type: contracts

jurisdiction: EU

text:
 7.6.2018
 BG
 Официален вестник на Европейския съюз
 L 142/7
 РЕШЕНИЕ НА СЪВМЕСТНИЯ КОМИТЕТ НА ЕИП
 No 108/2017
 от 13 юни 2017 година
 за изменение на приложение XX (Околна среда) към Споразумението за ЕИП [2018/803]
 СЪВМЕСТНИЯТ КОМИТЕТ НА ЕИП,
 като взе предвид Споразумението за Европейското икономическо пространство („Споразумението за ЕИП“), и по-специално член 98 от него,
 като има предвид, че:
 (1)
 Решение (ЕС) 2017/175 на Комисията от 25 януари 2017 г. за установяване на критерии за екомаркировка на ЕС за обекти за туристическо настаняване (1) следва да бъде включено в Споразумението за ЕИП.
 (2)
 Решение (ЕС) 2017/176 на Комисията от 25 януари 2017 г. за определяне на критерии за екомаркировка на ЕС за подови покрития на базата на дървесина, корк и бамбук (2) следва да бъде включено в Споразумението за ЕИП.
 (3)
 Решение (ЕС) 2017/175 отменя решения 2009/564/ЕО (3) и 2009/578/ЕО (4) на Комисията, които са включени в Споразумението за ЕИП и които следва съответно да бъдат заличени от него.
 (4)
 Решение (ЕС) 2017/176 отменя Решение 2010/18/ЕО на Комисията (5), което е включено в Споразумението за ЕИП и което следва съответно да отпадне от него.
 (5)
 Поради това приложение XX към Споразумението за ЕИП следва да бъде съответно изменено,
 ПРИЕ НАСТОЯЩОТО РЕШЕНИЕ:
 Член 1
 Приложение XX към Споразумението за ЕИП се изменя, както следва:
 1.
 Текстът на точка 2м (Решение 2009/578/ЕО на Комисията) се заменя със следното:
 „32017 D 0175: Решение (ЕС) 2017/175 на Комисията от 25 януари 2017 г. за установяване на критерии за екомаркировка на ЕС за обекти за туристическо настаняване (ОВ L 28, 2.2.2017 г., стр. 9).“
 2.
 Текстът на точка 2щб (Решение 2010/18/ЕО на Комисията) се заменя със следното:
 „32017 D 0176: Решение (ЕС) 2017/176 на Комисията от 25 януари 2017 г. за определяне на критерии за екомаркировка на ЕС за подови покрития на базата на дървесина, корк и бамбук (ОВ L 28, 2.2.2017 г., стр. 44).“
 3.
 Текстът на точка 2п (Решение 2009/564/ЕО на Комисията) се заличава.
 Член 2
 Текстовете на решения (ЕС) 2017/175 и (ЕС) 2017/176 на исландски и норвежки език, които ще бъдат публикувани в притурката за ЕИП към Официален вестник на Европейския съюз, са автентични.
 Член 3
 Настоящото решение влиза в сила на 14 юни 2017 г., при условие че всички нотификации, предвидени в член 103, параграф 1 от Споразумението за ЕИП, са внесени (*1).
 Член 4
 Настоящото решение се публикува в раздела за ЕИП и в притурката за ЕИП към Официален вестник на Европейския съюз.
 Съставено в Брюксел на 13 юни 2017 година.
 За Съвместния комитет на ЕИП
 Председател
 Claude MAERTEN
 (1) ОВ L 28, 2.2.2017 г., стр. 9.
 (2) ОВ L 28, 2.2.2017 г., стр. 44.
 (3) ОВ L 196, 28.7.2009 г., стр. 36.
 (4) ОВ L 198, 30.7.2009 г., стр. 57.
 (5) ОВ L 8, 13.1.2010 г., стр. 32.
 (*1) Без отбелязани конституционни изисквания.


type: other

text:
NJA 2017 s. 343 ( NJA 2017:31) | Lagen.nu
 NJA 2017 s. 343
 En fordran på kränkningsersättning kan inte överlåtas innan den har fastställts.
 Den ideella föreningen Institutet för Juridik och Internet förde vid Helsingsborgs tingsrätt den talan mot den ideella föreningen Ivstitia in Æternvm som framgår av tingsrättens dom.
 Tingsrätten (chefsrådmannen Johan Kvart samt rådmännen Marianne Karlsson och Linda Palmenäs) anförde i dom den 13 februari 2015 följande.
 Den 29 september 2011 publicerades ett inlägg på bloggen ”Juridikfrontens nyhetssida”, juridikfronten.wordpress.com. I inlägget, som hade rubriken ”Nazist fick inget gehör av JK”, pekades en person vid namn R.P. ut som nazist. Bloggen tillhandahölls av en redaktion för en politisk tidsskrift, Tunströms betraktelser, som ägdes av den ideella föreningen Juridikfronten. Den 30 september 2011 publicerades en kommentar till blogginlägget. I kommentaren angavs att R.P. var ”en rejäler hasch pundare”. Inlägget och kommentaren togs bort den 9 oktober 2011, efter det att R.P. påpekat att uppgifterna var felaktiga. Parterna är dock överens om att inlägget fortfarande är sökbart på internet.
 Den 11 oktober 2011 väckte R.P. talan mot Juridikfronten vid Linköpings tingsrätt och yrkade ersättning för kränkning i anledning av förtal, dels för uppgifterna i blogginlägget, dels för uppgifterna i kommentaren till inlägget.
 I beslut den 1 oktober 2012 avvisade Linköpings tingsrätt den del av talan som avsåg blogginlägget, på den grunden att talan i den delen skulle ha väckts enligt den i yttrandefrihetsgrundlagen stadgade ordningen och att Linköpings tingsrätt därmed inte var behörig att pröva målet. Avvisningsbeslutet fastställdes av HD som med stöd av 10 kap. 20 § RB hänvisade målet till Helsingborgs tingsrätt.
 Linköpings tingsrätt har i dom den 11 mars 2013 lämnat R.P:s talan såvitt avser kränkningsersättning i anledning av kommentaren till blogginlägget utan bifall.
 Juridikfronten har under målets handläggning anmält namnbyte och heter nu Ivstitia in Æternvm.
 I maj 2014 anmälde Institutet för Juridik och Internet att det förvärvat R.P:s anspråk i detta mål. Institutet för Juridik och Internet begärde att få inträda i rättegången och ta över talan enligt 13 kap. 7 § 1 stycket RB samt justerade yrkandet på så sätt att yrkat belopp ska betalas till Institutet för Juridik och Internet. R.P. har bekräftat att han överlåtit anspråket. Ivstitia in Æternvm har invänt mot överlåtelsen.
 Parterna har godtagit att målet avgörs utan jury och huvudförhandling. - - -.
 Institutet för Juridik och Internet har, som talan slutligen bestämts, yrkat att Ivstitia in Æternvm till Institutet för Juridik och Internet ska betala 5 000 kr jämte ränta - - -.
 Ivstitia in Æternvm
 Ivstitia in Æternvm har motsatt sig Institutet för Juridik och Internets yrkanden. För det fall tingsrätten bifaller talan har föreningen vitsordat ett belopp om 2 000 kr - vilket motsvarar vad Institutet för Juridik och Internet betalat till R.P. - som skäligt i och för sig. Föreningen har även förklarat att det yrkade beloppet om 5 000 kr som sådant är en skälig ersättning i ett mål av detta slag.
 R.P. har i blogginlägget utpekats som nazist, vilket utgör förtal enligt 5 kap. 1 § BrB. Då uppgiften har utgjort ett allvarligt kränkande angrepp på R.P:s ära ska kränkningsersättning enligt 2 kap. 3 § skadeståndslagen utgå. Som ansvarig för webbsidan svarar Ivstitia in Æternvm för förtalet och föreningen ska därmed utge kränkningsersättningen. Eftersom R.P. överlåtit sin fordran på skadestånd är Institutet för Juridik och Internet nu behörigt att inträda som part i målet och få ersättning för den kränkning som R.P. har utsatts för.
 Ivstitia in Æternvm vitsordar att föreningen ansvarar enligt 8 kap. 2 § YGL för att erlägga skadestånd till den som utsatts för yttrandefrihetsbrott till följd av sådant som skrivits i den databas som blogginlägget publicerades i. Det vitsordas också att föreningen inte kan anses ha haft skälig grund för uppgifterna i blogginlägget i den mening som avses i 5 kap. 1 § andra stycket BrB. Ivstitia in Æternvm motsätter sig dock Institutet för Juridik och Internets talan på följande grunder.
 1. Det är inte möjligt att överlåta en icke fastställd fordran på kränkningsersättning. Institutet för Juridik och Internet har därmed inte något legitimt krav mot Ivstitia in Æternvm och käromålet ska därför ogillas.
 2. Blogginlägget utgör inte förtal i teknisk mening då ”nazist” i dagens politiska diskurs snarast är ett värdeomdöme. Uppgiften har dessutom lämnats av misstag och rättats förhållandevis skyndsamt, vilket innebär att uppsåt saknas. De straffrättsliga förutsättningarna är inte uppfyllda och talan ska därför ogillas. Förfarandet bör vidare vara straffritt på grund av social adekvans.
 3. På grund av kränkningsersättningens personliga karaktär är det under alla förhållanden inte rimligt att Ivstitia in Æternvm ska betala ett större belopp än det som Institutet för Juridik och Internet har betalat till R.P., dvs. 2 000 kr.
 Utveckling av parternas ståndpunkter
 Blogginlägget togs bort efter tio dagar, dagen efter att R.P. uppmärksammade Juridikfronten (numera Ivstitia in Æternvm ) på att det var felaktigt. Inlägget är dock fortfarande sökbart och innan det togs bort har uppgiften spridits. Påståendet om att R.P. är nazist är inte sant. Det vitsordas att publiceringen av uppgiften har skett av misstag, men det fritar inte ansvarig utgivare från förtalsansvar. Det har inte heller någon betydelse att rättelse har skett efter det att förtalet har fullbordats.
 Institutet för Juridik och Internet har förvärvat R.P:s anspråk. Det saknas skäl att frångå den civilrättsliga grundsatsen enligt vilken en borgenär har rätt att överlåta sin fordran på någon annan. Avtalsfriheten är en viktig princip i en marknadsekonomi. Det rör sig om en faktisk, uppkommen fordran som är förfallen och inte om överlåtelse av själva rätten till kränkningsersättning vid eventuella framtida brott. Jämförelsevis kan rimligen faktiska fordringar som uppkommit till följd av en kränkning av den ideella upphovsrätten överlåtas, även om rätten som sådan inte kan överlåtas.
 När det gäller fordringar på kränkningsersättning har den princip som skulle kunna utläsas ur de av motparten åberopade rättsfallen blivit överspelad genom nuvarande reglering i 6 kap. 3 § skadeståndslagen. Genom en lagändring från 2001 blev frågan om dödsfalls betydelse för skadeståndstalan avgjord. De rättsfall som Ivstitia in Æternvm hänvisat till avser inte vanlig cession utan bara universalcession vid dödsfall. I rättsfallen bör inte tolkas in mer än vad som framgår av själva lydelsen av dem. Det finns därmed inget krav på att en fordran på ideellt skadestånd ska vara fastställd genom exempelvis dom eller avtal för att kunna överlåtas. Den överlåtelse som R.P. har gjort är därmed giltig.
 I svensk rätt har det länge ansetts att personliga rättigheter inte kan överlåtas. Således kan en upphovsman inte överlåta sin ideella rätt till sitt verk eller vissa andra rättigheter i enlighet med lagen (1960:729) om upphovsrätt till litterära och konstnärliga verk. Även rätten till lön är en sådan rättighet som inte kan förfogas över innan den har förfallit till betalning. Brottsoffers rätt till brottsskadeersättning, som i mångt och mycket liknar kränkningsersättning, anses också vara en rättighet som inte kan överlåtas. Överlåtelseförbudet syftar till att förhindra att den skadelidande överlåter sitt ersättningsanspråk till underpris. Liknande överlåtelseförbud finns avseende ersättning för övergrepp i samhällsvården, ersättning enligt lagen (1998:714) om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder och ersättning enligt trafikskadelagen (1975:1410). Skadestånd på grund av förtal är även undantaget utmätning enligt 5 kap. 7 § UB samt undantaget vid bodelning enligt äktenskapsbalken. Enligt rättsfallet NJA 1987 s. 746 får kvittning inte ske om huvudfordran utgörs av ideellt skadestånd.
 Det finns inte någon direkt lagreglering avseende överlåtelse av ideellt skadestånd, men rättspraxis (rättsfallen NJA 1927 s. 360, NJA 1941 s. 953, NJA 1946 s. 529 och NJA 1948 s. 16) har gett vid handen att ideell ersättning inte kan överlåtas innan den har fixerats genom exempelvis avtal eller dom . År 2001 ändrades detta till viss del, genom att en skadelidandes efterlevande numera kan ärva rätten till ideellt skadestånd, om den skadelidande framställt anspråket före döden (6 kap. 3 § skadeståndslagen motsatsvis). Även i förarbetena till bestämmelsen understryks dock att syftet med det ideella skadeståndet är att ”kompensera den skadelidande för det psykiska och fysiska lidande som han eller hon drabbats av till följd av skadan”. Om rätten till ersättning ärvs kommer den indirekt den skadelidande till del genom arvingarna. Kravet på att den skadelidande själv ska ha framställt anspråket före dödsfallet innebär att arvingarna fortsätter en process som inletts av den avlidne, vilket kan vara av betydelse för den avlidnes eftermäle och för de efterlevande. Om en sådan fordran i stället skulle överlåtas till en utomstående till underpris, gör sig sådana intressen inte gällande. Oavsett om den skadelidande själv har framställt anspråket eller inte, måste rättigheten vara så personlig att den inte kan överlåtas medan den skadelidande är i livet och kan bevaka sina intressen. Ändringen i skadeståndslagen har inte medfört någon förändring beträffande möjligheten för en levande skadelidande att förfoga över tvistiga skadeståndsfordringar, utan de principer som gällt tidigare måste alltjämt anses vara giltiga.
 Kränkningsersättningens funktion som ”plåster på såren” skulle delvis gå förlorad om överlåtelser av sådana fordringar medförde att skadelidande i praktiken skulle erhålla en väsentligt lägre ersättning än de schablonbelopp som gäller enligt praxis. Utfallet av en talan om kränkningsersättning kommer att påverka den skadelidande, och denne måste därför också ha möjlighet att disponera över sin talan i målet. Om en överlåtelse skulle tillåtas kan förvärvaren disponera över talan på ett sådant sätt som kan vara chikanerande för brottsoffret och oförenligt med dennes intresse. Dessutom skulle den skadelidande få höras som vittne istället för som part, vilket bl.a. skulle medföra att dennes inställelsekostnader skulle berättiga till ersättning även i förenklade tvistemål. Eftersom den fordran som det nu aktuella målet rör ännu är ofixerad, måste den överlåtelse som R.P. gjort till Institutet för Juridik och Internet alltså sakna verkan mot Ivstitia in Æternvm.
 En medlem av redaktionen för Tunströms betraktelser godkände publiceringen av blogginlägget. Den socialistiska föreningen Folkfronten, där R.P. var ledare, hade samma namn som det nazistiska partiet Folkfronten (numera Svenskarnas parti). Uppgifterna publicerades därför av misstag och uppsåt till brott har saknats hos redaktionen för Tunströms betraktelser. Hade uttalandet varit sant, så hade det varit av allmänintresse. När det stod klart för redaktionen att uppgifterna om bland annat R.P:s partiengagemang var felaktiga infördes en rättelse relativt skyndsamt på samma webbplats. Då rättelse skett och egentligt uppsåt saknats är de straffrättsliga förutsättningarna för förtal inte uppfyllda. Skadeståndstalan ska därför ogillas.
 Under alla förhållanden är det på grund av kränkningsersättningens personliga karaktär inte rimligt att Institutet för Juridik och Internet erhåller ett större belopp från Ivstitia in Æternvm än det som R.P. har erhållit från Institutet.
 Tingsrätten prövar inledningsvis frågan om Institutet för Juridik och Internet har kunnat förvärva R.P:s icke fastställda fordran avseende kränkningsersättning med bindande verkan för Ivstitia in Æternvm. För det fall tingsrätten finner att överlåtelsen är giltig mot svaranden, prövas därefter frågan om R.P. har utsatts för förtal på ett sådant sätt som berättigar till kränkningsersättning och med vilket belopp ersättning i så fall ska utgå till Institutet för Juridik och Internet.
 Inledningsvis kan konstateras att det saknas direkt tillämplig lagstiftning vad avser frågan om en fordran på ideellt skadestånd, särskilt vad gäller ersättning för kränkning, kan överlåtas fritt. Det finns inte heller, såvitt tingsrätten känner till, några prejudicerande rättsfall som tar direkt sikte på frågan. De utlåtanden som står att finna i förarbeten avser angränsande frågor och i doktrin berörs frågan endast i svepande ordalag. Rättsläget får alltså betecknas som oklart.
 Utgångspunkten i svensk rätt är att fordringar, oavsett om de är fastställda eller inte, kan överlåtas. Det finns dock undantag från denna huvudregel och det förekommer även områden där överlåtelseförbud anses gälla trots att förbudet inte finns uttryckt i lag (se t.ex. rättsfallen NJA 1913 s. 496, där fordran på lön som ännu inte förfallit till betalning inte ansågs kunna överlåtas, och NJA 1939 s. 446, där överlåtelse av en fastighet inte ansågs grunda rätt för den nya ägaren att fullfölja en av den tidigare ägaren anhängiggjord talan om skadestånd på grund av olaga intrång på fastigheten).
 En närliggande fråga till frågan om en icke fastställd fordran på ideellt skadestånd kan överlåtas, är om en sådan fordran kan ärvas för det fall den skadelidande avlider. Fram till 2002 var denna fråga inte reglerad i lag. Av praxis följde dock att sådana fordringar inte ansågs kunna ärvas, och detta gällde även om talan om ersättning hade väckts av den skadelidande före det att han eller hon avled. Rättsläget ändrades den
 1 januari 2002, då det infördes en bestämmelse i 6 kap. 3 § skadeståndslagen (1972:207) enligt vilken rätten till ersättning för fysiskt och psykiskt lidande, för särskilda olägenheter och för kränkning faller bort om den skadelidande avlider innan krav på sådan ersättning har framställts. Motsatsvis innebär bestämmelsen att ett krav på kränkningsersättning som den skadelidande har framställt innan han eller hon avled står kvar och därmed kan övertas av arvingarna. Av 9 § trafikskadelagen (1975:1410) framgår att bestämmelsen i 6 kap. 3 § skadeståndslagen är tillämplig även i fråga om trafikskadeersättning.
 I förarbetena till de ovan angivna lagändringarna görs inte några uttalanden angående möjligheten att överlåta icke fastställda fordringar på ideellt skadestånd. Den praxis som rådde före lagändringarna och det förhållandet att frågan har ansetts behöva regleras särskilt i lag antyder dock att fordringar på ideellt skadestånd avviker från fordringar som saknar det ideella skadeståndets personliga prägel. Om fordringar på ideellt skadestånd i sig var fritt överlåtbara, skulle det saknas skäl för den i tidigare praxis fastslagna ordningen att sådana fordringar inte ärvdes. Regleringen i skadeståndslagen om arv kan inte anses innebära någon ändring av rättsläget när det gäller överlåtelse generellt av fordringar på ideellt skadestånd.
 Kränkningsersättning är i många avseenden likartad den i brottsskadelagen (2014:322) reglerade rätten till brottsskadeersättning och det finns därför anledning att snegla på lagstiftningen avseende sådan ersättning. I 31 § brottsskadelagen finns ett uttryckligt förbud mot att överlåta ett anspråk på brottsskadeersättning innan ersättningen är tillgänglig för lyftning. I propositionen till brottsskadelagen anförs följande.
 Enligt regeringen finns det alltjämt goda skäl för att anspråk på brottsskadeersättning inte ska kunna överlåtas förrän Brottsoffermyndigheten har meddelat sitt beslut, dvs. före det att den skadelidande säkert vet vilken ersättning som kommer att betalas ut. Utan ett sådant förbud finns det en risk för spekulation med brottsskadeersättningen, t.ex. genom att organiserade aktörer erbjuder skuldsatta brottsoffer snabb betalning mot att få ta över deras rätt till brottsskadeersättning till underpris. En sådan ordning vore olycklig då brottsoffrets rätt genom värdeminskningen skulle urholkas. Det skulle också motverka ersättningens syfte och funktion. Samtidigt är det viktigt att värna brottsoffrets självbestämmanderätt. När pengarna väl har betalats ut måste det vara brottsoffrets ensak att välja vad pengarna ska användas till.
 Samma hänsyn som ligger till grund för överlåtelseförbudet i brottsskadelagen gör sig enligt tingsrättens mening gällande avseende kränkningsersättning som betalas ut av den som är skadeståndsskyldig gentemot ett brottsoffer. Även om de olika typerna av ersättning skiljer sig från varandra i vissa avseenden är syftet i grunden detsamma, nämligen att tillgodose ett brottsoffers rätt till ekonomisk kompensation i anledning av det brott han eller hon utsatts för. Den personliga prägel som brottsskadeersättningen har, och som enligt förarbetena innebär att spekulationer med sådan ersättning inte är önskvärda, gäller även för kränkningsersättningen. Det nu sagda stöder uppfattningen att anspråk på kränkningsersättning skiljer sig från anspråk på fordringar som saknar sådan personlig anknytning.
 Att skadestånd för bl.a. förtal enligt 5 kap. 7 § UB inte får utmätas innan det har betalats ut till den skadelidande och att egendom som en make har fått i ersättning för kränkning enligt 10 kap. 2 a § ÄktB får undantas från bodelning ger ytterligare stöd för slutsatsen att sådan ersättning är av sådan personlig art och har en så stark anknytning till den skadelidande att den inte är överlåtbar.
 Mot bakgrund av det nu anförda gör tingsrätten bedömningen att skälen för att icke fastställda anspråk på kränkningsersättning inte bör kunna överlåtas, överväger de skäl som talar för att sådana fordringar ska kunna överlåtas fritt. Institutet för Juridik och Internet har därmed inte kunnat förvärva R.P:s eventuella fordran med bindande verkan för Ivstitia in Æternvm. Talan ska därför avslås.
 Vid denna utgång finns det inte anledning för tingsrätten att överväga om publiceringen av blogginlägget inneburit förtal av R.P. och om - och i så fall i vilken utsträckning - han därmed är berättigad till kränkningsersättning.
 Tingsrätten avslår Institutet för Juridik och Internets talan.
 Institutet för Juridik och Internet (Institutet) överklagade i Hovrätten över Skåne och Blekinge och yrkade att hovrätten skulle bifalla käromålet. Institutet angav att för det fall hovrätten fann att överlåtelsen till Institutet var giltig borde målet i förtalsdelen återförvisas till tingsrätten.
 Ivstitia in Æternvm motsatte sig att domen ändrades. För det fall hovrätten skulle anse att fordran kunde överlåtas yrkade Ivstitia in Æternvm att Institutets talan såvitt avsåg 3 000 kr av yrkade 5 000 kr skulle ogillas och att målet i övrigt skulle återförvisas till tingsrätten.
 Hovrätten (hovrättsråden Katarina Rikte, Per G. Hansson, Katarina Kölfors , referent, och Anna Graninger) anförde i dom den 22 december 2015 följande.
 Frågan i målet är i första hand om Institutet har kunnat förvärva R.P:s inte fastställda fordran avseende kränkningsersättning med bindande verkan för Ivstitia in Æternvm.
 Som tingsrätten har konstaterat är utgångspunkten i svensk rätt att fordringar, oavsett om de är fastställda eller inte, kan överlåtas. Det finns inte heller något allmänt förbud mot att överlåta en innestående fordran på skadestånd med anledning av personskada, ärekränkning m.m. (se Agell/Brattström, Äktenskap Samboende Partnerskap, 5:e uppl. 2011, s. 109). Däremot finns det såvitt gäller fordringar på vissa typer av ersättning som liknar sådant skadestånd uttryckliga förbud mot överlåtelse. Det gäller t.ex. i fråga om brottsskadeersättning, trafikskadeersättning och ersättning enligt lagen (2012:663) om ersättning på grund av övergrepp eller försummelser i samhällsvården av barn och unga i vissa fall. Hovrätten instämmer i tingsrättens bedömning att den ändring i skadeståndslagen som gjordes år 2002, och som innebar att även rätt till ersättning för bl.a. kränkning kan ärvas om den skadelidande framställt krav före sin död, inte innebär någon förändring av rättsläget när det gäller överlåtelse av sådana fordringar.
 Det kan, som tingsrätten gjort, konstateras att kränkningsersättning och liknande ersättningar i andra situationer särbehandlas med hänvisning till att ersättningen är av så personlig art och har så stark anknytning till den skadelidande att den bör vara förbehållen honom eller henne. Vid bodelning ska således en fordran på obetalt skadestånd undantas (10 kap. 3 § ÄktB ) och skadestånd för bl.a. förtal får inte utmätas innan det har betalats ut till den skadelidande (5 kap. 7 § UB).
 HD har i rättsfallet NJA 1987 s. 746 ansett att en fordran på skadestånd för psykiskt lidande och personskada omfattades av kvittningsförbud. HD uttalade att skadeståndet för psykiskt lidande hade en sådan starkt personlig anknytning att hinder mot kvittning måste anses föreligga. Lika starka skäl talade inte för ett kvittningsförbud beträffande ersättning för utlägg för läkararvode och medicin. Eftersom ersättningen i dessa delar tillkom den skadelidande på grund av personskada och därför omfattades av utmätningsfrihet ansåg HD dock att även dessa delar av ersättningen skulle vara skyddade mot kvittning, som kan betecknas som en slags privat exekution.
 Det förhållandet att det föreligger ett utmätningsförbud avseende en viss typ av fordran måste inte med nödvändighet medföra att också överlåtelseförbud gäller. Att en skadeståndsberättigad frivilligt överlåter en innestående skadeståndsfordran är inte samma sak som att den tvångsvis mot den skadelidandes vilja tas i anspråk genom utmätning eller kvittning. Hovrätten anser emellertid att samma skäl som motiverar att ideella ersättningar inte kan tas i anspråk för utmätning innan de betalats ut också gör sig gällande när fråga är om en frivillig överlåtelse av en inte fastställd fordran på sådan ersättning. Samma bedömning har lagstiftaren, som tidigare nämnts, gjort när det gäller exempelvis brottsskadeersättning, en ersättningstyp som i mycket hög grad liknar sådan kränkningsersättning som nu är i fråga. En fordran på kränkningsersättning bör av nu nämnda skäl inte vara möjlig att överlåta innan den fastställts. Med dessa tillägg till de av tingsrätten anförda skälen instämmer hovrätten i tingsrättens bedömning att Institutet inte har kunnat förvärva R.P:s eventuella fordran med bindande verkan för Ivstitia in Æternvm. Institutets talan ska därför avslås.
 Institutet för Juridik och Internet (Institutet) överklagade och yrkade bifall till sin vid tingsrätten förda talan samt begärde att HD skulle förklara att Institutet hade förvärvat R.P:s fordran på kränkningsersättning i dess helhet och att fordringsförvärvet hade bindande verkan gentemot den ideella föreningen Ivstitia in Æternvm ( Ivstitia). Institutet yrkade vidare att målet skulle återförvisas till tingsrätten för prövning.
 Ivstitia yrkade i första hand att Institutets talan skulle avvisas och motsatte sig i andra hand ändring av hovrättens dom. M.T., som tilläts att som intervenient på svarandesidan delta i rättegången, anslöt sig till vad Ivstitia anförde.
 Institutet motsatte sig att talan avvisades.
 6. Frågorna i HD är dels om en ideell förening förlorar sin rättskapacitet när medlemsantalet går ned till en, dels om en fordran på kränkningsersättning på grund av förtal, med bindande verkan för gäldenären, kan överlåtas innan den har fastställts.
 Regler rörande ideella föreningar och dessas rättskapacitet
 Medlemsantalets betydelse för den ideella föreningens rättskapacitet
 Ivstitia har inte förlorat sin rättskapacitet
 15. Det står klart att Ivstitia, innan medlemsantalet gick ned till en, utgjorde en ideell förening med rättskapacitet. Av protokollet från föreningsstämman den 15 juni 2016 framgår att samtliga medlemmar utom en har utträtt ur föreningen och att den kvarvarande medlemmen har utsetts till ensam styrelseledamot. Vidare framgår att föreningen ändrat stavningen av sitt namn och att stämman beslutat att meddela Skatteverket och HD detta. Den kvarvarande medlemmen har därefter agerat som företrädare för föreningen, bl.a. genom att hos Skatteverket ansöka om att föreningen ska avregistreras och genom att företräda föreningen inför domstol. Att föreningen har velat avregistrera sig kan visserligen sägas tyda på en avsikt att också vilja avveckla sig. Av föreningens stadgar framgår dock att föreningen upplöses genom beslut vid föreningsstämma. I målet har inte påståtts att något sådant beslut har fattats. Tvärtom tyder protokollet från föreningsstämman den 15 juni 2016 och föreningens agerande därefter på att någon avsikt att upplösa föreningen aldrig fanns i samband med att medlemsantalet gick ned till en.
 16. Med hänsyn till det anförda, och till det förhållandet att föreningen fortfarande är part i en pågående rättegång, kan Ivstitia inte anses ha förlorat sin rättskapacitet. Ivstitias avvisningsyrkande ska därför avslås.
 Den fordran som målet gäller
 17. Den som allvarligt kränker någon annan genom brott som innefattar ett angrepp mot dennes person, frihet, frid eller ära ska ersätta den skada som kränkningen innebär (2 kap. 3 § skadeståndslagen). Förtal är ett sådant brott som avses i bestämmelsen. Den blogg på vilken det i målet aktuella inlägget publicerades omfattades vid den tidpunkten av grundlagsskydd enligt 1 kap. 9 § YGL (se NJA 2014 s. 128). Skadestånd på grund av innehållet i en grundlagsskyddad databas får enligt 8 kap. 1 § första stycket YGL inte dömas ut i andra fall än när framställningen innefattar ett yttrandefrihetsbrott. Förtal är ett yttrandefrihetsbrott (5 kap. 1 § första stycket YGL, 7 kap. 4 § 14 TF och 5 kap. 1 § BrB). Den fordran som målet gäller är alltså en fordran på kränkningsersättning enligt skadeståndslagen.
 Fordringars fria överlåtbarhet och undantag därifrån
 18. En civilrättslig grundsats är att penningfordringar kan överlåtas. Byte av borgenär får i allmänhet ske utan gäldenärens medgivande. Undantag från denna huvudregel görs endast när särskilda omständigheter föreligger. (Se NJA 1993 s. 222.)
 19. Det finns ingen reglering i skadeståndslagen rörande rätten att överlåta krav på ersättning enligt den lagen. Enligt 6 kap. 3 § skadeståndslagen faller rätten till ersättning för fysiskt och psykiskt lidande, för särskilda olägenheter och för kränkning bort, om den skadelidande avlider innan krav på sådan ersättning har framställts. Bestämmelsen infördes 2002 och utgjorde en ändring av då rådande praxis, som innebar att rätten till ersättning föll bort om den inte hade fastställts innan dödsfallet. En motsvarande bestämmelse hade föreslagits av skadeståndskommittén 1963 (se SOU 1963:33 s. 41 f.). I samband härmed övervägdes en bestämmelse som begränsar möjligheten att överlåta rätt till ersättning med anledning av personskada eller liknande innan skadeståndet bestämts. Något sådant förslag lämnades dock inte och frågan väcktes inte på nytt när bestämmelsen i 6 kap. 3 § skadeståndslagen infördes 2002.
 20. Det finns flera bestämmelser i andra lagar på mer eller mindre närliggande områden som inskränker den fria rätten att överlåta fordringar, se t.ex. 31 § brottsskadelagen (2014:322), 3 § lagen (2012:663) om ersättning på grund av övergrepp eller försummelser i samhällsvården av barn och unga i vissa fall, 9 § lagen (1998:714) om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder och 32 § tredje stycket trafikskadelagen (1975:1410). Vid införandet av nämnda bestämmelser har hänvisats till risken för överlåtelser till underpris och till ersättningarnas personliga karaktär (se t.ex. prop. 2013/14:94 s. 45 f., prop. 2011/12:160 s. 30 och prop. 1975/76:15 s. 140). Den personliga karaktären kan dock variera mellan olika slag av ersättningar, och det är inte säkert att samma principer bör gälla för alla typer av ideell skada (se SOU 1995:33 s. 372 ff.).
 21. Vidare råder enligt 5 kap. 7 § första stycket UB utmätningsförbud för vissa typer av skadestånd, bl.a. sådant som detta mål avser, medan skadeståndet innestår hos den som ska utge det. Även i förarbetena till utsökningsbalken har hänvisats till ersättningens personliga karaktär. Det poängteras dock att utmätningsskyddet inte gäller för härledda eller överlåtna skadeståndsanspråk eftersom sådana fordringar har förlorat sin personliga karaktär (se NJA II 1968 s. 552). Det kan också anmärkas att det finns en särskild bestämmelse i 5 kap. 5 § första stycket UB om utmätningsförbud för egendom som inte får överlåtas. Om skadestånd som avses i 5 kap. 7 § första stycket UB utgör sådan egendom som avses i 5 § första stycket förefaller bestämmelsen i 7 § första stycket överflödig.
 22. Enligt 10 kap. 3 § första stycket ÄktB ska rättigheter som inte kan överlåtas eller som i annat fall är av personlig art inte ingå i bodelning om det skulle strida mot vad som gäller för rättigheten. Rätt till kränkningsersättning utgör sådan egendom som omfattas av nämnda bestämmelse, som gäller fram till dess ersättningen betalas ut. För utbetalad kränkningsersättning gäller enligt 10 kap. 2 a § första stycket ÄktB att även sådan får undantas från bodelning. I förarbetena till bestämmelsen i 2 a §, som tillkom 2007, synes förutsättas att rätt till kränkningsersättning inte är en sådan rättighet som omfattas av första ledet i 3 § första stycket (egendom som inte kan överlåtas) (se prop. 2006/07:32 s. 8 f. och Ds 2005:34 s. 35 ff., 95 f. och 109 ff.).
 23. Frågan om fordringar på kränkningsersättning fritt kan överlåtas har inte prövats i rättspraxis. I avgörandet NJA 1987 s. 746 ansågs rätt till kvittning inte föreligga när huvudfordringen avsåg ersättning för psykiskt lidande och personskada. HD hänvisade i avgörandet till de motiv som bär upp bestämmelsen om utmätningsfrihet i 5 kap. 7 § UB och att kvittning är att betrakta som en slags privat exekution. En från borgenärens sida frivillig överlåtelse av fordran utgör inte ett sådant tvångsvis ianspråktagande av dennes fordran. Situationerna är därför inte jämförbara. I avgörandet NJA 1913 s. 496 ansågs en ännu inte förfallen fordran på lön inte kunna överlåtas. Kränkningsersättning syftar inte på samma sätt som lön till att trygga den enskildes försörjning. Inte heller i detta fall är alltså förhållandena direkt jämförbara.
 24. I den rättsliga litteraturen har allmänt framförts att det föreligger begränsningar i rätten att överlåta vissa socialt skyddsvärda fordringar innan de förfaller (se t.ex. Stefan Lindskog, Betalning, 2014 s. 245, Knut Rodhe, Obligationsrätt, 1956, s. 136 samt Hugo Tiberg och Dan Lennhammer, Skuldebrev, växel och check, 7 uppl. 1995, s. 32). När det specifikt gäller överlåtelse av rätten till ideellt skadestånd förekommer skilda uppfattningar (se t.ex. Jan Hellner och Marcus Radetzki, Skadeståndsrätt, 9 uppl. 2014, s. 405 samt Anders Agell och Margareta Brattström, Äktenskap, samboende och partnerskap, 5 uppl. 2011, s. 109).
 Överlåtelseförbud i andra rättsordningar
 25. Huvudregeln i de flesta europeiska länderna är, liksom i Sverige, att fordringar fritt kan överlåtas. Det finns flera och varierande undantag med hänsyn till bl.a. allmänna intressen eller fordringarnas personliga karaktär (se Christian von Bar och Eric Clive (ed.), Principles, Definitions and Model Rules of European Private Law , Draft Common Frame of Reference Vol. 2, 2009 s. 1025 f. och 1040 samt jfr artikel III. - 5:105 (1) DCFR). Det föreligger inte någon europeisk enighet rörande fordringar av det slag som nu är aktuellt. Av särskilt intresse är att det enligt dansk och norsk rätt föreligger förbud mot att överlåta bl.a. ersättning för kränkning så länge ersättningen inte är fastställd (se 18 § första stycket och 26 § första och fjärde styckena i den danska erstatningsansvarsloven samt § 3-10 och § 3-6 a i den norska skadeserstatningsloven). Motivet till dessa lagstadgade överlåtelseförbud har varit fordringarnas personliga karaktär och borgenärens intresse att skyddas mot dispositioner som kan vara oöverblickbara och orimliga (se t.ex. Bo von Eyben och Helle Isager , Lærebog i erstatningsret , 7 udg. 2011, s. 478 samt Bo von Eyben m.fl., Lærebog i Obligationsret II, Personskifte i skyldforhold , Fordringers ophør , Hæftelseformer , 3 udg. 2008 s. 44 och 47). Den finska skadeståndslagen motsvarar den svenska i nu aktuellt avseende.
 Det föreligger inte något förbud mot överlåtelse av en fordran på kränkningsersättning
 26. Som framgått ovan är huvudregeln att penningfordringar fritt kan överlåtas. Något lagstadgat undantag från denna huvudregel när det gäller fordringar på kränkningsersättning finns inte och framgår inte heller av praxis. Frågan är om det nu finns anledning att slå fast ett sådant undantag.
 27. För ett överlåtelseförbud talar de skäl som har anförts för de förbud som föreligger på närliggande områden, dvs. fordringens personliga karaktär och risken för spekulation och överlåtelser till underpris. Något underlag rörande det konkreta behovet av ett sådant förbud finns emellertid inte. Som framgått ovan kan också ett antal förarbetsuttalanden, och det förhållandet att lagstiftaren i flera fall - men inte när det gäller kränkningsersättning - har valt att lagfästa överlåtelseförbud, anses tyda på att ett förbud mot överlåtelse av fordringar på kränkningsersättning inte har varit lagstiftarens avsikt. Vid sådant förhållande, och då någon enhetlighet inte föreligger varken i nordiska eller andra utländska rättsordningar eller i litteraturen, bör ett överlåtelseförbud inte slås fast genom praxis.
 28. I målet har inte ifrågasatts att R.P. rent faktiskt har överlåtit sin fordran mot Ivstitia till Institutet. Av vad som sagts ovan framgår att något förbud mot en sådan överlåtelse som skulle medföra att överlåtelsen inte är giltig inte föreligger. Institutet har alltså med för Ivstitia bindande verkan förvärvat R.P:s eventuella fordran på Ivstitia. Käromålet ska därför inte ogillas på denna grund.
 29. Varken tingsrätten eller hovrätten har prövat huruvida det omtvistade blogginlägget innefattar förtal samt om det i sådant fall föreligger rätt till kränkningsersättning. Dessa frågor bör inte prövas av HD som första instans. Underrätternas domar ska därför undanröjas och målet återförvisas till tingsrätten för fortsatt behandling.
 HD avslår Ivstitia in Æternvms avvisningsyrkande.
 HD undanröjer hovrättens och tingsrättens domar samt visar målet åter till tingsrätten för fortsatt handläggning.
 HD (justitieråden Ella Nyström, Agneta Bäcklund, Lars Edlund, Anders Eka och Stefan Johansson, referent) meddelade den 18 april 2017 följande dom.
 1. I ett inlägg på den ideella föreningen Juridikfrontens (numera Ivstitia ) blogg omnämndes R.P. i negativa ordalag. R.P. väckte talan mot Ivstitia och yrkade skadestånd med 5 000 kr för kränkning enligt 2 kap. 3 § skadeståndslagen under åberopande av att blogginlägget utgjorde förtal enligt 5 kap. 1 § BrB. Ivstitia bestred käromålet och invände bl.a. att inlägget inte utgjorde förtal.
 2. Den blogg på vilken inlägget publicerades omfattades av grundlagsskydd enligt 1 kap. 9 § YGL (se NJA 2014 s. 128). Förtal är ett skadeståndsgrundande yttrandefrihetsbrott (5 kap. 1 § första stycket och 8 kap. 1 § första stycket YGL samt 7 kap. 4 § 14 TF).
 3. Under handläggningen i tingsrätten anförde Institutet, med åberopande av ett köpeavtal, att det hade förvärvat R.P:s anspråk mot Ivstitia för 2 000 kr. Tingsrätten tillät, med stöd av 13 kap. 7 § RB, Institutet att överta R.P:s talan i målet.
 4. Ivstitia bestred att R.P:s icke fastställda fordran på skadestånd var överlåtbar och yrkade att Institutets talan redan på den grunden skulle ogillas.
 5. Tingsrätten fann att R.P:s eventuella fordran inte kunde överlåtas till Institutet med bindande verkan för Ivstitia och ogillade käromålet. Hovrätten har gjort samma bedömning. Domstolarna har således inte prövat om blogginlägget inneburit förtal av R.P.
 6. Ivstitia har till stöd för sitt avvisningsyrkande gjort gällande att det förhållandet att Ivstitia numera endast har en medlem innebär att föreningen saknar rättskapacitet.
 Institutets talan mot Ivstitia kan prövas
 7. Ivstitia är svarandepart i en pågående rättegång där dom har meddelats i såväl tingsrätten som hovrätten. I ett protokoll från föreningsstämma den 15 juni 2016 anges att samtliga medlemmar utom en utträdde och att den kvarvarande medlemmen utsågs till ensam styrelseledamot. Denna medlem har därefter agerat som företrädare för föreningen, bl.a. inför HD. Ivstitias agerande tyder inte på att det finns någon avsikt att upplösa föreningen. Institutet har motsatt sig avvisningsyrkandet och anfört att handläggningen av målet bör fortsätta oavsett eventuella förändringar av Ivstitias medlemsantal. Det finns därför förutsättningar att pröva Institutets talan mot Ivstitia (jfr NJA 1999 s. 237.)
 8. Frågan i HD är om en fordran på kränkningsersättning kan överlåtas innan den har fastställts.
 Kan en ännu inte fastställd fordran på kränkningsersättning överlåtas?
 9. Det är en civilrättslig huvudprincip att penningfordringar, oavsett om de är fastställda eller inte, fritt kan överlåtas. Undantag görs endast när särskilda omständigheter föreligger (se NJA 1993 s. 222). Sådana omständigheter kan vara att fordringen är socialt skyddsvärd. I rättspraxis har bl.a. en ännu inte förfallen lönefordran ansetts inte kunna överlåtas (se NJA 1913 s. 496; jfr även Stefan Lindskog, Betalning, 2014, s. 245).
 10. Den som allvarligt kränker någon annan genom brott som innefattar ett angrepp på dennes person, frihet, frid eller ära ska ersätta den skada som kränkningen innebär (2 kap. 3 § skadeståndslagen). Kränkningsersättningen avser att kompensera känslor som den kränkande handlingen har framkallat hos den skadelidande, såsom chock, rädsla, förnedring, skam eller liknande reaktioner som inte tar sig sådana medicinska uttryck att det föreligger en personskada. Ersättningen kan bidra till att den skadelidande får upprättelse för den förnedrande och kränkande behandlingen, och därmed också hjälpa till att återställa självrespekten och självkänslan. (Se prop. 2000/01:68 s. 19 och 48).
 11. Skadeståndslagen innehåller inte några bestämmelser som reglerar rätten att överlåta krav på ersättning. Det finns emellertid i särskild lagstiftning regler som begränsar rätten att överlåta ersättning som har en personlig prägel (se t.ex. 31 § brottsskadelagen, 2014:322, och 3 § lagen, 2012:663, om ersättning på grund av övergrepp eller försummelser i samhällsvården av barn och unga i vissa fall). Begränsningarna har motiverats med hänvisning till ersättningarnas personliga karaktär och risken för överlåtelser till underpris. I förarbetena till brottsskadelagen anges särskilt att förbudet mot överlåtelse bl.a. syftar till att förhindra att ersättningen blir föremål för spekulation, t.ex. på så sätt att organiserade aktörer erbjuder skuldsatta brottsoffer snabb betalning mot att få ta över deras rätt till brottsskadeersättning. (Se prop. 2013/14:94 s. 45 f.)
 12. Även i Danmark och Norge, där skadeståndsrätten bygger på väsentligen samma synsätt som det svenska, finns principiella förbud mot att överlåta bl.a. ersättning för kränkning så länge ersättningen inte har blivit fastställd (se 18 § första stycket och 26 § första och fjärde styckena i den danska erstatningsansvarsloven samt § 3-6 a och § 3-10 i den norska skadeserstatningsloven ). Överlåtelseförbuden har även där motiverats med att fordringarna är av personlig karaktär och att borgenärerna har ett intresse av att skyddas mot dispositioner som kan vara oöverblickbara och orimliga. (Se t.ex. Bo von Eyben m.fl., Lærebog i Obligationsret II, Personskifte i skyldforhold , Fordringers ophør , Hæftelseformer , 3 udg . 2008, s. 44 och 47 samt Viggo Hagstrøm och Are Stenvik, Erstatningsrett, 2015, s. 531.)
 13. Det finns i svensk rätt också begränsningar i möjligheten att exekutionsrättsligt förfoga över vissa typer av skadeståndsfordringar med hänvisning till att rätten till skadeståndet har en starkt personlig prägel. I 5 kap. 7 § första stycket UB finns sålunda ett förbud mot utmätning så länge skadeståndet innestår hos den som ska utge det (se prop. 1968:130 s. 149 f.). Av samma skäl har i rättspraxis hinder mot kvittning ansetts föreligga när huvudfordringen avser rätt till ersättning för psykiskt lidande (se NJA 1987 s. 746).
 14. Sammantaget leder det nu anförda till slutsatsen att kränkningsersättningens starkt personliga karaktär medför att en fordran på sådan ersättning inte bör kunna överlåtas innan den har fastställts.
 15. Institutet har inte någon fordran på kränkningsersättning som kan göras gällande mot Ivstitia. Hovrättens domslut ska således stå fast.
 HD, som avslår Ivstitia in Æternvms avvisningsyrkande, fastställer hovrättens domslut.
 HD:s dom meddelad: den 18 april 2017.
 Mål nr: T 462-16.
 Lagrum: 2 kap. 3 § skadeståndslagen.
 Rättsfall: NJA 1913 s. 496, NJA 1987 s. 746 och NJA 1993 s. 222.
 T462-16
 NJA 1913 s. 496
 NJA 1987 s. 746
 Fordringsöverlåtelse
 MÖD 2017:68: Ersättning enligt naturvårdslagen ----- Ett av en kommun beslutat naturreservat från år 1998 innehåller bl.a. föreskrift om att det krävs tillstånd att uppföra helt ny byggnad. Efter det att kommunen...


text:
Lepingust taganemine - Pluss
 http://www.riigikohus.ee/?id=11&tekst=RK/3-2-1-43-15
 Riigikohtu 27.05.2015 lahend nr 3-2-1-43-15
 Isik X (hageja) esitas maakohtule isikute Y (kostjad) vastu hagiavalduse, milles palus kohustada kostjaid solidaarselt tagastama korteri müügilepingu alusel saadu. Lisaks nõudis hageja kostjatelt solidaarselt kahju hüvitamist. Hageja esitas maakohtule ka hagi tagamise taotluse, mille maakohus rahuldas, seades kostjate kaasomandis olevale kinnistule kohtuliku hüpoteegi. Hagiavalduse kohaselt esitas hageja kostjatele avaldused korteri ostu-müügi lepingust ja asjaõiguslepingust taganemiseks põhjusel, et korteriühistul lasub võlgnevus panga ees ning lisaks muud avastatud puudused. Maakohus jättis hagi rahuldamata, otsuse jõustumisel tühistas maakohus hagi tagamise määruse. Hageja esitas apellatsioonkaebuse, mis jäeti rahuldamata. Hageja esitas kassatsioonkaebuse.
 1. Isegi kui menetluslikult oleks lubatav taganemisavalduse kohtuistungil esitamine, ei tühista järgmine taganemisavaldus eelmist taganemisavaldust, millele tuleb kohtul ikkagi hinnang anda. Kohus nõustub ringkonnakohtuga, et kui lepinguesemel ilmnevad uued puudused, on ostjal õigus neile puudustele tugineda ka siis, kui varem ilmnenud puuduste alusel esitatud hagi on juba kohtu menetluses.
 2. Kohus ei nõustu, et tehtud taganemisavaldust ei saa hiljem täiendada. Taganemine on samamoodi kujundusõiguse teostamine nagu tehingu tühistamine. Seega ei ole taganemisavalduse täiendamise korral põhjust asuda teistsugusele seisukohale kui tühistamisavalduse täiendamise korral. Hagejal oli õigus taganemisavaldust hiljem kohtumenetluses täiendada, kuid oluline on see, et lepingust taganemise mõistliku aja hindamisel tuleb eristada algset taganemisavaldust ja selle hilisemaid täiendusi.
 3. Lepingust taganemiseks ettenähtud mõistliku aja tuvastamine on kohtu diskretsiooniotsustus, mille piire ringkonnakohus praegusel juhul on ületanud. Maakohus on ekslikult arvutanud VÕS-i § 118 lg 1 p 1 järgset tähtaega korteri müügilepingu sõlmimise hetkest, kuigi nimetatud norm sätestab tähtaja algusena puudusest teadasaamise või teada saamise pidamise aja ning enne valduse saamist ei ole tavajuhul ka võimalik puudustest teada saada. Ainuüksi kuulujuttudele toetudes lepingust taganemist ei saa mõistlikuks pidada.
 4. Kohus ei nõustu ringkonnakohtu seisukohaga, et korteriühistut koormav võlg ei ole käsitatav korteriomandi puudusena VÕS § 217 lg 2 p 4 tähenduses. Samuti asus kohus seisukohale, et müüjad pidanuksid ostjat võlast teavitama. Samuti saab kohtu hinnangul lugeda müüdava asja tavaliseks omaduseks VÕS § 217 lg 2 p 2 järgi selle, et asjal ei lasu vähemalt märkimisväärset võlga. Ligikaudu 2400 euro suurusest võlgnevusest teatamata jätmine või sellises suuruses võla olemasolu asja puudusena VÕS § 217 lg 2 p 4 või p 2 järgi ei anna kohtu hinnangul alust lepingust taganeda. Korteriomandi müügi korral ei võõrandata üksnes korteriomandi reaalosa, vaid ka mõtteline osa kaasomandist.
 5. Nii korteriühistu võlga, mittetoimivat ühistut kui ka nõuetele mittevastavat elektrijuhtmestikku on praeguses asjas võimalik käsitada müügieseme puudustena ning et võlast ning mittetoimivast ühistust tulnuks ostjat ka teavitada. Korteriomandi puudused ei ole piiratud vaid reaalosaga, vaid ka kaasomandi mõttelise osaga ning tegelikult ka elukeskkonnaga tervikuna, vähemalt korterelamu lähiümbruses. Korteriühistuga majas tuleb korteriomandi ostjat teavitada kaasomandi mõttelise osa majandamise probleemidest, lisaks tuleb ostjat majandamise probleemidest teavitada ka juhul, kui korterelamut majandatakse korterühisuse kaudu või mingil muul viisil.
 Riigikohus rahuldas kassatsioonkaebuse osaliselt, saates asja uueks läbivaatamiseks samale ringkonnakohtule.


type: caselaw

text:
22.6.2013
 IT
 Gazzetta ufficiale dell'Unione europea
 C 178/4
 Domanda di pronuncia pregiudiziale proposta dalla Commissione Tributaria Regionale del Veneto — Sede di Mestre-Venezia (Italia) il 27 marzo 2013 — SICES e a./Agenzia Dogane Ufficio delle Dogane di Venezia
 (Causa C-155/13)
 2013/C 178/06
 Lingua processuale: l'italiano
 Giudice del rinvio
 Commissione Tributaria Regionale del Veneto — Sede di Mestre-Venezia
 Parti nella causa principale
 Ricorrente: Società Italiana Commercio e Servizi S.r.l, in liquidazione (SICES) e a.
 Convenuta: Agenzia Dogane Ufficio delle Dogane di Venezia
 Questione pregiudiziale
 Se l’art. 6 del regolamento (CE) n. 341/2007 del 29 marzo 2007 (1) debba essere interpretato nel senso che costituisca illecita cessione dei titoli di importazione a dazio agevolato nell’ambito del contingente GATT di aglio di origine cinese, la circostanza che l’intestatario di detti titoli immetta nel mercato l’aglio in questione, previo pagamento del dazio dovuto, mediante cessione ad altro operatore titolare di titoli di importazione, dal quale, prima dell’importazione, aveva acquistato il predetto aglio.
 (1) Regolamento (CE) n. 341/2007 della Commissione, del 29 marzo 2007, recante apertura e modalità di gestione di contingenti tariffari e istituzione di un regime di titoli di importazione e certificati d’origine per l’aglio e alcuni altri prodotti agricoli importati da paesi terzi; GU L 90, pag. 12.


text:
 23.10.2004
 ET
 Euroopa Liidu Teataja
 C 262/53
 France Télécom S.A. 11. augusti 2004. aasta hagi Euroopa Ühenduste Komisjoni vastu
 (Kohtuasi T-340/04)
 (2004/C 262/98)
 Kohtumenetluse keel: prantsuse
 France Télécom S.A., asukoht Pariis, esitas 11. augustil 2004 Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtusse hagi Euroopa Ühenduste Komisjoni vastu. Hageja esindajad on advokaadid Christophe Clarenc ja Javier Ruiz Calzado.
 Hageja palub esimese astme kohtul:
 —
 tühistada komisjoni 18. mai 2004. aasta otsus nr K(2004)1929, millega kohustati France Télécom S.A'd ja ka kõiki tema poolt otseselt ja kaudselt kontrollitavaid ettevõtteid alluma nõukogu määruse nr 1/2003 artikli 20 lõike 4 alusel kontrollimisele (asi nr COM/C-38.916);
 —
 jätta seoses käesoleva tühistamishagi esitamisega kõik France Télécom'il tekkivad kulud komisjoni kanda.
 Õiguslikud alused ja peamised argumendid
 Kõnealuses otsuses käsitletud kontrolli eesmärk on “kodutarbijatele kiire internetiühenduse ebaõiglase müügihinna väidetav määramine, mis on vastuolus EÜ asutamislepingu artikliga 82, kavatsusega piirata konkurentide tegevust ja neid välja tõrjuda” (vaidlustatud otsuse artikkel 1) ning see hõlmab hagejat ja tema tütarettevõtjat Wanadoo ning samuti kõiki tema poolt otseselt ja kaudselt kontrollitavaid ettevõtteid (artikkel 3). Komisjon oli seisukohal, et väidetava tegevuse kontrollimise aluseks oli määruse (EÜ) nr 1/2003 asutamislepingu artiklites 81 ja 82 sätestatud konkurentsieeskirjade rakendamise kohta. (1) artikli 20 lõikes 4 ettenähtud kontrollimine. Käesolevas asjas vaidlustataksegi määrus, millega kontrollimine määrati.
 Oma järelduste toetuseks toob hageja esiteks välja, et rikuti põhjendamiskohustust. Ta täpsustab, et talle jääb arusaamatuks asjaolu, miks tema on otseselt vaidlustatud otsuse adressaat ja hõlmatud kõnesoleva kontrollimisega. Hageja rõhutab, et vastavalt komisjoni 16. juuli 2003. aasta otsusele asjas “Wanadoo”, millega tunnistati Wanadoo iseseisvat otsustusõigust hageja suhtes kiire internetiühenduse hindade määramisel kodutarbijatele Prantsusmaa turul, süüdistab komisjon Wanadoo'd, mitte France Télécom'i väidetavas ebaõiglases kõnealuses müügihinnas ning väidetavas konkurentide väljatõrjumise strateegias. Lisaks jättis komisjon põhjendamata, miks ta pidas vajalikuks määrata kontrolli Wanadoo hinnapakkumiste üle, hoolimata asjaolust, et antud hindu kontrollib komisjon oma 16. juuli 2003. aasta otsuse alusel ise ning hinnad vaadati spetsiaalselt just üle ning kinnitati Prantsuse Konkurentsiameti poolt.
 Teiseks kaebab hageja selle üle, et vaidlustatav otsus eirab Euroopa Komisjoni ja siseriiklike asutuste vahelist lojaalse koostöö põhimõtte nõuet vastavalt EÜ ühinemislepingu artiklile 10 ja määrusele nr 1/2003, kuna esiteks ei teavitatud siseriiklikku kohtunikku kõikidest seotud asjaoludest ning teiseks ei konsulteeritud nimetatud määruse artikli 11 lõike 6 kohaselt Prantsuse Konkurentsiametiga, kuigi asi oli viimase menetluses alates 2004. aasta jaanuarist.
 Viimasena toob hageja välja proportsionaalsuse põhimõtte rikkumise, võttes arvesse nii kontrolli ilmset eesmärki kui olemasolevaid asjaolusid, samuti igasuguse tõendusmaterjali puudumist, mis viitaks asitõendite varjamisele või hävitamisele.
 (1) ELT L 1, 4.1.2003, lk 1.


text:
 8.9.2007
 PT
 Jornal Oficial da União Europeia
 C 211/27
 Recurso interposto em 11 de Julho de 2007 por 3F, anteriormente Specialarbejderforbundet i Danmark (SID), do despacho do Tribunal de Primeira Instância (Segunda Secção) de 23 de Abril de 2007 no processo T-30/03: Specialarbejderforbundet i Danmark (SID)/Comissão das Comunidades Europeias
 (Processo C-319/07)
 (2007/C 211/49)
 Língua do processo: inglês
 Partes
 Recorrente: 3F, anteriormente Specialarbejderforbundet i Danmark (SID) (representantes: A. Bentley, Barrister e A. Worsøe, advokat)
 Outras partes no processo: Comissão das Comunidades Europeias, Reino da Dinamarca, Reino da Noruega
 Pedidos
 —
 anular o despacho do Tribunal de Primeira Instância de 23 de Abril de 2007 no processo T-30/03, Specialarbejderforbundet i Danmark/Comissão das Comunidades Europeias; e
 —
 julgar admissível o pedido da recorrente no processo T-30/03; e
 —
 condenar a Comissão a suportar as despesas efectuadas pela recorrente com o presente recurso
 Fundamentos e principais argumentos
 A recorrente afirma que o despacho impugnado deve ser anulado pelos seguintes motivos:
 1.
 O Tribunal de Primeira Instância cometeu um erro de direito ao basear-se no acórdão C-67/96, Albany, para considerar que a recorrente não podia invocar a sua própria posição concorrencial na negociação de acordos colectivos a fim de demonstrar que era individualmente afectada.
 2.
 O Tribunal de Primeira Instância cometeu um erro de direito ao considerar que a recorrente não podia invocar aspectos de ordem social para demonstrar que era individualmente afectada.
 3.
 O Tribunal de Primeira Instância fez uma aplicação indevida da jurisprudência Plaumann e ARE ao entender que a recorrente não pode ser considerada individualmente afectada apenas porque o auxílio em questão é concedido aos destinatários através de uma redução das pretensões salariais dos marinheiros que beneficiam de isenção do imposto sobre o rendimento.
 4.
 O Tribunal de Primeira Instância fez uma incorrecta aplicação da jurisprudência Van der Kooy e CIRFS ao entender que as medidas fiscais não afectavam os próprios interesses da recorrente enquanto negociadora.


text:
C 134/14 SV Europeiska gemenskapernas officiella tidning 5.5.2001
 FÖRSTAINSTANSRÄTTEN
 FÖRSTAINSTANSRÄTTENS DOM FÖRSTAINSTANSRÄTTENS DOM
 av den 31 januari 2001 av den 31 januari 2001
 i mål T-73/94, Bernard Beusmans mot Europeiska unio-
 i mål T-533/93: Edouard Bouma mot Europeiska unionens
 nens råd och Europeiska gemenskapernas kommission (1)
 råd och Europeiska gemenskapernas kommission (1)
 (Skadeståndstalan — Utomobligatoriskt skadeståndsansvar
 (Skadeståndstalan — Utomobligatoriskt skadeståndsansvar — Mjölk — Tilläggsavgift — Referenskvantitet — Produ-
 — Mjölk — Tilläggsavgift — Referenskvantitet — Produ- cent som skriftligen har åtagit sig att avstå från saluförande
 cent som skriftligen har åtagit sig att avstå från saluförande — Avstående från att återuppta produktionen när åtagandet
 — Avstående från att återuppta produktionen när åtagandet upphört — Indragning av den provisoriska referenskvantite-
 upphört) ten)
 (2001/C 134/29) (2001/C 134/30)
 (Rättegångsspråk: nederländska)
 (Rättegångsspråk: nederländska)
 Förstainstansrätten, fjärde avdelningen (ordföranden V. Tiili
 Förstainstansrätten, fjärde avdelningen (ordföranden V. Tiili samt domarna R.M. Moura Ramos och P. Mengozzi; justitiese-
 samt domarna R.M. Moura Ramos och P. Mengozzi; justitiese- kreterare: byrådirektören J. Palacio González), har den 31 ja-
 kreterare: byrådirektören J. Palacio González), har den 31 ja- nuari 2001 avkunnat dom i mål T-73/94, Bernard Beusmans,
 nuari 2001 avkunnat dom i mål T-533/93: Edouard Bouma, Noorbeek (Nederländerna) (ombud: advokaterna E.H. Pijnacker
 Rutten (Nederländerna), företrädd av advokaterna E.H. Pij- Hordijk och H.J. Bronkhorst, Amsterdam, delgivningsadress:
 nacker Hordijk och H.J. Bronkhorst, Amsterdam, delgivnings- advokatbyrån L. Frieden, 62, avenue Guillaume, Luxemburg)
 adress: advokatbyrån L. Frieden, 62, avenue Guillaume, Luxem- mot Europeiska unionens råd (ombud: A.-M. Colaert) och
 burg mot Europeiska unionens råd (ombud: A.-M. Colaert.) och Europeiska gemenskapernas kommission (ombud: T. van Rijn
 Europeiska gemenskapernas kommission (ombud: T. van Rijn), och H.-J. Rabe), angående en talan om skadestånd, med
 angående en talan om skadestånd, med tillämpning av artiklar- tillämpning av artiklarna 178 och 215 andra stycket i EG-
 na 178 och 215 andra stycket i EG-fördraget (nu artiklarna 235 fördraget (nu artiklarna 235 EG och 288 andra stycket EG),
 EG och 288 andra stycket EG), för den skada sökanden har för den skada sökanden har lidit på grund av att han har varit
 lidit på grund av att han har varit förhindrad att saluföra mjölk förhindrad att saluföra mjölk till följd av tillämpningen av
 till följd av tillämpningen av rådets förordning (EEG) nr 857/84 rådets förordning (EEG) nr 857/84 av den 31 mars 1984 om
 av den 31 mars 1984 om allmänna tillämpningsföreskrifter allmänna tillämpningsföreskrifter för den avgift som avses i
 för den avgift som avses i artikel 5c i förordning (EEG) artikel 5c i förordning (EEG) nr 804/68 inom sektorn för
 nr 804/68 inom sektorn för mjölk och mjölkprodukter (EGT mjölk och mjölkprodukter (EGT L 90, s. 13), i dess lydelse
 L 90, s. 13), i dess lydelse enligt kommissionens förordning enligt kommissionens förordning (EEG) nr 1371/84 av den
 (EEG) nr 1371/84 av den 16 maj 1984 om tillämpningsföre- 16 maj 1984 om tillämpningsföreskrifter för den tilläggsavgift
 skrifter för den tilläggsavgift som avses i artikel 5c i förordning som avses i artikel 5c i förordning nr 804/68 (EGT L 132,
 nr 804/68 (EGT L 132, s. 11). Domslutet i denna dom har s. 11). Domslutet i denna dom har följande lydelse:
 följande lydelse:
 1) Talan ogillas.
 1) Talan ogillas.
 2) Sökanden skall ersätta rättegångskostnaderna.
 2) Sökanden skall ersätta rättegångskostnaderna.
 (1) EGT C 334, 9.12.1993. (1) EGT C 90, 26.3.1994.


text:
12.4.2017
 LT
 Europos Sąjungos oficialusis leidinys
 L 99/26
 PAGAL EUROPOS BENDRIJOS IR JUNGTINIŲ AMERIKOS VALSTIJŲ SUSITARIMĄ DĖL ABIPUSIO PRIPAŽINIMO ĮSTEIGTO JUNGTINIO KOMITETO SPRENDIMAS Nr. 48/2017
 2017 m. kovo 27 d.
 dėl atitikties vertinimo įstaigų įtraukimo į sąrašą pagal elektromagnetinio suderinamumo sektoriaus priedą [2017/690]
 JUNGTINIS KOMITETAS,
 atsižvelgdamas į Europos bendrijos ir Jungtinių Amerikos Valstijų susitarimą dėl abipusio pripažinimo, ypač į jo 7 ir 14 straipsnius;
 kadangi Jungtinis komitetas turi priimti sprendimą dėl atitikties vertinimo įstaigos ar įstaigų įtraukimo į sąrašą pagal sektorių priedą,
 NUSPRENDĖ:
 1.
 A priedėlyje nurodyta atitikties vertinimo įstaiga įtraukiama į elektromagnetinio suderinamumo sektoriaus priedo V skirsnio skiltyje „EB patekimas į JAV rinką“ pateiktą atitikties vertinimo įstaigų sąrašą.
 2.
 Šalys susitarė dėl A priedėlyje nurodytos atitikties vertinimo įstaigos kompetencijai priskiriamų produktų ir atitikties vertinimo procedūrų sąrašo ir tą sąrašą tvarkys.
 Šį dviem egzemplioriais parengtą sprendimą pasirašo Jungtinio komiteto atstovai, kuriems suteikti įgaliojimai veikti šalių vardu iš dalies keičiant susitarimą. Šis sprendimas įsigalioja nuo tos dienos, kurią jį pasirašo paskutinė šalis.
 Jungtinių Amerikos Valstijų vardu
 James C. SANFORD
 Pasirašyta Vašingtone 2017 m. kovo 6 d.
 Europos Sąjungos vardu
 Ignacio IRUARRIZAGA
 Pasirašyta Briuselyje 2017 m. kovo 27 d.
 A priedėlis
 EB atitikties vertinimo įstaiga, įtraukiama į elektromagnetinio suderinamumo sektoriaus priedo V skirsnio skiltyje „EB patekimas į JAV rinką“ pateiktą atitikties vertinimo įstaigų sąrašą:
 TÜV RHEINLAND ITALIA S.R.L.
 via E. Mattei, 3
 20010 Pogliano Milanese
 ITALY (Italija)


type: legislation

text:
 14.6.2018
 FR
 Journal officiel de l'Union européenne
 L 150/100
 DIRECTIVE (UE) 2018/850 DU PARLEMENT EUROPÉEN ET DU CONSEIL
 du 30 mai 2018
 modifiant la directive 1999/31/CE concernant la mise en décharge des déchets
 (Texte présentant de l'intérêt pour l'EEE)
 LE PARLEMENT EUROPÉEN ET LE CONSEIL DE L’UNION EUROPÉENNE,
 vu le traité sur le fonctionnement de l’Union européenne, et notamment son article 192, paragraphe 1,
 vu la proposition de la Commission européenne,
 après transmission du projet d’acte législatif aux parlements nationaux,
 vu l’avis du Comité économique et social européen (1),
 vu l’avis du Comité des régions (2),
 statuant conformément à la procédure législative ordinaire (3),
 considérant ce qui suit:
 (1)
 La gestion des déchets dans l’Union devrait être améliorée afin de protéger, de préserver et d’améliorer la qualité de l’environnement, de protéger la santé humaine, de garantir une utilisation prudente, efficace et rationnelle des ressources naturelles, de promouvoir les principes de l’économie circulaire, d’accroître l’efficacité énergétique et de réduire la dépendance de l’Union à l’égard des ressources importées.
 (2)
 Les objectifs fixés par la directive 1999/31/CE (4) du Conseil pour limiter la mise en décharge devraient être renforcés afin de mieux refléter l’ambition de l’Union d’effectuer une transition vers l’économie circulaire et de progresser dans la mise en œuvre de la communication de la Commission du 4 novembre 2008 intitulée «Initiative ‘matières premières’ – répondre à nos besoins fondamentaux pour assurer la croissance et créer des emplois en Europe» en réduisant progressivement à un minimum la mise en décharge des déchets destinés aux décharges pour déchets non dangereux. La Commission et les États membres devraient veiller à ce que cette réduction s’inscrive dans une politique intégrée qui garantisse la bonne application de la hiérarchie des déchets, qui privilégie la prévention, y compris le réemploi, la préparation en vue du réemploi et le recyclage et qui empêche le passage de la mise en décharge à l’incinération.
 (3)
 Afin de renforcer la cohérence du droit de l’Union en matière de déchets, les définitions figurant dans la directive 1999/31/CE devraient être alignées, le cas échéant, sur celles figurant dans la directive 2008/98/CE du Parlement européen et du Conseil (5).
 (4)
 Il convient d’adapter la définition existante d’«implantation isolée» en ce qui concerne les régions ultrapériphériques, de manière à tenir compte des spécificités de ces implantations, qui posent des problèmes sensiblement différents de ceux des autres régions du point de vue de l’environnement.
 (5)
 Le champ d’application de la directive 1999/31/CE devrait être aligné sur celui de la directive 2006/21/CE du Parlement européen et du Conseil (6) et devrait continuer de s’appliquer au dépôt des déchets de l’industrie extractive qui ne sont pas couverts par la directive 2006/21/CE.
 (6)
 Des avantages environnementaux, économiques et sociaux indéniables seraient à attendre de nouvelles restrictions de la mise en décharge, en premier lieu pour les flux de déchets qui font l’objet d’une collecte séparée, comme par exemple, les matières plastiques, les métaux, le verre, le papier et les biodéchets. La faisabilité technique, environnementale ou économique du recyclage ou d’autres types de valorisation des déchets résiduels résultant de la collecte séparée devrait être prise en considération pour la mise en œuvre de ces restrictions de la mise en décharge.
 (7)
 Les déchets municipaux biodégradables représentent une forte proportion des déchets municipaux. La mise en décharge de déchets biodégradables non traités a d’importants effets néfastes sur l’environnement, au nombre desquels figurent les émissions de gaz à effet de serre et la pollution des eaux de surface, des eaux souterraines, du sol et de l’air. Bien que la directive 1999/31/CE fixe déjà des objectifs qui visent à éviter la mise en décharge des déchets biodégradables, il convient de renforcer les restrictions qui s’appliquent à la mise en décharge de ces déchets en interdisant la mise en décharge de déchets biodégradables qui ont été collectés séparément en vue d’être recyclés conformément à la directive 2008/98/CE.
 (8)
 Afin d’assurer l’application correcte de la hiérarchie des déchets, des mesures appropriées devraient être prises pour appliquer, à partir de 2030, des restrictions à la mise en décharge pour tous les déchets susceptibles d’être recyclés ou de donner lieu à une autre valorisation matière ou à une valorisation énergétique. Ces restrictions ne devraient pas s’appliquer dans les cas où il peut être démontré que les déchets ne se prêtent pas au recyclage ou à d’autres types de valorisation et que la mise en décharge produirait les meilleurs résultats d’ensemble sur le plan environnemental, conformément à la hiérarchie des déchets établie dans la directive 2008/98/CE.
 (9)
 De nombreux États membres n’ont pas encore complètement mis en place l’infrastructure nécessaire de gestion des déchets. La fixation d’objectifs de réduction de la mise en décharge nécessitera des changements majeurs en matière de gestion des déchets dans de nombreux États membres et facilitera la poursuite des progrès et des investissements dans la collecte séparée, le tri et le recyclage des déchets et permettra d’éviter que des matières recyclables ne restent bloquées au niveau le plus bas de la hiérarchie des déchets.
 (10)
 Une réduction progressive de la mise en décharge est nécessaire pour éviter des effets néfastes sur la santé humaine et l’environnement et pour faire en sorte que les déchets à haute valeur économique soient progressivement et effectivement valorisés au moyen d’une gestion appropriée des déchets dans le respect de la hiérarchie des déchets telle qu’établie dans la directive 2008/98/CE. Cette réduction devrait éviter la création d’une capacité excédentaire de traitement des déchets résiduels, notamment par la valorisation énergétique ou le tri mécano-biologique rudimentaire des déchets municipaux non traités, car cela pourrait nuire à l’atteinte des objectifs à long terme de préparation en vue du réemploi et de recyclage des déchets municipaux, tels qu’établis par l’Union dans la directive 2008/98/CE. De la même façon, même si pour éviter les effets néfastes sur la santé humaine et l’environnement, les États membres devraient prendre toutes les mesures nécessaires pour que seuls les déchets traités soient mis en décharge, le respect de cette exigence ne devrait pas entraîner la création de surcapacités pour le traitement des déchets municipaux résiduels. En outre, afin de garantir la cohérence entre les objectifs fixés par la directive 2008/98/CE et l’objectif de réduction de la mise en décharge établi par la directive 1999/31/CE, telle qu’elle est modifiée par la présente directive, et afin de prévoir d’une manière coordonnée les infrastructures et les investissements nécessaires pour atteindre ces objectifs, les États membres qui, en 2013, selon les données déclarées dans le questionnaire commun de l’OCDE et d’Eurostat, ont mis en décharge plus de 60 % de leurs déchets municipaux devraient être autorisés à décider de prolonger le délai pour se conformer aux objectifs de mise en décharge fixés pour 2035.
 (11)
 Afin de garantir la fiabilité des données, il importe de définir de manière plus précise les règles selon lesquelles les États membres devraient déclarer les déchets municipaux qui ont été mis en décharge. Les déclarations devraient reposer sur la quantité de déchets municipaux mis en décharge après les opérations de traitement visant à préparer ces déchets à la mise en décharge ultérieure, telles que la stabilisation des déchets municipaux biodégradables, et sur les intrants des opérations d’élimination par incinération. Les déchets municipaux résultant d’opérations de traitement préalables au recyclage et à la valorisation des déchets, comme le tri et le tri mécanique, et qui sont finalement mis en décharge, devraient également être pris en considération aux fins du calcul de l’objectif de mise en décharge.
 (12)
 Lors de la mise en œuvre de l’obligation énoncée dans la directive 1999/31/CE visant à assurer le traitement des déchets avant leur mise en décharge, les États membres devraient appliquer le traitement le plus adapté, y compris la stabilisation de la fraction organique des déchets, afin de réduire autant que possible les effets néfastes de la mise en décharge des déchets sur l’environnement et la santé humaine. Lorsqu’ils évaluent le caractère approprié d’un traitement, les États membres devraient tenir compte des mesures déjà mises en œuvre pour limiter ces effets néfastes, notamment la séparation des biodéchets et la collecte séparée des papiers et cartons.
 (13)
 Afin de garantir une mise en œuvre améliorée, plus respectueuse des délais et plus uniforme de la présente directive et d’anticiper des faiblesses dans son application, un système d’alerte précoce devrait être mis en place pour détecter les insuffisances et permettre d’y remédier avant les échéances fixées pour la réalisation des objectifs.
 (14)
 Afin de contribuer à la réalisation des objectifs de la directive 1999/31/CE et d’accélérer la transition vers une économie circulaire, la Commission devrait encourager la coordination et l’échange d’informations et de bonnes pratiques entre les États membres et les divers secteurs de l’économie.
 (15)
 Les rapports de mise en œuvre établis tous les trois ans par les États membres ne se sont pas révélés efficaces en tant qu’outil de vérification de la conformité ou instrument de mise en œuvre, et ils sont source de charges administratives inutiles. Il y a donc lieu d’abroger les dispositions obligeant les États membres à produire de tels rapports. Le contrôle de conformité devrait plutôt reposer exclusivement sur les données que les États membres communiquent chaque année à la Commission.
 (16)
 Les données communiquées par les États membres sont essentielles pour permettre à la Commission d’évaluer le respect du droit de l’Union en matière de déchets par les États membres. La qualité, la fiabilité et la comparabilité des données devraient être améliorées par la mise en place d’un point d’entrée unique pour toutes les données relatives aux déchets, par la suppression des exigences obsolètes en matière de communication des données, par la comparaison des méthodologies nationales de communication des données et par l’introduction d’un rapport de contrôle de la qualité des données. La communication de données fiables sur la gestion des déchets est essentielle pour l’efficacité de la mise en œuvre, pour la bonne planification des infrastructures de traitement des déchets et pour la comparabilité des données entre les États membres. Par conséquent, lorsqu’ils font rapport sur l’atteinte des objectifs fixés par la directive 1999/31/CE, telle qu’elle est modifiée par la présente directive, les États membres devraient utiliser les règles les plus récentes mises au point par la Commission et les méthodologies élaborées par les autorités nationales compétentes respectives en charge de la mise en œuvre de la présente directive.
 (17)
 Afin d’assurer des conditions uniformes d’exécution de la directive 1999/31/CE, il convient de conférer des compétences d’exécution à la Commission en ce qui concerne l’article 5 bis, paragraphe 4, l’article 15, paragraphe 5, et les articles 15 ter et 15 quater de ladite directive, tels qu’ils ont été modifiés par la présente directive. Ces compétences devraient être exercées en conformité avec le règlement (UE) no 182/2011 du Parlement européen et du Conseil (7).
 (18)
 Étant donné que les objectifs de la présente directive, qui consistent à améliorer la gestion des déchets dans l’Union et, partant, à contribuer à la protection, à la préservation et à l’amélioration de la qualité de l’environnement ainsi qu’à l’utilisation prudente et rationnelle des ressources naturelles, ne peuvent pas être atteints de manière suffisante par les États membres, mais peuvent, en raison de la portée et des effets des mesures, l’être mieux au niveau de l’Union, celle-ci peut prendre des mesures, conformément au principe de subsidiarité consacré à l’article 5 du traité sur l’Union européenne. Conformément au principe de proportionnalité tel qu’énoncé audit article, la présente directive n’excède pas ce qui est nécessaire pour atteindre ces objectifs.
 (19)
 Il y a donc lieu de modifier la directive 1999/31/CE en conséquence.
 (20)
 Conformément à la déclaration politique commune des États membres et de la Commission du 28 septembre 2011 sur les documents explicatifs (8), les États membres se sont engagés à joindre à la notification de leurs mesures de transposition, dans les cas où cela se justifie, un ou plusieurs documents expliquant le lien entre les éléments d’une directive et les parties correspondantes des instruments nationaux de transposition. En ce qui concerne la présente directive, le législateur estime que la transmission de ces documents est justifiée,
 ONT ADOPTÉ LA PRÉSENTE DIRECTIVE:
 Article premier
 Modifications
 La directive 1999/31/CE est modifiée comme suit:
 1.
 à l’article 1er, le paragraphe 1 est remplacé par le texte suivant:
 «1. En vue de soutenir la transition de l’Union vers une économie circulaire et de répondre aux exigences de la directive 2008/98/CE du Parlement européen et du Conseil (*1), et notamment de ses articles 4 et 12, la présente directive a pour objet d’assurer une réduction progressive de la mise en décharge des déchets, en particulier des déchets qui se prêtent au recyclage ou à toute autre valorisation, et, par des exigences techniques et opérationnelles strictes applicables aux déchets et aux décharges, de prévoir des mesures, procédures et orientations visant à prévenir ou à réduire autant que possible les effets négatifs de la mise en décharge des déchets sur l’environnement, et notamment la pollution des eaux de surface, des eaux souterraines, du sol et de l’air, et sur l’environnement de la planète, y compris l’effet de serre, ainsi que les risques qui en résultent pour la santé humaine, pendant toute la durée de vie de la décharge.
 (*1) Directive 2008/98/CE du Parlement européen et du Conseil du 19 novembre 2008 relative aux déchets et abrogeant certaines directives (JO L 312 du 22.11.2008, p. 3).»;"
 2.
 l’article 2 est modifié comme suit:
 a)
 le point a) est remplacé par le texte suivant:
 «a)
 les définitions de “déchets”, “déchets dangereux”, “déchets non dangereux”, “déchets municipaux”, “producteur de déchets”, “détenteur de déchets”, “gestion des déchets”, “collecte séparée”, “valorisation”, “préparation en vue du réemploi”, “recyclage” et “élimination” figurant à l’article 3 de la directive 2008/98/CE s’appliquent;»;
 b)
 les points b), c), d) et n) sont supprimés;
 c)
 au point r), l’alinéa suivant est ajouté:
 «Dans les régions ultrapériphériques au sens de l’article 349 du traité, les États membres peuvent décider d’appliquer la définition suivante:
 “implantation isolée”, une zone:
 —
 ne comportant pas plus de 2 000 habitants par implantation et pas plus de cinq habitants par kilomètre carré, ou comportant plus de 2 000 et moins de 5 000 habitants et ne comportant pas plus de cinq habitants par kilomètre carré et dont la production de déchets n’excède pas 3 000 tonnes par an; et
 —
 dont la distance jusqu’à l’agglomération urbaine la plus proche comptant au moins 250 habitants par kilomètre carré n’est pas inférieure à 100 km et qui ne dispose pas d’un accès par la route.»;
 3.
 l’article 3 est modifié comme suit:
 a)
 au paragraphe 2, le dernier tiret est supprimé;
 b)
 le paragraphe 3 est remplacé par le texte suivant:
 «3. La gestion des déchets provenant des industries extractives implantées sur la terre ferme, c’est-à-dire des déchets résultant de la prospection, de l’extraction, y compris au stade de la préproduction, du traitement et du stockage de ressources minérales, ainsi que de l’exploitation des carrières est exclue du champ d’application de la présente directive lorsqu’elle relève du champ d’application d’autres actes législatifs de l’Union.»
 4.
 l’article 5 est modifié comme suit:
 a)
 au paragraphe 2, l’alinéa suivant est supprimé:
 «Deux ans avant la date visée au point c), le Conseil réexamine l’objectif ci-dessus sur la base d’un rapport de la Commission exposant l’expérience pratique acquise par les États membres dans la poursuite des objectifs fixés aux points a) et b), assorti, le cas échéant, d’une proposition destinée à confirmer ou modifier ledit objectif afin d’assurer un niveau élevé de protection de l’environnement.»;
 b)
 au paragraphe 3, le point suivant est ajouté:
 «f)
 les déchets qui ont été collectés séparément pour la préparation en vue du réemploi et le recyclage conformément à l’article 11, paragraphe 1, de la directive 2008/98/CE et à l’article 22 de ladite directive, à l’exception des déchets issus d’opérations de traitement ultérieures de déchets collectés séparément pour lesquels la mise en décharge produit le meilleur résultat sur le plan de l’environnement conformément à l’article 4 de ladite directive.»;
 c)
 le paragraphe suivant est inséré:
 «3 bis. Les États membres s’efforcent de faire en sorte que, d’ici à 2030, aucun des déchets susceptibles d’être recyclés ou valorisés, en particulier les déchets municipaux, ne soit admis dans une décharge, à l’exception des déchets dont la mise en décharge produit le meilleur résultat sur le plan de l’environnement conformément à l’article 4 de la directive 2008/98/CE.
 Les États membres apportent des informations sur les mesures prises en vertu du présent paragraphe dans les plans de gestion des déchets visés à l’article 28 de la directive 2008/98/CE ou dans d’autres documents stratégiques couvrant l’ensemble du territoire de l’État membre concerné;»;
 d)
 les paragraphes suivants sont ajoutés:
 «5. Les États membres prennent les mesures nécessaires pour faire en sorte que, d’ici à 2035, la quantité de déchets municipaux mis en décharge soit ramenée à 10 % ou moins de la quantité totale de déchets municipaux produite (en poids).
 6. Un État membre peut reporter l’échéance fixée pour l’atteinte de l’objectif visé au paragraphe 5 d’une durée pouvant aller jusqu’à cinq ans, à condition que cet État membre:
 a)
 ait mis en décharge plus de 60 % de ses déchets municipaux produits en 2013 selon les données déclarées dans le questionnaire commun de l’OCDE et d’Eurostat; et
 b)
 au plus tard vingt-quatre mois avant l’échéance fixée au paragraphe 5 du présent article, ait notifié à la Commission son intention de reporter l’échéance et ait présenté un plan de mise en œuvre conformément à l’annexe IV de la présente directive. Ce plan peut être combiné avec un plan de mise en œuvre présenté conformément à l’article 11, paragraphe 3, point b), de la directive 2008/98/CE.
 7. Dans les trois mois suivant la réception du plan de mise en œuvre présenté en vertu du paragraphe 6, point b), la Commission peut demander à un État membre de réviser ledit plan si elle considère que ce plan n’est pas conforme aux exigences de l’annexe IV. L’État membre concerné présente un plan révisé dans les trois mois suivant la réception de la demande de la Commission.
 8. En cas de report de l’échéance conformément au paragraphe 6, l’État membre prend les mesures nécessaires pour que, d’ici à 2035, la quantité de déchets municipaux mis en décharge soit ramenée à 25 % ou moins de la quantité totale de déchets municipaux produite (en poids).
 9. Au plus tard le 31 décembre 2024, la Commission réexamine l’objectif fixé au paragraphe 5 en vue de le maintenir ou, le cas échéant, de le réduire, d’envisager la fixation d’un objectif quantitatif par habitant pour les déchets mis en décharge et de mettre en place des restrictions pour la mise en décharge des déchets non dangereux autres que les déchets municipaux. À cet effet, la Commission présente un rapport au Parlement européen et au Conseil, accompagné, le cas échéant, d’une proposition législative.»;
 5.
 les articles suivants sont insérés:
 «Article 5 bis
 Règles applicables au calcul visant à évaluer l’atteinte des objectifs
 1. Aux fins du calcul visant à déterminer si les objectifs fixés à l’article 5, paragraphes 5 et 6, ont été atteints,
 a)
 le poids des déchets municipaux générés et orientés vers la mise en décharge est calculé au cours d’une année civile donnée;
 b)
 le poids des déchets résultant d’opérations de traitement préalables au recyclage ou à d’autres types de valorisation des déchets municipaux, comme le tri et le tri mécano-biologique, et qui sont ensuite mis en décharge, est inclus dans le poids des déchets municipaux rapportés comme ayant été mis en décharge;
 c)
 le poids des déchets municipaux qui sont soumis à des opérations d’incinération et le poids des déchets produits par les opérations de stabilisation de la fraction biodégradable des déchets municipaux pour être ensuite mis en décharge sont rapportés comme ayant été mis en décharge;
 d)
 le poids des déchets produits au cours du recyclage ou d’autres opérations de valorisation de déchets municipaux, et qui sont ultérieurement mis en décharge, n’est pas inclus dans le poids des déchets municipaux rapportés comme ayant été mis en décharge.
 2. Les États membres mettent en place un système efficace de contrôle de qualité et de traçabilité des déchets municipaux mis en décharge afin de garantir que les conditions énoncées au paragraphe 1 du présent article sont remplies. À cette fin, ils peuvent utiliser le système établi en vertu de l’article 11 bis, paragraphe 3, de la directive 2008/98/CE.
 3. Dans le cas où les déchets municipaux sont expédiés dans un autre État membre ou exportés au départ de l’Union aux fins de la mise en décharge, conformément au règlement (CE) no 1013/2006 du Parlement européen et du Conseil (*2), ils sont comptabilisés dans la quantité de déchets mis en décharge, conformément au paragraphe 1, par l’État membre dans lequel ces déchets ont été collectés.
 4. Afin de garantir des conditions uniformes d’application du présent article, la Commission adopte, au plus tard le 31 mars 2019, des actes d’exécution établissant des règles concernant le calcul, la vérification et la communication des données. Ces actes d’exécution sont adoptés en conformité avec la procédure d’examen visée à l’article 17, paragraphe 2.
 Article 5 ter
 Rapport d’alerte
 1. La Commission, en coopération avec l’Agence européenne pour l’environnement, établit un rapport sur les progrès accomplis dans l’atteinte des objectifs fixés à l’article 5, paragraphes 5 et 6, au plus tard trois ans avant chacune des échéances fixées par ces dispositions.
 2. Les rapports visés au paragraphe 1 comprennent:
 a)
 une estimation de l’atteinte des objectifs par chaque État membre;
 b)
 la liste des États membres qui risquent de ne pas atteindre les objectifs dans les délais impartis, assortie de recommandations appropriées à l’intention des États membres concernés;
 c)
 des exemples de bonnes pratiques utilisées dans l’ensemble de l’Union qui sont susceptibles de fournir des orientations pour progresser sur la voie de l’atteinte des objectifs.
 Article 5 quater
 Échange d’informations et de bonnes pratiques
 La Commission organise un échange d’informations et de bonnes pratiques régulier entre les États membres, notamment, s’il y a lieu, avec les autorités régionales et locales, sur la mise en œuvre pratique des exigences de la présente directive.
 (*2) Règlement (CE) no 1013/2006 du Parlement européen et du Conseil du 14 juin 2006 concernant les transferts de déchets (JO L 190 du 12.7.2006, p. 1).»;"
 6.
 à l’article 6, point a), la phrase suivante est ajoutée:
 «Les États membres veillent à ce que les mesures prises conformément au présent point ne compromettent pas la réalisation des objectifs de la directive 2008/98/CE, notamment ceux concernant la hiérarchie des déchets et l’augmentation de la préparation en vue du réemploi et du recyclage tels qu’énoncés à l’article 11 de ladite directive.»;
 7.
 à l’article 11, paragraphe 2, le deuxième alinéa est supprimé;
 8.
 l’article 15 est remplacé par le texte suivant:
 «Article 15
 Communication des informations
 1. Les États membres communiquent à la Commission les données relatives à la mise en œuvre de l’article 5, paragraphes 2, 5 et 6, pour chaque année civile.
 Ils communiquent les données par voie électronique dans les dix-huit mois suivant la fin de l’année pour laquelle les données sont collectées. Les données sont communiquées dans le format établi par la Commission conformément au paragraphe 5 du présent article.
 La première période de communication sur la mise en œuvre de l’article 5, paragraphes 5 et 6, commence lors de la première année civile complète qui suit l’adoption de l’acte d’exécution établissant le format de communication, conformément au paragraphe 5 du présent article, et concerne les données relatives à cette période de communication.
 2. Les États membres communiquent les données relatives à la mise en œuvre de l’article 5, paragraphe 2, jusqu’au 1er janvier 2025.
 3. Les données communiquées par les États membres conformément au présent article sont accompagnées d’un rapport de contrôle de la qualité.
 4. La Commission examine les données communiquées en application du présent article et publie un rapport sur les résultats de cet examen. Ce rapport évalue l’organisation de la collecte des données, les sources des données et la méthodologie utilisée dans les États membres, ainsi que l’exhaustivité, la fiabilité, l’actualité et la cohérence des données. L’évaluation peut comprendre des recommandations d’amélioration spécifiques. Le rapport est établi après la première communication des données par les États membres, puis tous les quatre ans.
 5. Au plus tard le 31 mars 2019, la Commission adopte des actes d’exécution établissant le format pour la communication des données visées au paragraphe 1 du présent article. Ces actes d’exécution sont adoptés en conformité avec la procédure d’examen visée à l’article 17, paragraphe 2.»;
 9.
 les articles suivants sont insérés:
 «Article 15 bis
 Dispositifs visant à favoriser le passage à une économie plus circulaire
 Afin de contribuer aux objectifs fixés dans la présente directive, les États membres ont recours à des instruments économiques et à d’autres mesures pour inciter à l’application de la hiérarchie des déchets. Ces instruments et mesures peuvent inclure les instruments et mesures indiqués à l’annexe IV bis de la directive 2008/98/CE ou d’autres instruments et mesures appropriés.
 Article 15 ter
 Détermination du coefficient de perméabilité des décharges
 La Commission adopte des actes d’exécution afin d’établir la méthode à utiliser pour la détermination du coefficient de perméabilité des décharges, sur le terrain et sur toute l’étendue du site. Ces actes d’exécution sont adoptés en conformité avec la procédure d’examen visée à l’article 17, paragraphe 2.
 Article 15 quater
 Norme de l’Union pour le prélèvement d’échantillons de déchets
 La Commission adopte des actes d’exécution afin d’élaborer une norme pour l’échantillonnage des déchets. Ces actes d’exécution sont adoptés en conformité avec la procédure d’examen visée à l’article 17, paragraphe 2. Jusqu’à l’adoption de ces actes d’exécution, les États membres peuvent appliquer des normes et procédures nationales.»;
 10.
 l’article 16 est remplacé par le texte suivant:
 «Article 16
 Réexamen des annexes
 La Commission procède à un réexamen des annexes et, le cas échéant, formule des propositions législatives appropriées.»;
 11.
 l’article 17 est remplacé par le texte suivant:
 «Article 17
 Comité
 1. La Commission est assistée par le comité institué par l’article 39 de la directive 2008/98/CE. Ledit comité est un comité au sens du règlement (UE) no 182/2011 du Parlement européen et du Conseil (*3).
 2. Lorsqu’il est fait référence au présent paragraphe, l’article 5 du règlement (UE) no 182/2011 s’applique.
 Lorsque le comité n’émet aucun avis, la Commission n’adopte pas le projet d’acte d’exécution, et l’article 5, paragraphe 4, troisième alinéa, du règlement (UE) no 182/2011 s’applique.
 (*3) Règlement (UE) no 182/2011 du Parlement européen et du Conseil du 16 février 2011 établissant les règles et principes généraux relatifs aux modalités de contrôle par les États membres de l’exercice des compétences d’exécution par la Commission (JO L 55 du 28.2.2011, p. 13).»;"
 12.
 à l’annexe I, le point 3.5 est supprimé;
 13.
 à l’annexe II, le point 5 est supprimé;
 14.
 à l’annexe III, point 2, le premier alinéa est supprimé;
 15.
 une annexe IV est ajoutée conformément à l’annexe de la présente directive.
 Article 2
 Transposition
 1. Les États membres mettent en vigueur les dispositions législatives, réglementaires et administratives nécessaires pour se conformer à la présente directive au plus tard le 5 juillet 2020. Ils en informent immédiatement la Commission.
 Lorsque les États membres adoptent ces dispositions, celles-ci contiennent une référence à la présente directive ou sont accompagnées d’une telle référence lors de leur publication officielle. Les modalités de cette référence sont arrêtées par les États membres.
 2. Les États membres communiquent à la Commission le texte des dispositions essentielles de droit interne qu’ils adoptent dans le domaine régi par la présente directive. La Commission en informe les autres États membres.
 Article 3
 Entrée en vigueur
 La présente directive entre en vigueur le vingtième jour suivant celui de sa publication au Journal officiel de l’Union européenne.
 Article 4
 Destinataires
 Les États membres sont destinataires de la présente directive.
 Fait à Strasbourg, le 30 mai 2018.
 Par le Parlement européen
 Le président
 A. TAJANI
 Par le Conseil
 La présidente
 L. PAVLOVA
 (1) JO C 264 du 20.7.2016, p. 98.
 (2) JO C 17 du 18.1.2017, p. 46.
 (3) Position du Parlement européen du 18 avril 2018 (non encore parue au Journal officiel) et décision du Conseil du 22 mai 2018.
 (4) Directive 1999/31/CE du Conseil du 26 avril 1999 concernant la mise en décharge des déchets (JO L 182 du 16.7.1999, p. 1).
 (5) Directive 2008/98/CE du Parlement européen et du Conseil du 19 novembre 2008 relative aux déchets et abrogeant certaines directives (JO L 312 du 22.11.2008, p. 3).
 (6) Directive 2006/21/CE du Parlement européen et du Conseil du 15 mars 2006 concernant la gestion des déchets de l’industrie extractive et modifiant la directive 2004/35/CE (JO L 102 du 11.4.2006, p. 15).
 (7) Règlement (UE) no 182/2011 du Parlement européen et du Conseil du 16 février 2011 établissant les règles et principes généraux relatifs aux modalités de contrôle par les États membres de l’exercice des compétences d’exécution par la Commission (JO L 55 du 28.2.2011, p. 13).
 (8) JO C 369 du 17.12.2011, p. 14.
 ANNEXE
 L’annexe suivante est ajoutée:
 «ANNEXE IV
 PLAN DE MISE EN ŒUVRE DEVANT ÊTRE PRÉSENTÉ CONFORMÉMENT À L’ARTICLE 5, PARAGRAPHE 6
 Le plan de mise en œuvre devant être présenté conformément à l’article 5, paragraphe 6, contient les éléments suivants:
 1.
 une évaluation des taux passés, actuels et prévus de recyclage, de mise en décharge et d’autres traitements des déchets municipaux et des flux qui les composent;
 2.
 une évaluation de la mise en œuvre des plans de gestion des déchets et des programmes de prévention des déchets existants en vertu des articles 28 et 29 de la directive 2008/98/CE;
 3.
 les raisons pour lesquelles l’État membre estime qu’il pourrait ne pas être en mesure d’atteindre l’objectif pertinent fixé à l’article 5, paragraphe 5, dans le délai imparti et une évaluation du délai supplémentaire nécessaire à la réalisation de cet objectif;
 4.
 les mesures nécessaires pour atteindre les objectifs fixés à l’article 5, paragraphe 8, de la présente directive qui sont applicables à l’État membre durant le délai supplémentaire, y compris les instruments économiques appropriés et les autres mesures incitant à l’application de la hiérarchie des déchets telle qu’elle est établie à l’article 4, paragraphe 1, et à l’annexe IV bis de la directive 2008/98/CE;
 5.
 un calendrier pour la mise en œuvre des mesures énumérées au point 4, la détermination de l’organisme compétent pour leur mise en œuvre et une évaluation de leur contribution individuelle à la réalisation des objectifs applicables en cas de délai supplémentaire;
 6.
 des informations sur le financement de la gestion des déchets conformément au principe du pollueur-payeur;
 7.
 des mesures destinées à améliorer, s’il y a lieu, la qualité des données en vue de renforcer la planification et le suivi de la gestion des déchets.»