzelem után Románia területe majdnem kétszeresére nőtt, mivel 1919-ben elismerték igényét a többségében románok lakta Erdélyre, Bukovinára és Besszarábiára. A sok más nemzetiségű jelenléte a román nacionalista sovinizmus és antiszemitizmus erősödését vonta maga után. 1922 októberében I. Ferdinándot Nagy-Románia királyává koronázták. 1923-ban új alkotmányt adtak ki, ami az országban erős, centralizált hatalmat hozott létre: a király joga volt a miniszterelnök kinevezése is. Egyúttal a romániai zsidókat emancipálták.
 Diplomáciai feladatok, válság Romániában
 Az 1929 októberében kitört gazdasági világválság hatalmas csapást mért Románia döntően agráralapokon álló gazdaságára. Ez a harmincas években a vérmesen idegengyűlölő Vasgárda megerősödéséhez vezetett. A gárda tagjai, a „légionisták” háborút hirdettek a kommunistákkal és a zsidókkal szemben, zaklatták és bántalmazták őket a nyílt utcán, illetve titokban politikai gyilkosságokat terveltek ki és hajtottak végre. 1930-ban meghalt Ferdinánd király, utódja II. Károly lett.
 Franciaország nyomására 1933-ban hivatalosan feloszlatták a Vasgárdát, de az a valóságban tovább működött „Mindent az Országért” (Totul Pentru Tara) néven. A Gárda hamarosan a náci Németország támogatását is élvezhette, és a legnagyobb hatású balkáni szélsőjobboldali mozgalommá nőtte ki magát, miközben erőteljesen hozzájárult Románia politikai életének destabilizálásához. Az 1937-es választásokon 16%-ot ért el, és 66 parlamenti székkel a harmadik legnagyobb párttá vált. A király részvételükkel alakíttatott koalíciós kormányt, ami kitiltotta a zsidókat a hadseregből és a civil szférából, megtiltva számukra a tulajdonszerzést és bizonyos szakmák gyakorlását. Antonescu e kormány hadügyminisztere volt.
 A Conducător 1941. június 22-étől kezdve körülbelül egymillió katonával támogatta a németek Szovjetunió elleni támadását, és egyúttal megnövelte a szövetségeseinek juttatott kőolaj- és élelmiszerszállítmányok mennyiségét. A harcok nagy jutalommal kecsegtették Romániát: megkaphatta Észak-Bukovinát, Besszarábiát, sőt a Dnyesztertől keletre eső területek nagy részét egészen Ogyesszáig. Az elfoglalt területeken élő zsidókat potenciális szovjet kémnek tekintették, csakúgy, mint a „régi Romániában” lakókat. Június 19-én Antonescu 40 000 romániai zsidó deportálását rendelte el városi gettókba és elkülönítő táborokba. Június 25-én Moldavia megye fővárosában, Iaşiban legalább 9000 zsidót megöltek a románok és német segítőik, és több százan meghaltak a deportálások során.
 Nemrég azonban a bukaresti legfelső bíróság felmentette a béke elleni bűnök alól (a fő vádpont ellene). Ez meglepő módon a román sajtóban, politikában, és civil társadalomban nem kapott visszhangot, csupán a Moldovai Köztársaság Kommunistáinak Pártja és az Európai Baloldal tiltakozott. Később számos zsidó szervezet és az orosz kormány is tiltakozott. Ez az első eset Romániában, hogy egy százezrek haláláért felelős embert felmentenek egy ilyen fontos vádpont alol.
 Tadeusz gróf BÓR-KOMOROWSKI ( 1895 - 1966 )
 (Eredeti neve Tadeusz Komorowski.) Lengyel tábornok. Lengyelország német megszállása után a földalatti lengyel hadsereg (Armia Krajowa, AK) tagja lett, ekkor vette fel a Bór fedõnevet. Először a Krakkó körzetében tevékenykedő egységeket vezette, majd 1943-44-ben az AK parancsnoka. 1944-ben ő vezette a varsói felkelést, annak leverése után német hadifogságba került. 1945-től 1947-ig a külföldi (angliai) lengyel hadsereg parancsnoka. 1947-49 között a lengyelek londoni emigráns kormányának miniszterelnöke.
 Eduard BENES ( 1884 - 1948 )
 Szarka L.: A csehszlovák államalapítás
 Edvard Beneš (Kožlany, 1884. május 28. – Sezimovo Ústí, 1948. szeptember 3.) cseh politikus, Csehszlovákia második, vitatott megítélésű elnöke, Csehszlovákia létrehozásának legerőteljesebb hirdetője és megvalósítója. Külpolitikai tevékenysége nagymértékben hozzájárult Magyarország világháborúkban betöltött szerepének hátrányos megítéléséhez, és a trianoni békeszerződésben meghatározott területvesztéseihez.
 Az I. világháború kitörése után titkos ellenállási mozgalmat szervezett Maffia néven, és ő felelt a kommunikációs útvonalakért az akkor éppen Svájcban tartózkodó Masarykkal. Végül 1915 szeptemberében maga is emigrált Párizsba, ahol aktívan terjesztette a független Csehszlovákiával kapcsolatos elképzeléseit. Masaryk Párizsban bemutatta Benešnek Milan Rastislav Štefánikot, aki neki korábban szintén tanítványa volt a Károly Egyetemen .
 „ Amit Masaryk kigondol, azt Beneš kimondja és Štefánik végrehajtja. ”
 „ Meg kell semmisíteni a Habsburg-birodalmat és visszaállítani a csehszlovák nemzetet! ”
 – Edvard Beneš, 1916. március 16.
 A csehszlovák diplomácia élén
 A Csehszlovák Nemzeti Tanács a versailles-i béketárgyalásokon is képviseltette magát. Beneš 1918-1919 között Genfben és Párizsban tárgyalt az újonnan megalakult Csehszlovákia sorsáról és határairól, immár külügyminiszteri minőségben. Az első világháború lezárása után komoly szerepe volt Magyarország feldarabolásában, túlzó igényeit azonban már a győztespárti békekonferencia sem tartotta kielégíthetőnek. A második világháború Csehországban elkövetett szörnyűségeit helytelen módon a nemzeti kisebbségekre vetítette ki, s kollektív bűnösnek kiáltotta ki mind a szudéta-németeket, mind a magyarokat. Az 1920-as évek második felében már rendre összekülönbözött Masarykkal.
 „ Én egyáltalán nem igazságokra törekszem, én politikát csinálok. S ezért olykor tudatosan követek el jogtalanságokat, az állam érdekében és személyes érdekemben. ”
 Ezt követően Beneš jelen volt a Népszövetség megalakításánál, annak 1920-ban elnöke, 1923-1927 között pedig Tanácsának tagja volt. Nyilvánvaló magyarellenes éllel 1920-1922 között szerződéseket kötött Romániával és Jugoszláviával, miáltal létrejött a "kisantant". Jelentős tekintélye volt: minden fontosabb nemzetközi konferencián részt vett (Genova – 1922; Locarno – 1925; Hága – 1930; Lausanne – 1932).
 Csehszlovákia második elnöke
 Moszkvabarát emigráció – a Kreml ügynöke
 Ismét Csehszlovákiában
 A Beneš-dekrétumok tágabb értelemben a második világháború utáni csehszlovák államiságot megalapozó, 143 elnöki rendelet. Gyakrabban csak azt a 13 jogszabályt nevezik így, amelyek a csehszlovák nemzetállam megteremtése érdekében az ország területén élő németek és magyarok kollektív bűnösségét rögzítették. Az e dekrétumok alapján a német és magyar kisebbséggel szemben alkalmazott bánásmód összeegyeztethetetlen volt az emberi jogokkal, ellentétes volt a nemzetközi jog általános elveivel, a diszkrimináció és a kényszermunka tilalmával továbbá a tulajdon sérthetetlenségének elvével. A dekrétumokat az egykori Csehszlovákia mindkét utódállama, Csehország és Szlovákia is jogrendje részének tekinti.
 „ Felvétetett 1946. november 21-én a prágai Meghatalmazott hivatalában este 18 órakor.
 A reszlovakizációs folyamat, vagy „visszaszlovákosítás” azt jelentette a csehszlovák értelmezés szerint, hogy az előző századokban elmagyarosodott szlovákoknak lehetőséget adtak visszatérésükre az anyanemzethez . Az elvet már 1918 után megfogalmazták, de tömeges alkalmazására csak a második világháborút követően került sor. A reszlovakizáltak visszakaphatták állampolgárságukat, kihúzták őket a deportálásra és áttelepítésre kijelöltek listájáról és visszaadták elkobzott tulajdonukat. A feladat végrehajtása a „reszlovakizációs bizottságokra” hárult: propagandamunkát végeztek és elbírálták a beérkezett kérvényeket. Az agitációba gyakran a fenyegetés hangja vegyült, s szórólapok figyelmeztették a magyar lakosságot, hogy a szlovák nemzetiség vállalása az utolsó esély a szabad élet biztosítására. A felvidéki magyarok jelentős része végül beadta a derekát, hiszen felmérte, hogy az állampolgárság hiányával járó teljes kiszolgáltatottság milyen nagy veszélyt jelent. 719 településről összesen 423 264-en kérték a szlovák nemzetiség megadását, ebből összesen 326 679 személyt nyilvánítottak szlováknak.
 2007. szeptember 20-án a szélsőségesen nacionalista Szlovák Nemzeti Párt kezdeményezésére a szlovák parlament összes pártja (kivéve a Magyar Koalíció Pártja) megszavazta a Beneš-dekrétumok sérthetetlenségéről szóló 1487/2007 számú határozatát. E tény tiltakozást váltott ki német, osztrák és magyar részről. A parlamenti szavazást rendkívül indulatos, magyarellenes felszólalások előzték meg. A dekrétumok miatt Liechtenstein az egyetlen állam, amelyik nem fogadta el Szlovákia függetlenségének kikiáltását.
 "Folke gróf" BERNADOTTE af WISBORG ( 1895 - 1948 )
 Svéd diplomata. 1943-tól a Svéd Vöröskereszt elnöke, 1943 októberében és 1944 szeptemberében Göteborgban beteg angol és német hadifoglyok cseréjét szervezi. 1945 februárjában koncentrációs táborokban raboskodó dán és norvég foglyok szabadonengedését éri el. Ekkor kerül kapcsolatba Himmlerrel, akivel április végén tárgyal arról, hogy a németek megadnák magukat, de csak a szövetségeseknek, az oroszoknak nem. Az ajánlatot a szövetségesek elutasítják. 1946-tól a Svéd Vöröskereszt elnöke. Amikor az 1948-as arab-zsidó konfliktusban próbál meg közvetíteni, Palesztinában zsidó zélsőségesek meggyilkolják.
 Henry Duncan Graham CRERAR ( 1888 - 1965 )
 Kanadai tábornok. 1940-41-ben a kanadai hadsereg vezérkari főnöke Londonban. 1942-től 1943-ig az I. kanadai hadtest parancsnoka. Harcolt Szicíliában. 1943-ban visszahívták Londonba, ahol az 1. kanadai hadsereg parancsnoka lett. Ebben az alakulatban lengyel, belga, holland és brit egységek is szolgáltak. 1944-ben résztvevője a normandiai partraszállásnak. Hadserege többek között bevette Le Havre, Boulogne és Calais városát. Csapatai kerítették be a Hollandiában harcoló német erőket.
 Kaj-sek CSANG ( 1887 - 1975 )
 Csang Kaj-sek (angolos írásmóddal: Chiang Kai-shek, mandarin olvasatban: Jiang Jieshi, magyar átírásban Csiang Csie-si; Tajvanon ismertebb nevén Jiang Jongzheng, ''Csiang Csung-cseng; Xikou, 1887. október 31. – Tajvan, 1975. április 5.) kínai politikus, katona.
 Csang Kaj-sek falusi kereskedőcsaládban született a Zhejiang tartománybeli Xikou településen. A tokiói katonai akadémián tanult, ahol megismerkedett a három népi elven – nacionalizmuson, a nép jogain és a "népléten" – alapuló Egyesült Kínai Liga alapítójával, Szun Jat-szennel, a későbbi Kínai Köztársaság első elnökével. Az 1911-ben kirobbant katonai fölkelés hírére hazatért Japánból, hogy az egyik köztársasági ezred irányítását átvegye. A forradalom jelentős társadalmi változásokat indított el Kínában (lemond a császár, kikiáltják a köztársaságot, kihirdetik az alkotmányt), és gyakorlatilag 1912 áprilisában véget ért.
 Csang Kaj-sek 1923-1924-ben Moszkvában tartózkodott, és bár az ottani változások és módszerek tetszettek neki, a szovjet pártapparátuson belüli viszonyokat látva csalódottan tért haza Kínába. 1925-ben átvette a köztársasági csapatok feletti parancsnokságot és az 1912. augusztus 12-én megalakult Nemzeti Párt, a Guomindang jobbszárnyának vezetője lett. 1925 májusában kitört a sanghaji sztrájk, amelyre válaszul a Guomindang – félve a forradalom térnyerésétől – államcsínyt szervezett, amely elbukott. A forradalom részekre szabdalta Kínát: 1927-ben Csang Kaj-sek nemzeti kormányt alapított Nankingban, miközben a kettészakadt Guomindang Vuhanba tette át székhelyét. Áttért a kereszténységre, hogy a nyugathoz fűződő kapcsolatait erősítse és hosszú évekre abszolút hatalom összpontosult a kezében.
 1927 és 1931 között a polgárháború szabdalta országban – kezdeti sikeres hadjáratai után – többször is vereséget szenvedett, ráadásul Japán – kihasználva Kína meggyengülését – 1931-ben elfoglalta Mandzsúriát. Ez egységfrontba tömörítette a Mao Ce-tung és Csang Kaj-sek vezette erőket: 1936 és 1945 között közösen próbálták Északkelet-Kínát (azaz: Mandzsúriát) felszabadítani.
 Időközben kitört a II. világháború. Kína 1941 után minden kapcsolatot megszakított a Harmadik Birodalommal és Olaszországgal, így Csang Kaj-sek a szövetségesek oldalán vehetett részt a párizsi békekonferencián. 1945-ben, Japán kapitulációját követően felbomlott a kommunisták és a nemzeti oldal szövetsége, a kínai hadsereg kettészakadt, kezdetét vette a harmadik polgárháború. Mao hadserege győzelmet győzelemre halmozott: 1948-ban felszabadította Mandzsúriát, 1949 áprilisában elfoglalta Nankingot, Csang Kaj-sek kormányának székhelyét, október 1-jén kikiáltották a Kínai Népköztársaságot. Csang Kaj-sek és maradék serege Tajvan szigetére menekült. 1954-ben Csang Kaj-sek biztonsági szerződést kötött az Egyesült Államokkal. Csang Kaj-sek haláláig nem mondott le arról a tervéről, hogy fegyverrel foglalja vissza Kínát, annak ellenére sem, hogy az ENSZ 1971-ben kizárta Tajvant tagállamai sorából, 1978-ban (Csang Kaj-sek halála után) pedig még a diplomáciai kapcsolatokat is megszakította vele (Tajvan ma sem tagja az ENSZ-nek).
 Csang Kaj-sek diktatorikus tajvani uralma alatt a sziget gyors gazdasági fejlődésnek indult. 1975. április 5-én, 87 éves korában halt meg.
 Emlékére állították Tajpejben a Csang Kaj-sek-emlékcsarnokot.
 Édouard DALADIER ( 1884 - 1970 )
 Francia politikus. 1924-től több kormányban miniszter, 1936–40-ben hadügyminiszter. Miniszterelnök 1933-ban, 1934-ben és 1938–40-ben. Francia részről ő írta alá a müncheni egyezményt. A második világháború elején kormánya hadat üzent a németeknek. 1940 márciusában megbukik, de Reynaud kabinetjében március 20-tól hadügyminiszter lesz. Kinevezése nem volt szerencsés lépés, ugyanis jobbára az idősebb tábornokokra támaszkodott, akik nem feleltek meg a korszerű hadviselés által támasztott követelményeknek. Franciaország bukása után megpróbált segíteni az észak-afrikai ellenállás szervezésében, de elfogták. Visszaszállították Franciaországba, majd 1943-ban Németországba deportálták. 1945-ben szabadították ki a szövetségesek.
 Jean Francois DARLAN ( 1881 - 1942 )
 Maurice Gustave GAMELIN ( 1872 - 1958 )
 Henri Honoré GIRAUD ( 1879 - 1949 )
 Francia tábornok. 1939–40-ben előbb a 7., majd a 9. hadsereg parancsnoka. 1940. május 18-án német fogságba esik, de onnan 1942. áprilisában megszökik. Az amerikaiak erősen favorizálták, úgy vélték, alkalmas lenne a francia ellenállás vezetésére. Nem látták, hogy (főleg de Gaulle-hoz képest) milyen kicsi a támogatottsága, és milyen szűk a politikai mozgástere. 1942 decemberében, Darlan meggyilkolása után ő lesz Francia Észak- és Nyugat-Afrika főbiztosa. 1943-ban de Gaulle mellett a Francia Nemzeti Felszabadítási Bizottság társelnöke, de később személyes ellentétek miatt tisztségéről lemondott.
 SZELASSZIÉ HAILÉ ( 1892 - 1975 )
 I. Hailé Szelasszié („A szentháromság hatalma”), teljes nevén „ő császári felsége I. Hailé Szelasszié, Júda törzsének hódító oroszlánja, az etióp Királyok Királya és Isten választottja” (amhári: lij teferī mekōnnin) (1892. július 23., Ejersa Goro, Harar – 1975. augusztus 27., Addisz-Abeba) Etiópia de jure császára („négus”) 1930 és 1974 között (de facto 1916–1936 és 1941–1974). A jamaicai rasztafariánus vallás követői az 1930-as évek eleje óta Szelassziét vallásuk szimbólumának és Isten földi inkarnációjának tekintik. A Salamon-dinasztia soai ágának leányági leszármazottja.
 Andor JAROSS ( 1896 - 1946 )
 Jaross Andor (Komáromcsehi, 1896. május 23. - Budapest, 1946. április 11.) felvidéki magyar politikus, több kormányban is különböző miniszter, a magyarországi zsidók deportálásának egyik vezetője.
 1921-ben belépett a csehszlovákiai Magyar Kisgazda Pártba, 1925-ben pedig a Magyar Nemzeti Párt alelnöke lett. 1935-ben a prágai Képviselőház tagjává vált. Az I. bécsi döntés után az Országgyűlés meghívott képviselője lett az Egyesült Magyar Párt színeiben (ami a felvidéki képviselőket tömörítette) 1938-tól 1940-ig a felvidéki ügyek tárcanélküli minisztere volt a mindenkori magyar kormányban. 1940-ben Imrédy Bélával magalakította a szélsőjobboldali Magyar Megújulás Pártját. A Sztójay-kormányban belügyminiszteri tisztséget kapott. Államtitkárai, Baky László és Endre László segítségével ekkor megszervezte a zsidók deportálását. 1944. augusztus 17-én Horthy nyomására lemondott tisztségéről. A Ferencvárosi TC elnöke volt pár hónapig, ezalatt olvadt be a Fradi profi labdarúgó-szakosztálya az egyesületbe. A nyilas hatalomátvételt követően részt vett a Törvényhozók Nemzeti Szövetsége létrehozásában, amelynek 1944 decemberétől 1945 márciusáig soproni elnöke volt. A háború után nyugatra menekült, ahol amerikai fogságba került. Csehszlovákia és Magyarország is kikérte, mint háborús bűnöst, végül Magyarországnak adták ki, ahol államtitkáraival együtt a népbíróság halálra ítélte, majd kivégezték.
 Alphonse Pierre JUIN ( 1888 - 1967 )
 Francia marsall. A katonai akadémián évfolyamtársa volt de Gaulle-nak. Harcolt az első világháborúban. 1940-ben hadosztályparancsnok, a németek támadása után nem sokkal fogságba esett. 1941-ben Pétain közbenjárására szabadon engedték. A vichy-i kormány hadügyminiszteri posztját visszautasította, később Weygand utódaként az Észak-Afrikában állomásozó katonai alakulatok főparancsnoka lett. 1942 végén csatlakozott Giraud tábornokhoz. 1943–44-ben az Olaszországban harcoló francia hadsereg vezetője, 1944–45-ben hazája felszabadításában vett részt. Halála után de Gaulle marsallá nevezte ki.
 Marie Pierre Joseph Francois KOENIG ( 1898 - 1970 )
 Francia tábornok. Az első világégés és a gyarmati harcok veteránja a második világháború során részt vett a norvégiai hadjáratban. Franciaország bukása után csatalkozott de Gaulle mozgalmához. 1941-ben idegenlégiós csapatokra épülő seregével Afrikában 10 napra feltartóztatta a túlerőben lévő Rommelt. 1944-ben a partraszállás után azt a megbízatást kapta, hogy a Szabad Franciaország befolyása és irányítása alá vonja a különbözõ irányvonalat képviselő ellenálló-csoportokat. Párizs felszabadulása után ő lett a város katonai kormányzója. A háború után politikusi pályára lépett.
 Jean Marie Gabriel de LATTRE DE TASSIGNY ( 1889 - 1952 )
 Franciaország marsallja. Harcolt az első világháborúban, ahol súlyosan meg is sebesült. 1939-ben az 5. hadsereg vezérkari főnöke, 1940-ben a 14. gyalogoshadosztály parancsnoka volt. Franciaország kapitulációja után is a hadsereg kötelékében maradt, Tunéziába helyezték. 1942-ben letartóztatták, a vichy-i kormányzat bebörtönözte. Miután 1943-ban megszökött, Angliába ment, majd csatlakozott Giraud tábornok észak-afrikai erőihez. De Gaulle kinevezte az 1. francia hadsereg parancsnokává. 1944-ben partra szállt Dél-Franciaországban, elfoglalta Marseille-t és Toulont. Később Németországban harcolt, csapatai vették be többek között Stuttgartot. Berlinben francia részről ő írta alá a német kapitulációs okmányt. Később Indokínában harcolt, ahol három fontos győzelmet aratott a vietnami haderő felett. A franciák vereségekor már nagyon beteg volt. Halála után marsallá léptették elő.
 Pierre LAVAL ( 1883 - 1945 )
 Pierre Laval (Châteldon, 1883. június 28. - Párizs, 1945. október 15.) francia politikus, Franciaország miniszterelnöke három alkalommal. Franciaország német mágszállása után együttműködött a német hatóságokkal, ezért a háború után hazaárulás vádjával bíróság elé állították és golyó által kivégezték.
 Tanulmányait szülőfalujában kezdte, majd 15 éves korában szülei Párizsba küldték tanulni. 1903-ban a szocialista mozgalomhoz csatlakozott, de később, 1945-ben a bíróságon azt állította, hogy soha nem volt "igazhitű szocialista". 1907-ben besorozták katonának, szolgálata alatt súlyos visszere alakult ki.
 Leszerelése után, 1909-től jogászként dolgozott. Megnősült és végleg Párizsban telepedett le. Egyetlen gyermeke 1911-ben született.
 Az I. világháború után, 1925-ben közmunkaügyi miniszter lett Paul Painlevé kormányában, azonban hat hónappal később a kormány megbukott. 1925 - 1926 között Aristid Briand kormányának igazságügyi minisztere volt. 1927-től szenátor lett. 1930-ban újra munkaügyi miniszterként működött André Tardieu kormányában. Ebben a tisztségében sikeresen felszámolt egy nagyarányú munkás sztrájkot, békés úton.
 1931. január 27-én megválasztották miniszterelnöknek. Ekkor már javában tombolt a Nagy gazdasági világválság. Laval kormánya sikeres intézkedéseket tett a válság felszámolására, aminek elismeréseként a Time magazin 1931-ben az év emberévé választotta. Ennek elleére elvesztette a választók bizalmát így 1932. február 20-án Laval kormánya felbomlott.
 1934. februárjában gyarmatügyi miniszter lett, majd ugyanebben az évben, Louis Barthou külügyminiszter meggyilkolása után az ő tárcáját is átvette. Külügyminiszteri tevékenysége alatt megpróbált egy szövetséget létrehozni a náci Németország ellen, Olaszország és a Szovjetunió bevonásával. 1935 elején Rómába utazott, ahol talákozott az olasz diktátorral, Benito Mussolinivel és egy megállapodást kötöttek, miszerint Franciaország beleegyezett Abesszínia olaszok által történő részleges megszállásába, cserébe Olaszország támogatásáért Németország ellen. Mussolini azonban felrúgta a megállapodást, mivel 1936-ban a teljes Abesszíniát megszállta és fokozatosan közeledni kezdett Németország fele, az 1938-as Anschluss idején már Németországot támogatva, így Laval terve a francia-olasz-szovjet együttműködésről, már a kezdeteknél kudarcba fulladt. Időközben 1935. június 7-én újra megválasztották miniszterelnöknek, ezúttal tisztségét 1936. január 27.-ig töltötte be.
 A II. világháború idején, Franciaország megszállása után, a németek Philippe Pétain marsallt bízték meg egy kollaboráns kormány megalakításával. Pétain a felkérésnek eleget is tett, a külügyminiszteri tisztséget Pierre Laval-nak ajánlotta fel, aki - addigi német-ellenes beállítottsága ellenére - ezt el is fogadta. 1940. július 11-én ismét Laval lett a kormányfő. Újabb mandátuma idején ezúttal a diktatórikus rendszer német mintára történő kiépítését tűzte ki fő céljául. December 13-án Pétain lemondatta, majd letartóztatták. Egy rövid ideig házifogságban volt, ezt nem sokára feloldták, de egészen 1942-ig nem vehetett részt a politikai életben.
 1942. április 18-án újra kinevezték kormányfőnek. A németek azonnal követelni kezdték tőle a franciaországi zsidók deportálását, amit ő először visszautasított, később azonban mégis beleegyezett. 1943-ban utasítására felállítottak egy francia félkatonai alakulatot, a Milice française-t, amelynek a hivatalos vezetője ő lett, a tulajdonképpeni vezető azonban Joseph Darnand volt. A szervezet működésének elsődleges célja a maquisardok elleni harc és a zsidók deportálásában való segédkezés volt.
 Amikor 1942 novemberében a szövetségesek a Fáklya-hadművelet során Észak-Afrika nagy részét megszállták és lehetőségük nyílt egy partraszállási hadművelet végrehajtására Dél-Franciaországban, a Wehrmacht megszállta a teljes Vichy-Köztársaság területét. A Normandiai partraszállást követően, Hitler felszólította a Vichy-kormányt, hogy üzenjen hadat Nagy Britanniának, de Pétain és Laval ezt egyöntetűen megtagadták. Emiatt 1944. augusztus 20-án a németek letartóztatták és Belfortba vitték, majd innen a németországi Sigmaringenbe. Laval-nak sikerült elérnie szabadon bocsáttatását és megpróbált Spanyolországba menekülni, azonban az amerikai hadsereg fogságába esett, akik átadták őt a Charles de Gaulle vezette szabadfranciáknak.
 Elítélése és kivégzése
 Perére az 1945-ös év folyamán került sor. Laval nem érezte magát bűnösnek, még kevésbé hazaárulónak, kijelentve, hogy ő mindig is hazafinak tartotta magát. Végül is halálra ítélték. Kivégzése előtt megkísérelte megmérgezni magát, ez azonban nem sikerült, így 1945. október 15-én golyó által kivégezték. Utolsó szavai "Vive le France" (Éljen Franciaország) voltak.
 Philippe François Marie LECLERC ( 1902 - 1947 )
 Eredetileg Philippe de Hauteclocque.) Franciaország marsallja. 1940-ben kétszer is fogságba esett, de mindkétszer megszökött. Franciaország összeomlása után Angliában csatlakozott de Gaulle-hoz, és hogy német megszállás alatt élõ családját megóvja, felvette a Leclerc nevet. 1943-ban csapatai élén részt vett az észak-afrikai harcokban. 1944-ben a partraszálláskor a 2. francia páncéloshadtest parancsnoka. Az ő egységei vonulnak be először Párizsba. 1945-ben francia részről ő írja alá a japán kapitulációt. A háború után Indokínában szervezte újra a francia haderõt. 1947-ben repülõszerencsétlenség áldozata lett. Halálát követõen 1952-ben megkapta a marsalli címet.
 Charles André Joseph Marie de GAULLE ( 1890 - 1970 )
 Charles André Joseph Marie de Gaulle ( meghallgatás) (Lille, 1890. november 22. – Colombey-les-deux-Églises, 1970. november 9.) francia tábornok, államférfi, a Francia Köztársaság 18. elnöke. A II. világháborúban, a francia nemzeti-függetlenségi ellenállás feltétlen híveként szervezte és irányította a francia ellenállási mozgalmat. Személyisége a szabad Franciaországot szimbolizálta. A háború után alkotmányos reformot, a nemzeti érzelmeket hangsúlyozó erős államot teremtett Franciaországban.
 Az francia V. Köztársaság (Cinquième République) megalapítója, s első közvetlenül választott elnöke volt 1962-től. Kormányzati ciklusa alatt függetlenedett Algéria és számos egyéb francia gyarmat Franciaországtól. Erre az időszakra estek az országszerte kialakuló diáklázadások és a tömegsztrájkok. Nagy hatású szónok volt, s kitűnő memoárokat írt a francia ellenállási mozgalomról. Az 1969. április 27-i népszavazás eredményeként másnap lemondott elnöki tisztségéről és visszavonult vidéki házába.
 Származása és gyerekkora
 De Gaulle a Francia Flandriában található Lille-ben, Henri de Gaulle filozófia és irodalom szakos professzor és Jeanne Maillot öt gyermeke közül harmadikként született 1890. november 22-én. Családja római katolikus, nacionalista, tradicionalista, ugyanakkor meglehetősen haladó szellemű volt. Apja ősi francia arisztokrata családból származott normandiai és burgundiai ősökkel, anyja pedig elszegényedett vállalkozók leszármazottja Lille ipari régiójából. A legkorábbi ismert de Gaulle a 12. századi VI. Lajos francia király egyik földesura volt. A név egy hollandosított alakból Van de Walle-ből származik, jelentése: a fal (egy erődítmény vagy a város, a sánc). Már gyerekkorában komoly érdeklődést mutatott az olvasás és a történelem iránt. 1900 októberétől Párizsban a keresztény Saint-Thomas-d'Aquin iskola diákja volt, majd az állam-egyház szétválasztása körüli konfliktusok miatt a belgiumi Antoing városában folytatta, végül a párizsi Stanislas katolikus kollégiumban fejezte be középiskolai tanulmányait. A katonai pályát választotta: 1908 és 1912 között a Saint-Cyr elit katonai akadémia hallgatója volt, majd tanulmányai befejezése után csatlakozott a francia hadsereg Arrasban állomásozó 33. gyalogosezredéhez.
 Katonai karrier a II. világháborúig
 I. világháborús szolgálata során megsebesült és fogságba esett 1916. márciusában Douaumontnál a Verduni csatában. A német hadifogságban írta meg első könyvét (Matthieu Butler társszerzőjeként) Az ellenség és a valódi ellenség (L'Ennemi et le vrai ennemi) címmel a Német Császárságot és annak hadseregével kapcsolatos témákat elemezve. A könyv kiadására 1924-ben került sor.
 A fegyverszünetet követően de Gaulle továbbszolgált a francia hadseregben: a Maxime Weygand tábornok vezette, 1919-1921 közötti, lengyelországi francia katonai misszióban (amelynek célja a lengyel függetlenség támogatása volt Szovjet-Oroszország ellenében) kiképzőtisztként tevékenykedett a lengyel gyalogságnál. A Zbrucz folyó környéki csatákban szolgálatával kitüntette magát és elnyerte a legmagasabb lengyel katonai kitüntetést, a Virtuti Militarit.[4] Őrnaggyá léptették elő és lengyelországi karriert ajánlottak neki, ám ő a Franciaországba való visszatérést választotta. Vezérkari tisztként szolgált, az École Militaire tanára, és egykori parancsnoka, Henri Philippe Pétain marsall pártfogoltja lett. De Gaulle-t ebben az időben jelentősen befolyásolta a tankok használata, a gyors csapatmozgások és korlátozott lövészárok háborúk elmélete.
 Az 1930-as években és a '40-es évek elején de Gaulle több hadászati témájú könyvet és cikket írt, amelyekben nyilvánvalóvá vált írói tehetsége és kreatív gondolkodásmódja. Motorizált, különleges páncélos osztagokkal ellátott, és professzionális alakulatokból álló hadsereg létrehozását sürgette a Maginot-vonal által megjelenített statikus katonai elméletekkel szemben. Míg a későbbiekben de Gaulle nézeteihez hasonló stratégiát alkalmaztak olyan katonai vezetők mint a brit J.F.C. Fuller, a német Heinz Guderian, az amerikai Dwight David Eisenhower és George S. Patton, az orosz Mihail Tuhacsevszki, vagy a lengyel Władysław Sikorski, elvetették azokat saját francia tiszttársai. Beleértve Pétaint, akivel kapcsolata ebből eredően feszültté vált. A francia politikusok szintén elutasították de Gaulle ötleteit, megkérdőjelezve egy professzionális hadsereg politikai megbízhatóságát (kivéve Paul Reynaud-t, aki a későbbiekben is fontos szerepet játszott de Gaulle pályafutásában). Albert Speer szerint Adolf Hitler maga adta utasításba, hogy Nyugat-Európa invázióját de Gaulle elméleteinek figyelembe vételével kell megtervezni.
 A II. világháború franciaországi kezdetén
 A II. világháború kitörésekor de Gaulle még csak ezredes volt, aki a '20-as és '30-as években gyakran került szembe a hadsereg vezetésével, határozott nézetei miatt. A francia 5. hadsereg egyik tankdandárjának parancsnokaként de Gaulle a páncélos hadviseléssel kapcsolatos sok elméletét és taktikáját átültette a gyakorlatba. Az 1940. május 15-i, Sedannál történt német áttörés után a 4. páncélozott dandár parancsnokságával bízták meg.[6] Május 17-én de Gaulle 200 tankkal támadta a német erőket Montcornetnél úgy, hogy nem volt légi támogatása; május 28-án tankjai mégis rákényszerítették a német gyalogságot, hogy visszavonuljon Caumont térségébe. Június 1-jén tábornokká léptették elő. A vereségek sorozatát elszenvedő francia hadsereg kevés taktikai sikere közül néhányat de Gaulle-nak köszönhetett az ország.
 Június 6-án Paul Reynaud miniszterelnök az Egyesült Királysággal folytatott koordinációért felelős honvédelmi államtitkárnak nevezte ki. A francia kormány fiatal tagjaként sikertelenül ellenezte a fegyverletételt illetve szorgalmazta azt, hogy a kormány tegye át székhelyét Észak-Afrikába és Franciaország afrikai gyarmataira támaszkodva folytassák a harcot. A brit kormánnyal kapcsolatban álló összekötőtisztként de Gaulle június 16-án telefonon tájékoztatta Paul Reynaud miniszterelnököt azon brit javaslatról, hogy a két ország hozzon létre politikai uniót. Ez valójában Franciaországot és az Egyesült Királyságot a háború időtartamára egy országgá egyesítette volna közös kormánnyal és egységes hadsereggel. Ez egy kétségbeesett, utolsó erőfeszítés volt, a francia kormány azon tagjainak a támogatására, akik a harc folytatását szorgalmazták.
 Az unió ötlete Jean Monnet-tól származott, aki a Francia-Angol Együttműködési Bizottság elnöke volt Londonban. Monnet elsőként Desmond Mortont, Winston Churchill brit miniszterelnök személyi titkárát kereste meg az ötlettel, aki azt javasolta, hogy Neville Chamberlain közvetítésével kellene a miniszterelnök elé tárni a tervet. Chamberlain közbenjárt Churchillnél és a terv végül a kabinet elé került, ahol jóváhagyták. Amikor az ötlet Churchill elé került, a miniszterelnök nem igazán lelkesedett érte, ám de Gaulle meggyőzte, hogy Reynaud számára valamilyen drámai támogató lépés alapvetően fontosság ahhoz, hogy kormányát a háborúban tudja tartani. A rendkívüli tervhez nyújtott támogatása ellenére a későbbiekben igyekezett távolságot tartani attól. Egy röviddel halála előtt, 1964-ben adott párizsi interjújában de Gaulle megjegyezte, hogy ő és Churchill megpróbáltak rögtönözni valamit, de egyiküknek sem voltak illúzióik a tervvel kapcsolatban: végül az unió csak elképzelés maradt – Jean Monnet több álmához hasonlóan. Az interjú azonnali cáfolatra ösztönözte Monnet, aki kitartott amellett, hogy személyesen tájékoztatta az indítványról de Gaulle-t, aki komoly habozás után végül támogatta azt. A tábornok közreműködése a kérdésben azonban késeinek bizonyult.
 Az angliai ellenállástól a háború végéig
 „DE GAULLE TÁBORNOK 1940. JÚNIUS 18-I FELHÍVÁSA A FRANCIÁKHOZ
 „A francia hadvezetés élén évek óta álló tisztek kormányt alakítanak.
 Való igaz, hogy az ellenség szárazföldi és légiereje leigázott bennünket.
 De vajon eldőlt-e minden? Meghalt-e minden remény? Végleges-e a vereség?
 De Gaulle tábornok”
 Noha az eredeti beszédet korlátozott területen hallhatták a megszállt Franciaországban, az ország területeinek jelentős részét elérte, segítve ezzel az ellenállási mozgalom erősödését és növelve a a tábornok népszerűségét a francia polgárok és katonák körében. 1940. július 4-én egy katonai bíróság Toulouse-ban távollétben négy év börtönbüntetésre ítélte de Gaulle-t. Egy második katonai bíróság 1940. augusztus 3-án a Vichy-rezsim elleni árulásért és szökésért halálra ítélte. Brit támogatással de Gaulle Berkhamsteadben (Londontól 36 mérföldre északnyugatra) telepedett le és innen szervezte a Szabad Francia Erőket. A szövetségesek egyre nagyobb támogatást nyújtottak De Gaulle erőfeszítéseihez. A Nagy-Britanniával és USA-val való kapcsolataiban azonban a tábornok mindig igyekezett megőrizni a francia fél teljes önállóságát, cselekvési szabadságát és politikájában folyamatosan benne volt a szövetségesekkel való szakítás lehetősége. Tartott tőle, hogy a britek titokban szemet vetettek Franciaország gyarmataira. A brit miniszterelnök felesége Clementine Churchill, aki csodálta de Gaulle-t, egyszer figyelmeztette is; „Tábornok, nem szabad jobban utálnia a barátait mint az ellenségeit”. De Gaulle híressé vált válasza így hangzott „Franciaországnak nincsenek barátai, csak érdekei”.
 A helyzet mindazonáltal összetett volt: de Gaulle bizalmatlansága a Franciaországgal kapcsolatos brit és amerikai igények iránt visszatükröződött az amerikai vezetésnek a Szabad Francia Erőkkel szembeni bizalmatlanságában. Az USA vezetése ugyanis sokáig nem ismerte el a tábornokot Franciaország képviselőjének és inkább a Vichy-kormánnyal igyekezett megállapodásra jutni. Roosevelt bízott benne, hogy sikerülhet Petaint eltávolítani a náci Németországtól.
 1941 augusztusában Polinézia, Új-Kaledónia, Csád, Kamerun, Közép-Kongó, Gabon, Új-Hebridák és az indiai francia területek csatlakoztak a Szabad Franciaországhoz. Szeptember 23–25 között részt vett a közös francia-brit hadműveletben, amelynek célja, hogy Dakart a Szabad Franciaország oldalára állítsa. Október 27-én Brazzaville-ben létrehozta a Gyarmat Védelmi Tanácsot, amit nem sokkal a britek el is ismertek. Doualai látogatása után november 17-én visszatért Angliába.
 A szövetségesek 1942. novemberi észak-afrikai inváziója után de Gaulle 1943. májusában áthelyezte főhadiszállását Algírba. A kevésbé függetlenség párti, és ezért az USA által nagyobb mértékben támogatott Henri Giraud tábornokkal közösen első társelnöke lett a Francia Nemzeti Felszabadítási Bizottmánynak (Comité Français de la Libération Nationale), illetve ő lett a szervezet szóvivője.
 Franciaország normandiai partraszállást követő felszabadítása során de Gaulle gyorsan létrehozta a Szabad Francia Erőket az ország területén is, hogy ezáltal elkerülje egy szövetséges katonai kormányzat felállítását a felszabadított országban. Párizs felszabadítása előtt néhány nappal Algériából Franciaországba repült, és még a frontvonal közeléből, szövetséges tisztek társaságában lépett be a főváros területére. A Hotel Ville-ben elmondott híres beszédében hangsúlyozta a franciák szerepét a város felszabadításában.
 1945-ben expedíciós erőket indított a távolkeletre, hogy helyreállítsák Franciaország fennhatóságát Francia-Indokínában. A terület irányításával Georges Thierry d'Argenlieu admirálist, az expedíció irányításával pedig Philippe Leclerc de Hauteclocque tábornokot bízta meg.
 De Gaulle irányítása alatt a Szabad Francia Erők és az észak-afrikai francia gyarmatokról származó egységek részvételével felállt a nyugati fronton egy francia haderő, amely részt vett Franciaország déli részének felszabadításában. Ez a haderő (Első Francia Hadsereg néven) megközelítőleg az ország egyharmadának felszabadításában működött közre, ami azt jelentette, hogy a franciák ismét aktívan bekapcsolódtak a szövetségesek Németország elleni harcába. Az Első Francia Hadsereg jelentős német területeket foglalt el a náci Németország megszállása során, ami lehetővé tette, hogy Franciaország egyenrangú résztvevő legyen a német kapitulációnál. Az angol és amerikai ráhatás következtében, és az orosz ellenkezés dacára a Jaltai konferencián még egy francia megszállási övezetet is kijelöltek a megszállt Németországban.
 Hivataláról végül 1946. január 20-án mondott le a politikai pártok torzsalkodásai miatt, illetve mert helytelenítette a Negyedik Köztársaság tervezett alkotmányát, amely megítélése szerint túl sok hatalmat engedett a parlamentnek és ezen keresztül az ügyeskedő pártoknak. Hivatalában Félix Gouin, Georges Bidault, majd Léon Blum követte.
 A háború utáni visszavonulás időszaka
 De Gaulle ellenállása az alkotmány tervezetével szemben elbukott, amikor a baloldali pártok is felsorakoztak az erős parlament terve mellett. A második alkotmánytervezet – amelyet az 1946 októberi népszavazás során a szavazók kis többséggel támogattak – még kevésbé nyerte el a tábornok tetszését. Ekkor visszavonult Colombey-les-Deux-Eglises-i otthonába, hogy megírja háborús memoárját.
 A Negyedik Köztársaság összeomlása
 A Negyedik Köztársaság politikai bizonytalansággal, az Indokínában elkövetett hibák sorával és az algériai válsággal küzdött. Ugyanakkor Pierre Mendès-France miniszterelnök az 1954-es genfi konferencián véget vetett az indokínai háborúnak illetve megszületett az 1956-os loi-cadre Deferre jogi reform, amely Tunézia és Marokkó számára a függetlenséget jelentette.
 1958. május 13-án algériai francia telepesek felismerve a francia kormányzat gyengeségét az ország arab többségének függetlenségi törekvéseivel szemben, elfoglalták Algírban a kormányzati épületeket. A de Gaulle politikájával szimpatizáló azaz elterjedt kifejezéssel gaullista Jacques Massu irányításával létrejött az úgynevezett Civil és Katonai Közbiztonsági Bizottmány. Algéria főparancsnoka Raoul Salan tábornok bejelentette hogy átmeneti kormányzást vezet be és „számít a hadsereg és annak vezetőinek bizalmára”. Massu nyomására Salan az algériai központi kormányzat épületének balkonján május 15-én elmondott beszédében így kiáltott: „Vive de Gaulle!” („Éljen de Gaulle”!). Két nappal később válaszul de Gaulle bejelentette, hogy „kész elfogadni a köztársaság által felkínált hatalmat.” Egy május 19-i sajtókonferencián de Gaulle ismét kijelentette, hogy "a köztársaság rendelkezésére áll". Amint egy újságíró sokak aggodalmát kifejezésre juttatva felvetette, hogy a tábornok esetleg a civil szabadságjogok ellen törne, de Gaulle indulatosan így válaszolt: „Tettem én ilyet valaha!? Ellenkezőleg: amikor eltűntek, helyreállítottam őket. Őszintén ki gondolhatja, hogy 67 évesen akarok diktátori karrierbe kezdeni?” A konfliktus során de Gaulle mindvégig azt hangoztatta, hogy mint meggyőződéses demokrata, csak az alkotmányos felhatalmazással rendelkező hatóságoktól akar bármilyen megbízatást elfogadni.
 A válság csak még mélyebb lett, amikor Algériában állomásozó ejtőernyős alakulatok elfoglalták Korzikát és felvetődött párizsi bevetésük is, a Feltámadás fedőnevű hadművelet keretében.
 Különböző oldalakhoz tartozó politikai vezetők támogatták a tábornok hatalomba való visszatérését, kivéve François Mitterrand-t, Pierre Mendès-France-t, Alain Savary-t, a Francia Kommunista Pártot, és további baloldaliakat. Május 29-én a francia elnök Jacques Coti felhívással fordult a „legelőkelőbb franciához”, hogy tárgyaljon vele és vizsgálják meg közösen, hogy mi volna a legszükségesebb, azonnali feladat egy nemzeti kormány felállításához, illetve mit kéne tenni az állami intézmények mélyreható reformjához. De Gaulle – aki tizenkét évvel korábban is azért vonult vissza a politikától, mert úgy vélte, hogy a túl erős hatalommal bíró pártok túlzottan megnehezítik a kormányzást – továbbra is elszántan sürgette a Negyedik Köztársaság alkotmányának megváltoztatását, mivel továbbra is ezt tartotta az állam politikai gyengeségének legfőbb okának. Visszatérése feltételéül szabta, hogy kapjon hat hónapra széles jogköröket a vészhelyzet megoldásához, és készüljön új alkotmány, amit a franciák elé terjesztenek. De Gaulle-t 1958. június 1-jén az általa megszabott hat hónapos vészhelyzeti jogkörökkel a Nemzetgyűlés miniszterelnökké választotta.
 Szeptember 28-án népszavazásra került sor és a választók 79,2%-a támogatta az új alkotmányt és az Ötödik Köztársaság megalapítását. A francia gyarmatok választhattak az új alkotmány elfogadása, és az azonnali függetlenség mellett. (Kivéve Algériát, amely hivatalosan Franciaország része és nem gyarmat volt.) Az összes afrikai gyarmat az új alkotmány mellett szavazott és a korábbi Union française szövetségi rendszer helyett a Communauté française tagja lett, amely nagyobb autonómiát biztosított a tagoknak. Az egyetlen kivétel Guinea volt, amely a függetlenséget választotta, azon az áron, hogy minden téren azonnal elvesztette Franciaország támogatását.
 Az Ötödik Köztársaság kezdetei
 Hivatalba lépésekor fenyegető gazdasági problémákkal kellett szembenéznie, és az ország gazdasági élénkítésébe kezdett, aminek része volt a 100 régi frankot érő új frank 1960-as bevezetése. De Gaulle ismét függetlenségpárti politikát folytatott: visszautasította a Szovjetunió és az Egyesült Államok közeledését is, hogy egy önálló, nukleáris nagyhatalommá váló Franciaországot építhessen, és erősen szorgalmazta egy önálló Európa építését, bízva abban, hogy az európai nemzetek konföderációja visszaállíthatja a kontinens birodalmainak valamikori dicsőségét. Elkezdte egy szoros francia-német együttműködés kialakítását amely az Európai Gazdasági Közösség alapja lett. Személyében I. Napóleon császár óta először járt francia államfő Németországban. 1963 januárjában a két állam nevében de Gaulle és Konrad Adenauer barátsági megállapodást kötött (Élysée megállapodás). Ugyanakkor Franciaország aranykészleteket vásárolván ez Egyesült Államoktól csökkentette dollár tartalékait, csökkentve ezzel a gazdaságára nehezedő amerikai pénzügyi befolyást is.
 „ Oui, c’est l’Europe, depuis l’Atlantique jusqu’à l’Oural, c’est toute l’Europe, qui décidera du destin du monde.
 ("Igen, Európa, az Atlanti-óceántól az Urálig terjedő Európa, ami meg fogja határozni a világ sorsát.")
 Az elnök több alkalommal volt az Algéria függetlensége ellen küzdő titkos katonai szervezet az Organisation de l'armée secrète (OAS) merényletének célpontja. 1962. augusztus 22-én csak szerencséjének köszönhetően élt túl egy merényletet Petit-Clamar közelében, amelyet a később emiatt kivégzett Jean-Marie Bastien-Thiry ezredes szervezett. Az akciónak három magyar résztvevője is volt, akiket tettükért hosszú börtönbüntetésre ítéltek.
 Az 1961-es, Algéria függetlenségéről rendezett népszavazás után de Gaulle tűzszünetet hozott létre, az 1962 márciusában aláírt Évian Accords megállapodással, amit egy hónappal később egy másik népszavazás meg is erősített. Noha ezzel az algériai kérdés rendeződött, Michel Debré miniszterelnök lemondott hivataláról, és helyére Georges Pompidou került 1962. április 14-én. Algéria 1962 júliusában vált függetlenné. Ezzel egyidőben amnesztiát hirdettek minden, a háború során elkövetett bűncselekménnyel kapcsolatosan. 1962-ben mindössze néhány hónap alatt 900 000 francia telepes hagyta el az országot. Az menekültek kivándorlása az 1962-es oráni mészárlás után gyorsult fel, amikor világossá vált, hogy az Évian Accords-ban foglaltak nem jutnak érvényre és a francia kormányzat nem szándékozik megvédeni a telepeseket.
 1962. szeptemberében de Gaulle egy olyan alkotmánymódosítást kezdeményezett, amelynek értelmében a köztársasági elnököt közvetlenül a választópolgárok választják meg. Időközben egy bizalmatlansági szavazást követően de Gaulle október 4-én feloszlatta a nemzetgyűlést és új választásokat írt ki. A választás előtt (október 28-án) azonban még sor került a népszavazásra, amelyen de Gaulle javaslata közel kétharmados, 62,25%-os támogatást kapott, azaz a továbbiakban az elnökről az általános választójoggal rendelkező szavazók dönthettek. A szavazattöbbség annak ellenére jött létre, hogy a legtöbb párt – erős elnöki rendszertől tartva – a változtatás elutasítása mellett foglalt állást.[30] A parlamenti választásokra november 18-án és 25-én került sor. Noha a baloldal előretört, a gaullisták ismét többséget szereztek.
 1962-1968: a „politique de grandeur” időszaka
 A lezárt algériai konfliktussal a háta mögött de Gaulle végre arra a két területre koncentrálhatott, amelyet fontosnak érzett: a francia gazdaság reformjára és egy független külpolitikát folytató erőteljes Franciaország megjelenítésére a nemzetközi porondon. Ezt a nemzeti nagyságra építő de Gaulle-i irányvonalat szokták „politique de grandeur” néven emlegetni
 „Harminc dicsőséges év”
 Miközben a 18. század óta példátlan népességrobbanás zajlott Franciaországban, a kormányzat – Georges Pompidou miniszterelnöksége alatt – a gazdaság gyors ütemű átalakításához fogott. A kapitalista és állami irányítás alatt álló gazdaság sajátos keverékeként a kormányzat mélyen beavatkozott a gazdasági életbe fő eszközként ötéves tervezési ciklusokat alkalmazva. Széles körben ismert és gazdaságilag többnyire, de nem minden esetben sikeres projekteket indítottak. Ezek közé tartozott például a marseilles-i kikötő fejlesztése (amely rövidesen a harmadik legnagyobb európai, és a legnagyobb mediterrán kikötővé vált), a Caravelle utasszállító repülőgép-projekt (az Airbus egyik elődje) támogatása, a francia-brit együttműködésben készülő Concorde utasszállító toulouse-i gyártásáról hozott döntés, a francia autóipar fejlesztése (az állami tulajdonú Renault-val a középpontban) és a Párizst a tartományokkal összekötő első autópályák építése. E projekteknek köszönhetően a francia gazdaság a 19. század óta nem látott növekedést ért el.
 1964-ben a francia GDP 200 év után először haladta meg a britet, és ezt a pozíciót a francia gazdaság egészen a '90-es évekig tartani is tudta. Erre az időszakra Franciaországban mindmáig nosztalgiával emlékeznek, mint „Trente Glorieuses”, a gazdasági fellendülés harminc dicsőséges évének csúcspontjára.
 Külpolitika az EGK keretein belül
 1963-ban de Gaulle megvétózta a britek csatlakozását az Európai Gazdasági Közösséghez, mivel úgy vélte, hogy az Egyesült Királyságból hiányzik a szükséges politikai akarat, hogy egy erős Európa része legyen. Úgy tekintett Nagy-Britanniára, mint az USA "trójai falovára".Meggyőződése szerint a kontinentális és brit gazdasági érdekek között összeegyeztethetetlen ellentétek feszültek. Mindezeken túl azt követelte, hogy az Egyesült Királyság fogadja el az EEK hat tagállama (Belgium, Franciaország, Hollandia, Luxemburg, Németország és Olaszország) által lefektetett szabályokat és saját szabadkereskedelmi övezetében vonja vissza az ezekkel az országokkal szemben támasztott elvárásait. A közös piac kiterjesztése helyett annak felpörgetését és elmélyítését pártolta.
 Az EGK kezdeti éveit vizsgálva megállapítható, hogy a francia gazdaság – és különösen a mezőgazdaság – érdekeinek védelme erőteljesebben meghatározta de Gaulle britekkel kapcsolatos politikáját, mint bármilyen egyéb szempont. A tábornok hozzáállását ugyanakkor az a harag és bizalmatlanság is meghatározta amely második világháborús nagy-britanniai száműzetéséből származott. Ehhez adódott az az aggodalom, amelyet az USA és Nagy-Britannia közti nukleáris fegyverkezésre vonatkozó megállapodás okozott, és amelynek keretében az USA Polaris rakétákkal látta el a briteket.
 A negyedik atomhatalom
 A Kínai Népköztársaság elismerése
 De Gaulle meg volt győződve róla, hogy a független Franciaország kiegyensúlyozó tényező lehet az Egyesült Államok és a Szovjetunió között. Főként brit és amerikai kritikusai szerint viszont, ez a vágyott politikai szerepkör alig volt több mint üres póz és opportunizmus. 1964 januárjában Franciaország diplomáciai kapcsolatokat létesített a legtöbb ország által ekkor még el nem ismert Kínai Népköztársasággal. Ez az első lépést jelentette a kommunista állam hivatalos elismerése felé. A kapcsolatfelvételre ugyanakkor anélkül került sor, hogy Franciaország megszakította volna kapcsolatait a Kínától 1949-ben elszakadt és vitatott függetlenségű Tajvannal, amelyet a világ legtöbb állama ekkoriban a hivatalos Kínának tekintett, és amely Kínát az ENSZ-ben is képviselte. A kialakult szituáció azért volt különös, mert a kommunista Kína ragaszkodott az "egy-Kína" elvhez, azaz elvárta a világ államaitól, hogy Tajvant ne tekintsék önálló államnak. Egy ideig nem volt világos, hogy a diplomáciai ellentmondás hogyan oldható fel és a nagykövetek cseréjét hónapokon át halogatták, ám Tajvan elnöke Csang Kaj-sek februárban megoldotta a konfliktust: Tajvan megszakította diplomáciai kapcsolatait Franciaországgal.
 A lépés fontos jelentőséggel bírt a kommunista kína számára a diplomáciai elismerésért folytatott küzdelemben. E küzdelem eredményeként 1971-ben az ENSZ 2758. számú határozatával megvonta Tajvan ENSZ-tagságát, és elismerte a Kínai Népköztársaságot. Ezt követően a világ államainak többsége a Kínai Népköztársaságot ismerte el a hivatalos Kínaként (noha sok ország párhuzamosan Tajvannal is diplomáciai kapcsolatban áll). 1972-ben az Egyesült Államok elnöke, Richard Nixon is látogatást tett a Kínai Népköztársaságban, amely a kapcsolatfelvétel első lépése volt.
 A második elnöki ciklus
 1965 decemberében de Gaulle-t ismét köztársasági elnökké választották. A választásokon ellenfele François Mitterrand volt, aki a várakozásokhoz képest meglepően sok szavazatot kapott: a leadott voksok 45%-át szerezte meg.
 Függetlenedés a katonai szövetségesektől: NATO, Vietnam
 Egy 1966. szeptemberében a kambodzsai Phnompen-ben elhangzott beszédében kifejezte Franciaország rosszallását amiatt, hogy az USA bevonódik a vietnami háborúba. Felszólította az amerikaiakat a kivonulásra, mivel ezt látta az egyetlen járható útnak a konfliktus békés megoldása felé. A kijelentés annak fényében volt figyelemre méltó és meglepő, hogy a háború előzménye az indokínai háború volt, amelyet Franciaország vívott gyarmata megvédése érdekében a vietnami kommunisták ellen, és amelyhez komoly támogatást kapott az Egyesült Államoktól.
 „Az üres szék válsága” és második vétó a briteknek
 Miután Franciaország nem tudott megállapodni az agrárpolitika kérdéseiben az EK másik öt tagállamával, 1965 júniusában de Gaulle visszahívta az ország képviselőit a szervezetből, és bojkottálta a szervezeti reformokról zajló tárgyalásokat. A francia fél jelenléte nélkül a szervezet egészen 1966 januárjáig megbénult, amikor a luxemburgi kompromisszummal sikerült a konfliktust feloldani. A kompromisszum lényege az volt, hogy amennyiben valamely tagállam fontos nemzeti érdekeire hivatkozva ezt kérte, a többségi szavazással meghozandó döntéseket el lehetett halasztani addig, amíg a tagállamok egyhangú megállapodásra nem jutnak. Ez gyakorlatilag nemzeti vétójog létrejöttét, és a minősített döntéshozatal visszaszorulását jelentette. De Gaulle tehát sikeresen befolyásolta a Római szerződésben is rögzített közösségi döntéshozatali mechanizmust: ragaszkodott hozzá, hogy a döntések során a kölcsönös megértésre alapozott szolidaritás érvényesüljön.
 1967. júniusában de Gaulle megvétózta a britek második csatlakozási kísérletét is. Hivatalos indoka a brit gazdaság fejletlensége volt, ám a háttérben továbbra is a tábornoknak a szoros brit-amerikai kapcsolatokkal szembeni ellenszenve és félelme állt.
 Közel-Kelet politika és a hatnapos háború
 A közel keleti feszültség 1967-es növekedése láttán de Gaulle június másodikán – hat nappal a hatnapos háború kitörése előtt – fegyverembargót hirdetett Izrael ellen, noha ez nem vonatkozott az izraeli hadsered francia eredetű nehézfegyverzetéhez szükséges alkatrészekre.
 Ez váratlan fordulat volt de Gaulle Közel-Kelet politikájában: 1956-ban Franciaország, Nagy-Britannia és Izrael még együtt kísérelte meg visszaszerezni a Szuezi-csatornát Egyiptomtól. Az Izraeli Légierő francia Mirage és Mystère vadászgépeket használt a hatnapos háború során, és haditengerészetének új hajói Cherbourgban készültek. Noha a hajókat az izraeli fél kifizette, átadásukat letiltotta a francia kormányzat. Mégis a megrendelőhöz kerültek, mivel egy akció keretében kicsempészték őket Franciaországból kiváltva ezzel a franciák vádjait. Az utolsó hajók 1969 decemberében kerültek vízre, kevéssel a Franciaország és az immár független Algéria közötti megállapodás megkötése után, amelynek keretében olaj és francia hadianyag cserélt gazdát.
 Algéria függetlenségének megadása után a de Gaulle vezette francia külpolitika sokkal arabbarátabbá vált. Franciaország népszerűségének arab világbeli kialakulásában komoly szerepet játszott a tábornok hat napos háború idején képviselt álláspontja. Ezzel egy időben Izrael Franciaország helyett inkább az Egyesült Államok felé közeledett katonai támogatásért, illetve fokozta saját hadiiparának fejlesztését.
 Egy televíziós konferencia során 1967. november 27-én De Gaulle úgy jellemezte a zsidókat, mint „zsarnoki és magától eltelt népet”. David Ben-Gurionnak 1968. január 9-én írott levelében kifejtette, hogy meggyőződése szerint Izrael figyelmen kívül hagyta a figyelmeztetéseket és átlépte a mértékletesség határát Jeruzsálem, illetve számos jordániai, szíriai és egyiptomi terület elfoglalásával. Úgy vélte, hogy Izrael az elnyomás és üldöztetés eszközeit alkalmazta a megszállás során, és ez vezetett a területek bekebelezéséhez. Kijelentette, hogy amennyiben Izrael visszavonná csapatait, lehetőség nyílna az ENSZ keretei között olyan megoldást találni, ami szavatolná a közel-keleti menekültek és kisebbségek méltóságteljes és igazságos jövőjét, Izraelnek a szomszédos állom általi elismerését, illetve az Akabai-öböl és a Szuezi-csatorna szabad hajóhatóságát.
 Nigériai polgárháború
 1967. május 30-án Nigéria délkeleti, főként ibok által lakott tagállamai kinyilvánították elszakadásukat és kikiáltották a Biafrai Köztársaságot. Június 6-án kitört a polgárháború, ami egészen 1970. januárjáig tartott és Biafra bukásával ért véget.
 Nagy-Britannia (és még nagyobb mértékben) a Szovjetunió katonai segítséget nyújtott Nigériának a szakadár tartomány visszahódításához. Ugyanakkor a de Gaulle vezette Franciaország is beavatkozott a konfliktusba ami azért volt rendhagyó, mert az a hagyományos francia érdekszférán kívül esett. A Nigéria esetleges felosztásával kapcsolatos politika vitában Franciaország és az Egyesült Királyság ellentétes oldalra került: de Gaulle a szakadár tartományok oldalára állt. A francia-nigériai kapcsolatok ugyanis igen fagyosak voltak a harmadik francia atomkísérlet után, amelyet Franciaország 1960. decemberében hajtott végre a Szaharában.
 1968. augusztusától – amikor az erre vonatkozó embargó megszűnt – Franciaország korlátozott, titkos támogatást nyújtott a szakadár nigériai tagállamoknak. Jóllehet Franciaország katonailag segített Biafrát életben tartani a háború hátralévő tizenöt hónapjában, részvétele elégtelennek és visszásnak bizonyult. Ahogyan azt a biafrai főparancsnok megfogalmazta, "Franciaország több kárt mint hasznot okozott azzal, hogy hamis reményeket keltett, és Nagy-Britannia számára indokot szolgáltatott Nigéria felfegyverzésére".
 „Éljen a szabad Québec!”
 1967. júliusában de Gaulle Kanadába látogatott, amely épp centenáriumát ünnepelte az Expo 67 nevű világkiállítással. Július 24.-én a francia nyelvű tartomány, Québec székhelyének számító Montreal városházájának balkonjáról beszélve az összegyűlt nagy tömeghez, a tábornok így kiáltott: „Vive le Québec!” („Éljen Québec”), majd hozzátette „Vive le Québec libre!” („Éljen a szabad Québec!”). A kanadai sajtó élesen kritizálta a mondatot, és a kanadai miniszterelnök, Lester B. Pearson kijelentette: „A kanadaiaknak nincs szükségük rá, hogy felszabadítsák őket.” De Gaulle két nappal később elhagyta Kanadát, anélkül hogy az eredeti tervei szerint ellátogatott volna Ottawába. Soha többé nem tért vissza Kanadába. A beszéd komoly felháborodást keltett Kanadában és jelentős diplomáciai törést okozott a két állam kapcsolatában. Ugyanakkor fontos fordulópont volt a Québec Kanadától való függetlenségéért küzdő mozgalom történetében.
 A következő évben de Gaulle Bretagne-ba látogatott és elszavalt egy breton nyelvű verset, amit nagybátyja (szintén Charles de Gaulle) írt. A beszéd után a tábornok alaposan leszólta a breton nacionalista mozgalmat. Azaz de Gaulle kettős mércét alkalmazott az angol nyelvű Kanadától elkülönülő „szabad” Québec és a hasonló breton mozgalom esetében.
 Politikája az 1968-as diáklázadások és tüntetések kapcsán
 Az 1968-as májusi demonstrációk és sztrájkok komolyan kikezdték de Gaulle legitimitását. 1968. májusában a tábornok meglátogatta a Németországban állomásozó francia megszálló haderő parancsnokát, Jacques Massu tábornokot, hogy egy esetleges, a lázongókkal szembeni katonai intervencióról egyeztessen vele.
 Visszavonulása és halála
 A tábornok másodszor is visszavonult Colombey-les-Deux-Églises-i házába és folytatta emlékiratait. Váratlanul hunyt el két héttel nyolcvanadik születésnapja előtt, 1970-ben. Egészen haláláig kiváló egészségnek örvendett.
 November 12-én temették el végrendelete szerint Colombey-ben. Végakarata szerint temetésén állami vezetők nem, csak egykori veterán társai vehettek részt és egyszerű sírkövére nevén és születési illetve halálozási évszámán kívül semmi nem kerülhetett. Mivel visszavonulás után nem fogadta el az egykori állami vezetőknek illetve a visszavonult tábornokoknak járó juttatásokat, halála előtt majdhogynem szűkös körülmények között élt. Családja a birtok eladására kényszerült, amelyet egy alapítvány vásárolt meg és amiben most a Charles de Gaulle Múzeum működik.
 Állami címek és posztok
 Alexandrosz PAPAGOSZ ( 1883 - 1955 )
 Görög tábornok, politikus. 1935-ben hadügyminiszter, 1936–40 között vezérkari főnök. 1940-ben, az olaszok támadását követően a hadsereg főparancsnoka. Csapatait csak német segítséggel sikerült legyőzni. 1943-ban a németek Dachauba vitték, 1945-ben szabadult ki. 1952 és 1955 között Görögország miniszterelnöke volt.
 Henri Philippe Omer PÉTAIN ( 1856 - 1951 )
 Henri Philippe Benoni Omer Joseph Pétain, ismertebb nevén Philippe Pétain vagy egyszerűen Pétain marsall (Cauchy-a-la-Tour, 1856. április 24. – Port Joinville, 1951. július 23.) francia marsall, miniszterelnök, köztársasági elnök.
 A világháborút megelőzően a hadiakadémia gyalogsági karának tanára volt 1901 és 1910 között. Részt vett a marne-i csatában. Nagy szerepe volt a francia hadsereg állóképességének helyreállításában. 1916 februárja és decembere között ő volt a győztes francia csapatok parancsnoka a példátlan véráldozattal járó verduni csatában. 1917–1918-ban marsall, majd a Legfelső Hadi Tanács alelnöke lett.
 1925-ben Marokkóba küldték a rif törzsek által kirobbantott Abd el-Krim-féle felkelés elfojtására. 1934-ben ő lett Doumerge kormányának hadügyminisztere. 1939–1940-ben a Franco vezette Spanyolországban nagykövetként képviselte hazáját.
 Ezután 1940. június 16-án Reynaud-kormány miniszterelnök-helyettese, majd a német megszállás idején, Párizs eleste után Franciaország miniszterelnöke lett 1940. június 16-án. Miután június 22-én fegyverszüneti megállapodást kötött a nemzetiszocialista Németországgal és a fasiszta Olaszországgal, a július 11-én Vichy-ben összehívott nemzetgyűlés teljhatalommal ruházta fel: köztársasági elnök (1944-ig) és miniszterelnök volt (1942-ig) egyidejűleg. A Vichy-kormány tehát személyileg végig összekapcsolódott Pétain tevékenyéségvel. Politikája ingadozott a németbarátság és a németekkel szembeni ellenállás között. Jellemző, hogy a németbarát Laval miniszterlenökhelyettest 1940-ben menesztette, ám a németek nyomására Lavalt 1942-ben vissza kellett helyeznie pozíciójába. 1941-ben tapogatózó tárgyalásokat kezdett a nyugati szövetségesekkel.
 Amikor 1942-ben a németek Sigmaringenbe vitték, Pétain megtagadott velük minden együttműködést és lemondott hivatalos funkciói gyakorlásáról.Innen az amerikaiak szabadították ki. Svájcba ment, ahonnan 1945 áprilisában saját elhatározásából hazatért.
 Pétaint egy különleges bíróság elé állították, amely őt halálra ítélte. Charles de Gaulle tábornok közbenjárására a büntetést először életfogytig tartó várfogságra változtatták, majd Ile d'Yeux-re száműzték, de végül megkegyelmeztek neki, és felmentették. Port Joinville-ben halt meg 95 éves korában.
 Pétain értékelése máig is viták tárgya. Vannak, aki nemzeti hősként tartják számon, ám főleg a II. világháborút követő években sokan náci-kollaboránsnak tekintették, illetve tekintik.
 Paul REYNAUD ( 1878 - 1966 )
 Francia politikus. 1938-tól 1940 márciusáig pénzügyminiszter, majd március 21-től június 16-ig Daladier utódaként miniszterelnök és külügyminiszter. Még március végén találkozott Churchill brit külügyminiszterrel, akivel megállapodtak, hogy országaik nem kötnek különbékét, ám a francia hadsereg hamarosan összeomlott. Májusban átszervezte a kormányt, Pétaint nevezve ki helyettesévé. Ezzel párhuzamosan leváltotta Gamelin tábornokot, a francia hadsereget ezután Weygand vezette. Ezután ő maga hiába szerette volna a harc folytatását, Pétain és Weygand, a békekötés hívei kerekedtek felül. Június 16-án lemondott, utóda Pétain lett. 1940. szeptember 6-án a vichyi kormány utasítására letartóztatják, majd életfogytiglani börtönre ítélik. 1942–44 között a németek tartják fogva, majd visszaszállítják Vichy-Franciaországba, ahol 1945 májusában az amerikaiak kiszabadítják.
 Edward RYDZ-SMIGLY ( 1886 - 1943 )
 Lengyel marsall. 1939-ben, a németek támadásakor ő volt a hadsereg főparancsnoka, és Lengyelország gyakorlatilag az ő irányítása alatt állt. Késve rendelte el a mozgósítást, a lengyel hadsereg, bár hősiesen küzdött, nem tudott ellenállni a németeknek. Két héttel a csatározások megkezdése után az ország délkeleti részébe rendelte a még harcolni képes egységeket, hogy ott várják be az angol és francia segítséget, hiszen ez a két állam ekkor már hadat üzent Németországnak. Ezzel szemben a szovjet csapatok indultak meg keletről, Rydz–Smigly szeptember 17-én Romániába menekült, ahol internálták. Sikorski elmozdította főparancsnoki posztjából. 1941-ben megszökött Romániából, és visszatért Lengyelországba, ahol álnéven a földalatti mozgalom tagja lett. Valószínűleg a németek végezték ki, a sejtések szerint 1943-ban.
 Wladislaw SIKORSKI ( 1881 - 1943 )
 Lengyel tábornok, politikus. 1922–23-ban miniszterelnök. 1939 szeptemberétől a lengyel összeomlást követően a lengyel emigráns kormány miniszterelnöke, az emigráns lengyel csapatok főparancsnoka. A Franciaországban állomásozó lengyel haderő létszáma elérte a 100 ezer főt, a francia fegyverszünetet követően ezek az egységek Nagy-Britanniába mentek, hogy tovább folytathassák a harcot. Sikorski rövidesen hivatalos tárgyalásokat kezdett a szövetségesekkel az együttműködésről. A Szovjetunió elleni német támadást követően Sztálinnal is megállapodást kötött. A szovjet-lengyel viszony ennek ellenére nem volt mentes a feszültségektől, melyek különösen kiéleződtek az 1943 elején feltárt katyni tömegsírok esetét követően. A szövetségesek Sikorski értésére adták, hogy a németek elleni győzelem az elsődleges, és nem fognak a lengyelek ügye érdekében konfrontálódni a szovjet vezetéssel. Nem sokkal ezután 1943 júliusában Gibraltárban a tábornok repülőgépe tisztázatlan okok miatt lezuhant, Sikorski életét vesztette.