text:
Saviarcheologija: 2013
 VERTIMAS. Darlene Ouimet „Baimė nusistatyti asmenybės ribas“
 Tas žiedas
 „Apsibrėžti ribas yra vienas sunkiausių dalykų. Mes nepaprastai bijome pasipriešinti mūsų gyvenime esančiam mus kontroliuojančiam žmogui. Aš bijojau, kad jeigu pasipriešinsiu savo mamai, tai niekada negausiu žiedo su deimantais, kurį ji man buvo pažadėjusi. Pastebėjau, kad šiandien ši mintis man skamba labai „nekaip“.“ – Darlene Ouimet
 Tokį komentarą aš vakar parašiau šio tinklaraščio Facebooko puslapyje ir jis sukėlė nuostabią diskusiją, todėl čia pasidalinsiu jo ilgesne versija. Aš nepaprastai bijojau savo mamos, tačiau jeigu paklaustumėte manęs kodėl, negalėčiau atsakyti, bet sakykime, kad mūsų motinos-dukters santykiai geriausiu atveju buvo vienpusiai.
 Aš nesusimąstydavau, kodėl leidžiu žmonėms save trypti. Turėjau baimių, kurių aiškiai nesupratau: bijojau kažko, kas gali nutikti, jeigu mamai pasakysiu, kad pavargau būti jos stumdoma. Ji turėjo tokį žiedą su deimantais, kurį buvo pasidariusi po to, kai mano tėvai išsiskyrė. Jis buvo padarytas iš deimantų, kurie buvo mano tėvo dovanotame vestuviniame žiede. Man jis patiko dėl sentimentalios vertės; kažkas, kas išliko po santuokos iširimo. Taip pat jis buvo ir gražus, ir mano mama buvo pažadėjusi, kad vieną dieną jį atiduos man.
 Kai mano mama vedė dar kartą, vyliausi, kad ji žiedą atiduos man, bet vietoj to ji mosikavo juo man panosėje dar 16 metų. Aš apie tai daug negalvojau, bet vieną dieną pas ją apsilankiau ir mes sėdėdamos ant lovos žvalgėmės po jos papuošalų dėžutę. Ten buvo ir tas žiedas. Ji jau daug metų jo nebenešiojo, bet vis tiek nenorėjo jo man atiduoti. Aš jį pasimatavau; labai gražus žiedas ir jis man taip tiko. Po kelių minučių aš padėjau jį atgal į dėžutę, bet mama nepastebėjo. Ji ėmė pašėlusiai jo ieškoti. Ji išžiūrinėjo mano kišenes; spėju, norėjo pažiūrėti, ar slapta neįsikišau jo į kišenę, kai ji nematė. Ji ieškojo visur ant lovos ir ant grindų, o aš supratau, kad ji galvoja, jog žiedą paėmiau aš, todėl tik sėdėjau priblokšta ir nepratariau nė žodžio. Galiausiai ji pažvelgė į mane ir audringu balsu paklausė: „Darlene, kur MANO žiedas?“ Aš atsakiau, kad jis papuošalų dėžutėje. Net nespėjusi ten pažiūrėti, ji griežtai paklausė: „KUR?”
 Tądien manyje kažkas pratrūko. Ji žinojo, kad aš to žiedo noriu, ir šituo mano noru prieš mane naudojosi, bet dabar ji buvo įsitikinusi, kad galiu jį paprasčiausiai pavogti! Aš buvau įsižeidusi, bet taip pat jaučiau ir pasibjaurėjimą. Ji neturėjo jokios priežasties manyti, kad galiu žiedą paprasčiausiai pasisavinti. Aš niekada nebuvau nieko panašaus padariusi! Suprasčiau, jeigu ji būtų norėjusi žiedą pasilikti sau dėl sentimentalios vertės, bet to, kad ji mane juo erzino, o po to apkaltino vagyste, buvo tiesiog per daug. Aš prisiekiau, kad niekada daugiau to žiedo nebenorėsiu.
 Todėl buvo įdomu, kai ji po metų ar kelių man jį padovanojo gimtadienio proga. Kodėl ji nusprendė man jį padovanoti būtent tada? Aš buvau nusprendusi, kad jo nebenoriu. Ar galėjo būti taip, jog tas žiedas jai nebeturėjo prasmės ir ji nebegalėjo juo naudotis, kad mano atžvilgiu turėtų galios?
 Tuomet aš jau buvau pradėjusi terapiją ir tai, ką mintyse vadinu „tikruoju gijimo procesu“. Pamenu, kaip atidariau dovanų dėžutę ir pirma mintis buvo: „VAJE, ji pagaliau man atidavė TĄ ŽIEDĄ!“ O kita mintis buvo tokia: „Tu man ką tik padovanojai vienintelį „daiktą“, kurio norėjau... Kuo tu dabar man mojuosi prieš nosį?“ Tam tikra prasme ši mintis reiškė, kad aš žinojau savo mamos motyvus, susijusius su šiuo žiedu.
 Gavusi žiedą, jaučiausi keistai. Nors ir kelis mėnesius jį nešiojau, bet dabar man sunku tą daryti, nes jis man primena, kad daugybę metų leidausi būti kontroliuojama kitų. Jis man primena tai, kad mano pačios motina elgėsi su manimi taip, tarsi būčiau nereikšminga. Jis man primena, kad mamos iliuzijos, jog ji yra nuostabi ir mylinti motina, jai svarbesnės už mane! Turint naują, sveiką mąstymą, visa tai man skamba NETEISINGAI daugybe aspektų.
 Nemanau, kad esmė buvo tik žiedas. Manau, žiedas buvo tik realios baimės simbolis, kuris reiškė, kad jeigu pasipriešinsiu savo motinai, tai ji pasitrauks iš mano gyvenimo, o didžiąją gyvenimo dalį buvau įsitikinusi, kad tokiomis pasekmėmis rizikuoti negaliu.
 Tai yra tik vienas mažas pavyzdys, iliustruojantis mano gilesnes mintis ir baimes, susijusias su apleidimu. Tikiuosi, kad jums ši istorija yra kažkuo artima; galite pasidalinti ir savąja istorija.
 Atidengianti po vieną kadrą,
 Video asmenybės ribų tema
 VERTIMAS. Darlene Ouimet „Psichologinis, fizinis ir seksualinis smurtas: „kodėl“ tipo klausimai“
 Kartais mes įstringame ties „kodėl“ tipo klausimais. Mes galime nesustodami kalbėti apie tai, kas nutiko, galime suvokti, kad dėl to buvome nekalti, galime susidurti su skausmu, kad buvome nuvertinami, išnaudojami, neapsaugoti, ignoruojami ir bejėgiai, tačiau klausimas „kodėl“ vis išlieka.
 Kodėl mano mama jausdavo malonumą mane žemindama?
 Kodėl mano pačios motina viešai sakydavo vyrams, kad jie gali su manimi permiegoti? Ji net yra sakiusi mano pusbroliui, kad jis gali su manimi miegoti, nes aš geriu kontraceptikus.
 Kodėl suaugęs žmogus prieš vaiką naudoja seksualinę prievartą?
 Kodėl mano mamos vaikinas atėjo į mano kambarį, kai buvau jauna paauglė, ir kodėl mano mama manimi netikėjo? Kodėl ji kaltino mane?
 Kodėl mano mama mušdavo mane su diržu po to sakydavo, kad suras priežasčių, dėl ko iš tikrųjų galėčiau verkti?
 Kodėl mano tėtis nieko nedarė, kad mane apsaugotų? Kodėl jis nepastebėdavo?
 Kodėl mano mokytoja manęs nekentė ir kasdien man grasindavo, kol pradėjau jausti nervinį pykinimą, kai reikėdavo eiti į mokyklą? Kodėl mano tėvai manimi nepatikėjo, kai jiems tai papasakojau?
 Dėkoju „Pakilimas iš duženų“ tinklaraščio skaitytojams už prisidėjimą prie šio įrašo savo klausimais:
 „Kodėl bažnyčios vengia kalbėti apie seksualinį smurtą? Kodėl jos prigalvoja smurto prevencijų programų, bet neturi jokių programų, kurios padėtų nukentėjusiems?“
 „Kodėl bažnyčioje tau sakoma, kad jeigu skaitysi savo Bibliją ir melsiesi, tai visi su patirtu smurtu susiję dalykai paprasčiausiai išnyks. Jie mano, kad žmogui nereikalingos jokios terapinės konsultacijos, kad tu turi paprasčiausiai apie tai negalvoti, pamiršti ir gyventi taip, tarsi nieko nebūtų nutikę. Kodėl taip yra?“
 „Kodėl prisidėjusieji (tie, kas ignoruoja, leidžia ar net prisideda prie smurto arba gina smurtautoją) yra nebaudžiami seksualinio ar smurto tarp sutuoktinių atvejais. Galbūt daugiau žmonių prabiltų, jeigu būtų precedentas. Žinau, kad dauguma iš tų žmonių patys buvo arba yra smurto aukos, bet tai ne priežastis, kodėl jie neturėtų saugoti savo vaikų.“
 „Kodėl kai kalbi apie tai, kad patyrei seksualinį smurtą, tu jautiesi tarsi pasakotum, jog buvai pagrobtas žalių ateivių? Žmonės į tave žiūri taip, tarsi būtum pasakęs kažką tokio, ką pasakyti galėtų tik visiškai kliedintis žmogus. IR kad drįsti juos pastatyti į tokią situaciją, kur jie turi į tai kažkaip reaguoti.“
 Ir paskutinis klausimas su labai asmenišku komentaru:
 „Kodėl seksualinis smurtas yra vienas niekingiausių nusikaltimų, bet dauguma smurtautojų niekada negauna maksimalios bausmės? Mano tėvą išleido anksčiau už gerą elgesį; aišku, kad jis elgėsi gerai! Kalėjimuose nėra vaikų, kuriuos būtų galima tvirkinti, todėl jis elgėsi gerai!“
 Čia pateikta tik keletas „kodėl“ tipo klausimų, kurie kyla visiems, kas esame patyrę smurtą, skausmą ar kitokį nuvertinimą. Kai kurie „kodėl“ klausimai turi galimus atsakymus, bet ar tie atsakymai mums leidžia pasijausti geriau? Kai išgirstame apie tai, kad kai kuriems žmonės savi vaikai nerūpi ir kad jie žiūri tik savo savanaudiškų troškimų, tai prie visko, ką ir taip jaučiame, prisideda tik papildoma frustracija. Kai kurie klausimai atsakymų neturi, o kartais mes atsakymų į šiuos klausimus ieškome ne tik dėl to, kad labai norime sužinoti atsakymą, bet ir todėl, kad tikime, jog jį suradę galėsime viską pamiršti ir judėti pirmyn. Tačiau minutėlę apie tai pagalvokite.
 Yra pavojus užstrigti ties „kodėl“ tipo klausimais. Mano aukos mentaliteto dalis buvo tai, kad visada stengdavausi suprasti kitus, o tai pereidavo į savo smurtautojų teisinimą. Pateisinimų gali būti tiek, kiek yra smurtautojų, bet ar iš tikrųjų tie pateisinimai padeda? Aš tamsoje šnibždėdavau, kad aš savo mamai iš tikrųjų rūpėjau, kad ji paprasčiausiai nesuprato. Aš patikindavau save, kad mano tėvas nežinojo, todėl nieko negalėjo padaryti, ir kad iš tikrųjų giliai viduje jis mane mylėjo tiek, kiek ir mano brolį, bet paprasčiausiai jam buvau neįdomi, nes buvau mergaitė; ir patikindavau save, kad visi tėvai tokie. Sakydavau sau, kad kai kurie mano smurtautojai buvo „nesąmoningumo būsenoje“ ir iš tikrųjų nesuvokė, ką daro. Aš gailėjau tų smurtaujančiųjų prieš moteris, su kuriais turėjau santykius, nes žinojau, kad jie taip pat yra patyrę smurtą, todėl iš tikrųjų yra nekalti. Galvojau, kad turiu pasistengti labiau juos „mylėti“ ir daryti taip, kaip jie nori, kad jie nustotų man kelti skausmą.
 Kaip jau esu daug kartų sakiusi, buvau auginama ir auklėjama taip, kad tikėčiau, jog esu nuvertinama dėl to, kad nesu vertinga ir kad nenusipelnau nieko geriau. Palaipsniui buvau įtikinta, kad aš padariau kažką blogo, kad pati viską prisišaukiau. Bandžiau suprasti savo mamą ir jaučiau jai gailestį, todėl daugybę metų teisinau jos elgesį ir tokiu būdu leisdavau jai ir toliau su manimi taip elgtis. Maniau, kad radusi atsakymą į klausimą „kodėl“, rasiu įrodymų, kad jie iš tikrųjų mane mylėjo, o tada galėsiu juos pateisinti. Bet realybė buvo ta, kad tokiu būdu norėjau sau įrodyti, jog iš tikrųjų dėl visko kalta esu aš pati arba kad turiu rasti tą „esminį dalyką“, kad jie nustotų man kelti skausmą ir pradėtų mane priimti.
 Kuriam laikui turėjau klausimų „kodėl“ atsisakyti. Turėjau, kad galėčiau gyti.
 Šiandien vis dar turiu „kodėl“ tipo klausimų, bet taip pat žinau, kad kai kurie klausimai atsakymų neturi – ir svarbiausia, net jeigu atsakymas ir yra, jis nieko nekeičia. Atsakymai į šiuos klausimus nieko nepateisina ir man gyti nepadeda.
 Apie tai, KAIP ir KODĖL žmonės lygiuojasi į kitus, ypač į garsenybes, žvaigždes ar turtuolius, ir kodėl tai autentiškos pilnatvės ir laimės nesuteikia.
 VERTIMAS. Darlene Ouimet „Mano dvejopos mintys terapinėse sesijose“
 Gijimo proceso metu viskas atrodė NAUJA. Viskas BUVO nauja! Aš tiek daug metų saugojausi savo įveikos* metodais. Įvadinės sesijos su nauju terapeutu metu pradėjau, kaip tai pavadinau, „veiksmingą procesą“, ir mes kalbėjomės apie kai kuriuos mano įveikos metodus, o mano terapeutas užsiminė, kad bendro darbo metu pabandysime sušvelninti mano savęs kontroliavimą. Aš tada pagalvojau: „tikrai ne, nė už ką“, bet nusišypsojau ir palinkčiojau galvą. Tiesa ta, kad neįsivaizdavau, apie ką jis kalba, bet tai neatrodė kažkas, ką norėčiau pabandyti. Šiandien suprantu, jog jis kalbėjo apie mano įveikos metodus. Kai pradėjau svarstyti kai kurių iš jų atsisakymą, greitai pastebėjau, kad turiu su pasitikėjimu susijusių problemų. Man terapijos kabinetas tapo mažyčiu pasaulėliu, kur galiu išbandyti savo naujus įrankius, naujas mintis, naujas viltis ir svajones. Tai taip pat vieta, kur galiu stoti akistaton su savo baimėmis, savo klaidingais įsitikinimas ir netiesa apie savo gyvenimą bei tuo, kas man iš tikrųjų gyvenime nutikę.
 Priėmus sprendimą nuoširdžiai pasinerti į gijimo procesą, tuojau pat iškilo mano baimės, o mano su pasitikėjimu susijusios problemos matėsi ryškiau nei bet kada. Pirmosios baimės gyventi naujame pasaulyje buvo susijusios su mano nauju pasaulėliu – su terapija ir terapeutu. Pirmiausia aš turėjau žinoti, kad prireikus aš galiu iš terapijos kabineto pabėgti. Kiekvieną sesiją aš žvalgydavausi pabėgimo maršrutų. Kambarys turėjo dvejas duris: vienos vedė laukan, į gražų sodą, o kitos – paprasčiausiai iš kabineto. Aš užsitikrindavau, kad jeigu man reikėtų bėgti, tai galėčiau pasiekti duris, vedančias į sodą. Kartais sėdėdavau ant savo plaštakų, nes maniau, jog galiu pradėti elgtis smurtingai. Bijodavau pykti, bijodavau „pasielgti blogai“, ir bijodavau, kad jeigu pasielgsiu blogai, tai savo terapeutui nebepatiksiu. Negalėjau atsipalaiduoti; buvau įsitikinusi, kad pasielgsiu neteisingai, ir kad jeigu taip nutiks, tai tada ir jis pasielgs neteisingai. Aš terapeuto bijojau, bet kartu mačiau jį kaip savo paskutinę viltį. Žvelgiant atgal, mano terapijos nuotykiai buvo mažytis veidrodis, atspindintis mano gyvenimą. Iš išorės viskas atrodė puikiai, bet viduje buvo chaosas.
 Mano terapeutas parodė man pabėgimo maršrutus. Aš nervingai šypsojausi. Viena mano dalis mąstė, ar jis žino, kad jau esu suplanavusi savo pabėgimo maršrutą, kas reikštų, jog jis žino, kad juo nepasitikiu, o tai gali jį įžeisti ar supykdyti; kita mano dalis tuojau pat susimąstė apie tai, kodėl jis man parodė pabėgimo maršrutus. Ar jis elgsis kaip nors, kad man reiks bėgti? Ar jis apgaule privers mane juo pasitikėti? Jis man pasakė, kad pasitikėjimas atsiranda laikui bėgant ir kad aš neprivalau juo pasitikėti kol jaučiuosi nepakankamai patogiai. Žvelgiant atgal, jo paaiškinimas buvo tikrai geras, bet aš mintyse jo žodžius supratau taip, kad neturėčiau juo pasitikėti, nes jis žmogus ir man gali tekti bėgti. Lankydamasi pas kitus terapeutus, buvau susidūrusi su problemomis. Keli iš jų bandė mane kabinti arba aiškiai parodė, kad aš juos traukiu. Viena mano dalis buvo įsitikinusi, kad tą potraukį sukėliau aš ir kad taip sabotavau bet kokią pagalbą, kokią tik jie man galėjo suteikti. Bijojau, kad tai vėl gali pasikartoti. Norėjau pagalbos, bet netikėjau, kad kas nors man gali padėti; be to, netikėjau, jog pagalbos nusipelnau.
 Nors ir buvau suplanavusi pabėgimą, jeigu jo prireiktų, bet kartu buvau įsitikinusi, jog prireikus juo tikrai nepasinaudočiau. Praeityje aš tiek daug kartų esu sustingusi, jog netikėjau, kad galiu save apsaugoti.
 Aš norėjau gyti, bet to bijojau. Norėjau kažkuo pasitikėti ir gauti pagalbos, bet gyvenime nuolat įsitikindavau, kad žmonėmis pasitikėti galima retai. Esant tokioje padėtyje ieškoti konsultacinės terapijos yra sudėtinga, nes šios su pasitikėjimu susijusios problemos ir prieštaringas mąstymas labai trukdo. Terapeutas negali tau padėti, jeigu tu nepasakai ar negali pasakyti, kas vyksta, bet dažnai problema būna ta, – taip tikrai buvo mano atveju, – kad žmogus nežino, kas jam negerai, o aš buvau įsitikinusi, jog problema esu aš. Aš bijojau pasakoti savo gyvenimo istoriją, manydama, kad terapeutas gali patvirtinti, jog problema iš tiesų esu aš. Ir vėlgi, bijojau, kad jam nepatiksiu, jis dėl to mane atstums ir taip prarasiu paskutiniąją savo viltį. Taip pat bijojau, kad jam patiksiu (nederamai). Visos mano mintys buvo dvejopos, nors aš jų tuomet sąmoningai net ir nesupratau. Sukausi ratais, visos mano mintys sukosi ir sūkuriavo mano galvoje; dauguma jų buvo prieštaringos vienos kitoms. Turėjau išsiaiškinti daugybę dalykų, ir būdavo dienų, kai norėdavosi pasiduoti – „sustabdykite pasaulį, noriu išlipti“.
 Viskas buvo sunku. Mano terapeutas kažkokiu būdu pasirinko vieną dalyką ir pradėjome nuo jo. Gijimo procesas iš tiesų buvo nepaprastai sunkus, bet didžiulio noro gyti ir kai kurių terapeuto žodžių kombinacija pasėjo vilties išgyti sėklelę ir netgi vilties pasiekti pilnatvę sėklą, o tai padėjo man nesustoti. Aš už savo gyvenimą kovojau truputėlį daugiau nei kad kovojau su gijimo procesu. Galiausiai su gijimo procesu kovojau vis mažiau ir mažiau. Po truputėlį terapija ėmė padėti, aš tapau stipresnė, išmokau jausti ir susitvarkyti su problemomis. Išmokau klausytis savo prieštaringų minčių ir išsiaiškinti, kas kiekvienoje pusėje yra tiesa ir netiesa. Išmokau sustabdyti sukimąsi ir išsiaiškinti savo mąstymą. Tai neįvyko greitai, bet įvyko!
 Mano terapeutas man pasakė, kad rasime brangakmenį, kuris būtų išskirtinis man, brangakmenį manyje. (Tada pagalvojau, kad tai jam reikalinga terapija, bet nusišypsojau ir palinkčiojau galva.) Tačiau ir vėl jis buvo teisus. Savyje radau brangakmenį. Ir žinote ką? Mes visi jį turime.
 Gyvenimas daug spalvingesnis be sukimosi.
 VERTIMAS. Darlene Ouimet „Disfunkcionalios šeimos mokymai ir šešiamečio baimės“
 Disfunkcionalios šeimos yra disfunkcionalios nuo pat pradžių. Mes iškart galime to nesuprasti, nes neturime jokios kitos pažiūrų sistemos. Kai pažvelgiame atgal į savo gyvenimą, nesuprantame, kad esame įstrigę savo vaikystės baimėse. Šiek tiek apie tai kalbėjau paskutiniame įraše „Disociatyvi asmenybė kaip įveikos metodas“.
 Jausti jausmus yra labai baisu, ypač nesuprantant, kad juos jauti per vaiko baimių prizmę. Kiek senesniame įraše vartojau urvo analogiją rašydama apie tai, kaip orientavimasis gijimo metu dažnai atrodo tarsi ėjimas apgraibomis per aklinai tamsų urvą nešantis prožektorių, kuris nuolatos mirkčioja.
 Žvelgiant į visa tai iš išorės, iškilo kitoks urvo vaizdinys. Jis man šmėstelėjo mintyse prieš kelias savaites: aš vėsią ir saulėtą dieną sėdžiu ant pledo gražioje lauko gėlių pievoje. Tylu ir ramu, esu viena. Mane supa daugybė maisto, kurį valgau abiem rankom tuo pat metu spoksodama į urvo įėjimą su iš baimės išpūstomis akimis.
 Kažkas šiame vaizdinyje man nedavė ramybės, ir jis mintyse vis pasikartodavo. Mano spoksojimas išpūstomis akimis atrodė logiškas; aš supratau savo baimę ir nenorą ten grįžti, bet burundukiškas valgymas (kas, vėliau supratau, buvo tiesiog nervinis valgymas) man atrodė keistas. Tai, kad valgiau abiem rankom, man atrodė keista. Kai šis vaizdinys mane aplankė kelias dienas iš eilės, pastebėjau, jog mano pečiai yra apnuoginti ir aš vilkiu trumpą vasarinę suknelę. Mintyse pažvelgusi į šį vaizdinį iš arčiau, pastebėjau kad šiame reginyje esu maždaug šešerių metų amžiaus ir viena sėdžiu gražioje pievoje priešais aklinai tamsų urvą, kuris žymi mano klaidingą įsitikinimų sistemą.
 Nors ir jau buvau susigrūmusi su daugybe „nežinomybės baimių“, bet stoti akistaton su urvu man kažkodėl buvo nepaprastai baisu, kol nesuvokiau, jog esu šešerių; mintyse bandžiau susigrumti su savo baime – su daugybe netiesos ir klaidinga įsitikinimų sistema – būdama šešerių metų vaiku!
 Manau, šis pavyzdys tinkamai iliustruoja gijimo procesą. Mes dažnai galvojame, kad su savo sunkumais grumiamės būdami tokio amžiaus, kokio tuo metu esame. Tačiau spręsdami dalykus, nutikusius vaikystėje, mes, panašu, naudojamės tuo pačiu mąstymu, kurį turėjome to įvykio metu ir dėl kurio klaidingas įsitikinimas ir susiformavo.
 Suvokimas, kad stoviu akistatoje su baimę keliančiu klaidingu įsitikinimu, kuris susiformavo, kai buvau šešerių, padeda man būti su savimi švelnesnei. Galiu su savimi pasikalbėti ir patikinti savo vidinį vaiką, kad jis ne vienas. Sąmoningas savo mąstymo / amžiaus suvokimas taip pat padeda man suprasti, kada ši konkreti baimė prasidėjo; buvau maždaug šešerių ir tuomet mano mama pradėjo man aiškinti, kas yra seksualumas. Mūsų mamos-dukters santykiai turėjo ydingus pamatus. Dar vienas to, kad mąstydamas sąmoningai suvoki savo amžių, privalumas yra tai, jog užuot į savo baimę susigrumti su dar viena problema žvelgusi iš suaugusiojo perspektyvos ir priekaištavusi sau, kad vis dar turiu šitų sunkumų, aš galėjau suprasti, jog į visa tai žvelgiu su šešiamečio vaiko mintimis, baimėmis ir suvokimu – šešiametės, kuri buvo mokoma, kad jos išvaizda ir seksualumas jai pravers pasaulyje, kuriame ji dar nebuvo pasiruošusi gyventi. Man susiformavo baimė, kad atrodau nepakankamai graži, ir kadangi taip pat buvau patyrusi seksualinį smurtą, tai man išsivystė ir baimė atrodyti per daug gražiai. Galėjau suprasti painiavą, vis dar esančią manyje. Galėjau su palengvėjimu atsikvėpti, nes dabar žinau, kad stoviu akistatoje su urvu būdama šešerių metų amžiaus; kad šis procesas man nėra naujas; ir kad žinau, kaip būti sau tinkama mama ir tėčiu, taip padedant sau ir savo šešiamečiui vaikui tinkamai užaugti.
 Pakilimas tęsiasi...
 VERTIMAS. Darlene Ouimet „Disociatyvi asmenybė kaip įveikos metodas“
 Kai grumiamės su psichikos sveikatos problemomis, dažnai suprantame, kad jausmų vengimas yra viena pagrindinių priežasčių, kodėl mums susiformavo turimi įveikos* metodai. Kartais jausmų vengimas yra vienintelis būdas išgyventi traumą. Savo gijimo proceso metu supratau, kad mano disociatyvus asmenybės sutrikimas buvo vienas iš būdų, kurį naudojau kaip įveiką visiems sunkumams. Mano asmenybė buvo fragmentuota, susiskaldžius į alter asmenybes, kad nereikėtų jausti, nes „jie“ (mano alter asmenybės) tai darė už mane.
 Aš asmenybės susiskaldymą suprantu taip: kai vaikas patiria trauminį įvykį, su kuriuo susitvarkyti jam yra per sudėtinga, gimsta nauja asmenybė, kuri prisiima atsiminimus bei jausmus ir tam tikra prasme yra atskira nuo pagrindinės asmenybės. Mano atveju, tos kitos asmenybės pradėjo už mane tvarkytis su tam tikromis situacijomis. Pavyzdžiui, būdama dvidešimt kelerių daug keliavau, ir buvo viena alter asmenybė, kuri mane užvaldydavo ir užsiimdavo visais tais oro uosto nuotykiais. Aš nesupratau, kad turiu tą kitą asmenybę, bet suvokiau, jog keliaudama esu visai kitokia. Aš nepaprastai pasitikėdavau savimi ir nesuprasdavau, kodėl, po galais, taip jaučiuosi. Tapusi visavertė, net ir šiandien būdama oro uoste jaučiuosi keistai ir nemaloniai.
 Skirtingos asmenybės tvarkydavosi su skirtingomis situacijomis. Man disociatyvus asmenybės sutrikimas pasireiškė šitaip. Kai pajusdavau baimę ar netgi nepatogumą, atsijungdavau nuo savęs ir nuo situacijos, o mane užvaldydavo alter asmenybė. Alter asmenybių tikslas buvo apsaugoti mane, mano baimes ir mano jausmus. Aš negalėdavau susitvarkyti su savo gyvenimu, todėl jos man padėdavo. Jos prisiimdavo jausmus ir prisiminimus, tarsi jie būtų atskiri nuo tikrosios manęs.
 Tai turi savo gerąją pusę: tos alter asmenybės padėdavo man sėkmingai susitvarkyti su problemomis, jos padėjo man išgyventi. „Jos“ už mane susitvarkydavo su viskuo, o kai tapau vyresnė, keletą jų net atpažinau ir įvertinau, vadindama jas radikaliomis savo asmenybės pusėmis. Jos man padėdavo patekti ten, kur eiti būdavo per baisu, jos padėdavo man padaryti dalykus, kurių imtis bijodavau.
 Tai taip pat turėjo ir neigiamą pusę: mano gyvenimas buvo betvarkė, aš buvau nelaiminga, o visko esmė buvo ta, kad netgi su savo alter asmenybėmis aš savo sunkumų įveikti nesugebėjau. Sąmoningai atpažinusi tam tikras savo asmenybes, kai kurių iš jų bijojau, o dalykai, kuriuos aš-jos darydavome, mane neretai gąsdindavo. Didžiąją laiko dalį buvau pasimetusi, o mano galvoje buvo daug triukšmo ir pokalbių. Niekada nesijaučiau savimi ir man reiškėsi tos apsimetėliškos problemos. Kartais elgdavausi taip, kaip „aš“ niekada neišelgčiau, ir tai mane nepaprastai glumino.
 Kai pažiūriu atgal į savo gyvenimą su daugybe asmenybių, jis atrodo nepaprastai miglotas, tarsi būčiau apsvaigusi nuo narkotikų ar panašiai. Mano gyvenimas buvo pakvaišęs ir varginantis, o kai ištekėjau ir pradėjau gimdyti vaikus, taip bijojau savo keisto elgesio, kad visiškai užsisklendžiau ir galiausiai nebenorėjau nieko daryti ir niekur eiti, o pasikartojantys depresijos epizodai, lydėję mane beveik visą gyvenimą, dar labiau pablogėjo.
 Kai pasiryžusi stoti akistaton su savo disociatyviu elgesiu galiausiai pradėjau terapiją, siaubingai bijojau išmokti gyventi be disociacijos, bet tuo pat metu buvau pavargusi nuo nuolatinio nuovargio bei pasimetimo. Aš buvau praradusi viltį kada nors gyventi be depresijos ir nemaniau, jog depresija ar disociacija yra įveikos metodai. Tam tikra prasme jaučiausi pralaimėjusi, ir, manau, kartu su pralaimėjimu nusimečiau ir savo šarvus, kuriais buvau apsidangsčiusi, savo įveikos metodus ir sienas, kuriomis buvau apsistačiusi, kad savo tikrąjį aš apsaugočiau nuo pasaulio. Pasidaviau ir tai, manau, labai mane priartino prie išgijimo.
 Paaiškėjo, kad įveikos metodai reikalauja labai daug pastangų! Daug lengviau būti vientisa, visaverte asmenybe. Stodama akistaton su savo praeitimi ir išjausdama tuos jausmus, sugebėjau gyti. Pagrindinė priežastis, kodėl man reikėjo tiek daug įveikos metodų, buvo manyje esantis išsigandęs vaikas. Aš vis dar į pasaulį žiūrėjau bejėgio vaiko akimis, kadangi dėl vaikystėje patirtų aplinkybių nebuvau tinkamai suaugusi. Pažvelgusi į savo įsitikinimų sistemas, galėjau grįžti atgal ir būti sau tinkama mama ir tėtis, o tai padėjo man užaugti ir pradėti žiūrėti į pasaulį suaugusiojo akimis. Kai po truputį pradėjau matyti praeities duženas, vertinti jas adekvačiai ir statyti naujus pamatus, ilgainiui man visi tie įveikos metodai tapo nebereikalingi ir prasidėjo mano tikrasis gyvenimas.
 Irkis pirmyn – tu to verta(-s)!
 VERTIMAS. Interviu su Alice Miller: jaučiantis vaikas (visas interviu)
 Žemiau esantis tekstas yra 1987 metų interviu su visame pasaulyje žinoma psichoanalitike, vaikystės traumos specialiste, 12 knygų autore, Dr. Alice Miller.
 Kaip susitvarkyti su gijimo proceso metu jaučiamu skausmu?
 Skausmas yra kelias į tiesą. Neigdamas, kad vaikystėje buvai nemylimas, tu sumažini savo skausmą, bet tada sau meluoji. Ir tuomet visą gyvenimą bandai užsitarnauti meilę. Terapijos metu skausmo vengimas sukuria kliūčių. Ir niekas negali pripažinti, kad jais buvo nesirūpinama ar kad jų nekentė, ir nejausti kaltės. „Tai aš kaltas, kad mano mama yra žiauri. Aš ją įsiutinau; ką turiu padaryti, kad ji mane mylėtų?“ Todėl bandoma elgtis taip, kad ji tave mylėtų. Ta kaltė iš tikrųjų apsaugo nuo siaubingo suvokimo, kad esi pasmerktas turėti motiną, kuri negeba mylėti. Tai yra daug skausmingiau nei galvoti: „Ai, ji yra gera mama, aš tiesiog esu blogas.“ Kadangi tokiu atveju galima bandyti kažką padaryti, kad gautum meilės. Bet tai netiesa; meilės užsitarnauti neįmanoma. Ir kaltės jausmas dėl to, kaip su tavimi buvo elgiamasi, tik sutvirtina tavo aklumą ir neurozes.
 Yra gydymo būdų, kai klientai daug verkia – jie kenčia – bet nekalba. Esu mačiusi vaizdo įrašą, kuriame klientas valandą laiko liejo savo skausmą dėl gimimo, bet apie tai nekalbėjo. Tik vėliau jis papasakojo, kaip jautėsi. Bet aš manau, kad išgyvenant skausmą yra svarbu kalbėti, verbalizuoti. Net jeigu klientas jautėsi tarsi būtų gimdoje, jis galėjo pabandyti pasikalbėti su mama ir pasakyti, ką jaučia. Terapiniame procese jausmų ir jų verbalinės išraiškos sąsają yra nepaprastai svarbi. Bet tai neįmanoma be kito pagalbos; žmogus turi jausti, kad yra kažkas, kas supranta, kaip jis jaučiasi, kas jį palaiko ir patvirtina jo išgyvenimus. Jeigu vaikas yra patyręs seksualinį smurtą ir terapeutas šio fakto neneigia, tai kliento viduje gali atsiverti daug dalykų. Terapeutas privalo nekišti atleidimo, kitaip klientas skausmą užgniauš. Jis nepasikeis, o užgniaužtas įniršis ieškos atpirkimo ožio.
 Ar manote, kad vaikas neturi praeities, kad jis gimsta pasaulyje kaip tuščia lenta, kurioje jo patirtys įrašo jo asmenybę?
 Ne, nemanau. Vaikas atkeliauja iš gimdos turėdamas patirčių, kurias išgyveno būdamas gimdoje. Bet jis negimsta turėdamas projekcijų. Jis gimsta nekaltas ir pasiruošęs mylėti. Ir vaikas geba mylėti – daug labiau nei tai geba suaugusieji. Mintis apie vaiką kaip apie mylinčią būtybę sukelia didžiulį pasipriešinimą, nes mes esame išmokę ginti savo tėvus ir kaltinti save dėl visko, ką jie padarė.
 Kaip šį savo požiūrį atspindite savo rašymo stiliumi?
 Aš bandau pasiekti skaitytojo viduje esantį vaiką, leisti jam jausti. Savo stilių matau kaip krūvą raktų. Kiekvienas gali pasiimti po raktą, atidaryti savo duris ir ten kažką rasti. Arba gali pasakyti: „Ne, pro šias duris eiti nenoriu; raktą grąžinsiu.“ Bandau sukelti jausmus, vaizdinius. Tokiu būdu siūlau raktus nuo kiekvieno asmeninės patirties. Tuomet gali pažvelgti į savo vaikus ir pasimokyti iš jų, o ne iš manęs. Kadangi iš tikrųjų pasimokyti gali tik iš savo asmeninės patirties.
 Savo pirmose studijose rašiau labai abstrakčiai; norėjau suprasti pačias abstrakčiausias idėjas: Kanto, Hegelio, Markso. Mano filosofijos disertacija buvo labai abstrakti. Dabar aš matau, kad kiekvienas filosofas privalo pastatyti didžiulį, didžiulį pastatą, kad nejaustų savo skausmo. Netgi Freudas.
 Kada pagaliau nusprendėte parašyti „Gabaus vaiko dramą“?
 Oi, buvo juokingai. Iš tikrųjų, to nenusprendžiau. Kaip minėjau, paruošiau straipsnį konferencijai; po to parašiau dar vieną apie depresiją. Kai vokiečių specialistai atsisakė išspausdinti pirmąjį, parašiau trečią straipsnį ir iš viso to padariau knygą. Nors ir parašyta per tris savaites, tai buvo 20 metų patirties išraiška. Išsiunčiau ją į mažą Šveicarijos leidyklą, kuri pasakė, kad jų tai nedomina ir kad jie „apie narcisizmą“ jau yra išleidę 4 knygas. Tuomet juodraštį išsiunčiau į „Suhrkamp“, vokišką leidyklą, su kuria bendradarbiauju dabar. Kitą dieną man paskambino redaktorius ir pasakė: „Prašau palaukti ir po 3 dienų sudarysime sutartį. Tai neįtikėtina; tai taip neįprasta.“ O tada leidėjas atvyko su manimi susitikti ir pasakė: „Dažniausiai rankraštį per pietus parsinešu namo. Šįkart negalėjau nusnūsti kaip visada; turėjau pabaigti skaityti. Be to, tądien į darbą nebegrįžau. Jūs padarėte didelį atradimą.“
 Ar reakcija į jūsų veikalus įvairiose šalyse yra skirtinga?
 Taip. Skandinavijos šalys, Olandija ir Jungtinės Valstijos yra tam liberaliausios ir atviriausios. Daugiausia mano knygų parduota Vokietijoje, bet daugelis vokiečių vis dar auginami pagal nuodingą pedagogiką. Šveicarai taip pat. Yra tiek daug žmonių, kuriems neleidžiama kritikuoti tėvų ar matyti, kad buvo auklėjami nuodingai. Tokie žmonės sako, kad mano veikaluose aprašytas XIX a. auklėjimas. Jie nesuvokia, kad patys vis dar gyvena pagal XIX a. vertybes.
 Toks atsakas taip pat yra reakcija į Hitlerio laikus. Hitlerio neigimas yra toks didelis, kad vokiečiai nesugeba pasimokyti iš jo istorijos. Būdamas vaikas, Hitleris neturėjo liudytojų. Švedijoje pagal mano knygos skyrių buvo pastatytas spektaklis „Hitlerio vaikystė“. Ta istorija parodo, kaip šis vaikas ieškojo bendravimo, ilgėjosi žvilgsnio, bet su juo buvo elgiamasi kaip su šunimi.
 Panaši į vokiečių reakciją yra ir japonų, bet iš Japonijos sulaukiu ir susivokusių žmonių reakcijos. Jų susivokimas yra nepažeistas tokių teorijų kaip Freudo motyvacijos teorija (drive theory), todėl tokie japonai gali priimti mano tekstus ir panaudoti juos savo gyvenime. Jie gali suvokti visur aplink esantį smurtą prieš vaikus ir padėti.
 Už kiekvieno smurtingo veiksmo yra istorija. Išprievartavimo istorija, neigimo istorija. Neigimas yra įstatymas, kuriuo vadovaujamės, bet jį visuomenė vis dar ignoruoja ir specialistai jo netyrinėja. Tačiau neigimas slepia raktą, padedantį mums suprasti, kodėl visiškos nesąmonės mūsų visuomenėje laikomos aukštu standartu; tokios nesąmonės kaip Sigmundo Freudo idėja, kad vaikas traumas susigalvoja.
 Ar yra kultūrų, kurios į vaikų auginimą žiūrėtų kitaip?
 Nepaisant kultūrų įvairovės, smurtas sutinkamas beveik visose jų. Bet yra kelios, kurios išsiskiria. Pavyzdžiui, vienoje Malaizijos saloje, pavadinimu Senoi, gyvena žmonės, kurių kultūroje smurto nėra. Jie su savo vaikais kiekvieną rytą kalbasi apie sapnus. Jie niekada nėra kariavę. Mūsų kultūra yra kupina smurto, nes vaikystėje mes išmokstame nejausti.
 Ką bendrai galvojate apie sapnus?
 Sapnai man papasakoja vaikystės istoriją, bet transformuotai. Taip pat juose įsimaišo vakarykštės dienos išgyvenimai. Kartais sapnai atskleidžia užgniaužtas traumas, bet jie taip pat padeda sapnuojančiajam tas traumas įveikti. Sapnai yra kūrybinga jėga, kurią visi mes įgyjame kiekvieną naktį, kai kontrolė sumažėja.
 Ar terapija gali padėti kažką pakeisti?
 Taip, bet tik tada, jeigu terapijos metu prisikasama prie skausmo, kurį mes esame užblokavę kaltės jausmu. Nuo tada, kai atradau, kad Freudo motyvacijos teorija (drive theory) ne atsitiktinai, bet tikslingai nuslepia smurto prieš vaikus realybę, pradėjau ieškoti naujos psichoterapijos, efektyvios terapijos, kuri būtų paremta visomis šiandien turimomis žiniomis apie smurtą prieš vaikus.
 Galima rasti daugybę neatsakingų ir pavojingų metodų ar metodų mišinių, kurie nesuteikia galimybės sistemiškai stoti akistaton su praeitimi. Taikant kai kuriuos iš šių metodų žmonės paliekami vieni su savo neįsisąmonintu skausmu. Tokie klientai pirmiausia patiria smurtą vaikystėje, o vėliau terapijoje. Ir jie bando „padėti“ sau vartodami vaistus ar kitas psichotropines medžiagas, prisijungdami prie sektų ar įvairiausių guru arba ieškodami kitokių būdų, kaip paneigti realybę ir panaikinti skausmą. Vienas iš tokių būdų gali būti politinis aktyvumas.
 Ką šiandien patartumėte žmogui, siekiančiam tapti terapeutu?
 Pirmiausia pasistenkite atrasti savo pačių vaikystę, o tada šią patirtį įvertinkite labai rimtai. Klausykitės kliento, o ne kažkokių teorijų; sekdami teorijomis, negalite laisvai klausytis. Pamirškite teorijas. Neanalizuokite kliento kaip objekto. Stenkitės jausti ir padėkite klientui jausti, užuot kalbėjęsi apie kitų žmonių jausmus.
 Vaikui fantazijos reikalingos, kad išliktų pasaulyje, kad nekentėtų. Tikėkite tuo, ką klientas jums sako, ir nepamirškite, kad užgniaužta realybė yra blogiau nei fantazija. Niekas traumų neišsigalvoja, nes mums traumos nereikalingos, kad išliktume. Tačiau mums nereikalingas ir neigimas. Kai kas iš mūsų už savo neigimą sumokame sunkiais simptomais. Studijuokite vaikystės istoriją. Terapija turi atverti ir jūsų, ir jūsų kliento jausmus. Ji turi pažadinti jus iš miego.
 Tragiška yra pradėti terapiją ir vietoj pagalbos rasti sumišimą. Turiu išsaugojusi laišką nuo 79 metų moters, kuri rašo: „40 savo gyvenimo metų ėjau į psichoanalizę. Esu lankiusis pas 8 psichoanalitikus. Bet, perskaičiusi jūsų knygą, pirmą kartą nesijaučiu kalta dėl to, kas man nutiko. Iki tol visada bandžiau tai pasiekti; psichoanalitikai buvo malonūs. Jie norėdavo padėti. Bet jie niekada neabejojo, jog mano tėvai buvo man geri. Dabar esu labai dėkinga, kad nuo tada, kai perskaičiau jūsų knygas, nebejaučiu kaltės. Dabar matau, kaip siaubingai jie prieš mane smurtavo. Buvo taip, kad iš pradžių mano tėvai vertė mane jaustis bloga ir kalta, o po to taip pat jaustis mane vertė mano psichoanalitikai.“ Šios įžvalgos autorė – 79 metų amžiaus moteris! Po to ji cituoja mano knygą „Tavo paties labui“ (For Your Own Good): „Žmogaus dvasia yra praktiškai nesunaikinama ir savo savybę pakilti iš pelenų išlaiko tol, kol kūnas kvėpuoja.“
 Ar smurtas per televiziją turi poveikį vaikams?
 Vaikai, kurie buvo iš tikrųjų mylimi ir saugomi, tokiais filmais ir laidomis nesidomės, todėl jiems pavojaus nebus. Tačiau vaikas, kuris buvo skriaudžiamas ir žeminamas – galbūt mokykloje, nebūtinai tėvų – ieško rezultatų, medžiagos; jis ieško objekto, kurio galėtų nekęsti ir kuriam galėtų atkeršyti. Žinoma, yra žmonių, kurie iš vaikų skausmo sukuria verslą. Tačiau smurtas kyla ne iš filmų, rodomų per televiziją. Jo šaltiniai yra giliau. Apsaugoti ir mylimi vaikai negali tapti žudikais. Neįmanoma rasti nė vieno žmogaus, kuris muštų vaiką, bet praeityje pats nebūtų muštas.
 Kodėl smurtas pereina iš kartos į kartą?
 Jeigu pažvelgtumėte į praeitį, visuomet pamatytumėte, kad kiekvienas smurtautojas pats yra patyręs smurtą. Tačiau dauguma atvejų to neišgirsite iš jo paties, nes yra tiek daug neigimo. Jeigu nueisite į kalėjimą ir paklausite žudiko: „kokia buvo tavo vaikystė?“, jis atsakys: „Ai, visai nebloga. Mano tėvas buvo žiaurus ir mane bausdavo, nes būdavau blogas. O mano mama buvo miela moteris.“ Čia ir yra problema: tiesos nerasite, nes pats žmogus, pats žudikas, trukdo jums pamatyti jo žiaurią vaikystę tokią, kokia ji buvo iš tikrųjų. Kadangi jis negali pakelti skausmo, jis žudo nekaltus žmones, užuot pajautęs savo vaikystės skausmą.
 Ar manote, kad vaikas gali patirti smurtą būdamas gimdoje?
 Žinoma. Kiekvienas vaikas turi savų potyrių; kai kas patiria tikrą kankinimą. Vienas vaikas gimė su trimis opomis. Jis mirė. Motina buvo penkiolikos metų amžiaus. Ją nėštumo metu mušė, taip pat ji vartojo narkotikus. Niekas nežino, ką vaikas, kad ir būdamas gimdoje, patiria. Mes esame tokie neišmanantys; ir net atsisakome žinoti.
 Esate girdėję apie McMartino mokyklą, esančią Los Andžele? Šiam vaikų darželiui, kuriame būna daugiau nei 300 vaikų, buvo pateikti kaltinimai, kad dauguma vaikų ten patyrė seksualinį smurtą. Septynis mėnesius teisininkai klausinėjo vaikų, kas jiems tame darželyje nutiko. Ši apklausa vaikams buvo kančia. Kai kurie vaikai pranešė, kad jie padėjo nužudyti kūdikį. Suaugusieji nusprendė, kad tai netiesa ir išvadino vaikus melagiais. Galiausiai penkiems iš septynių kaltinamųjų seksualiniu smurtu kaltinimai buvo nutraukti. Bet akivaizdu, kad tokiu būdu buvo simboliškai pasakyta: „Kai aš sutikau, kad prieš mane būtų seksualiai smurtaujama, aš nužudžiau vaiką savyje.“
 Aš noriu parodyti, kaip visuomenė reaguoja į į vaikų pranešimus. Smurtas reiškia, kad nužudoma vaiko dvasia. Mes negalime suprasti simbolikos vaiko kalboje, todėl sakome, kad vaikas meluoja. Tada smurtaujantys mokytojai paleidžiami, ir mes manome, kad teisiškai viskas gerai. Problema ta, kad vaikai smurtautoją saugo. Kartais vaikai savo pranešimuose smurtautoją pakeičia kokiu kitu asmeniu. Jie gali sakyti: „Aš bijau paštininko, nes jis su manimi blogai elgiasi.“ O tėvai žino, kad vaikas su paštininku neturėjo jokio kontakto. Bet už „išgalvotos“ istorijos slepiasi tėvas ar dėdė. Melas atlieka dvi funkcijas: apsaugo mylimą asmenį, bet tuo pat metu padeda išreikšti nerimą. Suaugusieji sako, kad tokie vaikai prikuria istorijų. Bet istorija neišgalvota; įvyko tikras įvykis.
 Ar visuomenė gali išmokti suprasti vaiko kalbą?
 Tikiuosi. Kitu atveju pasitelkę techniką įvykdysime masinę savižudybę. Dažnai vaiko kalba būna labai aiški, bet mes atsisakome klausytis. Dėl technologijų ligoninėse vaikai gali patirti siaubingą smurtą ir žiaurumą nuo pat pirmųjų savo gyvenimo akimirkų. Smurtas įsirašo į atmintį ir lieka aktyvus visą gyvenimą. Todėl mama, netinkamai elgdamasi su savo vaiku, gali atkartoti lygiai tą patį, ką vaikystėje patyrė pati, apie tai nežinodama ir neturėdama sąmoningų to prisiminimų. Bet jos kūne išsisaugoję atsiminimai privers ją kartoti tą pačią traumą.
 Jeigu vaikas nėra sutinkamas ištiestomis rankomis, nėra nuraminamas ir jam ištiestomis rankoms nėra parodoma, kad gimimo šokas jau baigėsi, tai toks vaikas visą gyvenimą tikėsis, jog šis šokas pasikartos. Viena pirmųjų jo gyvenimo pamokų bus tokia: esi vienas, esi pavojingoje vietoje ir niekas nemato tavo skausmo. Bet situacija gali pasikeisti, jei naujagimis priimamas kaip jaučiantis ir labai jautrus asmuo. Labai dažnai vaikas į gyvenimą ateina per sunkumus, ir mes nesuvokiame, kad jam reikia paguodos ir motinos rankų. Vietoj to mes jam suteikiame vaistų, ligoninę ir pažangias technologijas. Ir manome, kad tai vaikui gerai – tik dėl to, kad patys tą patyrėme ir manome, jog taip įprasta. Kas vyksta naujagimio psichikoje, daugumai žmonių visiškai neįdomu. Būtent todėl aš jums duodu šį interviu.
 Ką norėtumėte daryti dabar?
 Norėčiau palaikyti žmones, kurie stoja akistaton su smurtu prieš vaikus. Esu gavusi laišką nuo vaikų terapeuto iš Kalifornijos. Jis dirbo konsultantu mokykloje. Viena mergaitė jam papasakojo istorijų apie „karštą dėžę“ – mažą, belangę spintą, kurioje vaikai buvo užrakinami už bausmę. Jis mergaite patikėjo, atliko tyrimą ir po to, kai parašė apie tai pranešimą, buvo atleistas. Bet jis tyrė toliau ir atrado, kad tokios karštos dėžės naudojamos ir kitose mokyklose. Laikraščiai apie tai pranešė ir jo balsas bei patirtis buvo pastebėta. Jis man padėkojo, nes jautė palaikymą iš mano knygų. Ši istorija parodo, kad vienas žmogus gali atkreipti žmonių dėmesį į tai, kad metodai, kurie niekada iki tol nebuvo kvestionuoti, iš tiesų yra žalingi. Vienas vaiko užtarėjas gali išgelbėti gyvybę; užtarėjai sako, kad nusikaltimas yra nusikaltimas; jie nebando užmaskuoti tiesos nusikaltimą pavadindami prieštaringa tėvų meile. Užtarėjas gali padėti vaikui netapti nusikaltėliu. Vaikas iš gailiaširdžio liudytojo išmoksta atpažinti žiaurumą, jį atmesti, nuo jo apsiginti ir tokiu būdu pačiam jo nepropaguoti. Eksperimentais buvo įtikinančiai įrodyta, kad patirdamas bausmę niekas nieko neišmoksta. Patirdamas bausmę išmoksti tik kaip išvengti bausmės meluojant ir kaip po 20–30 metų pačiam bausti vaikus. Tačiau žmonės ir toliau tiki, jog bausmė gali būti efektyvi.
 Ar galite šį įsitikinimą pakeisti?
 Tikiuosi. Bent jau dalinai. Aš savo gyvenime ir darbe koncentruojuosi į smurto prieš vaikus problemą ir į klausimą, kaip aš galiu savo žinias bei patirtį perduoti specialistams, tėvams ir žmonėms, atsakingiems už įstatymus. Tai nelengva, nes dauguma žmonių nuo pat savo gyvenimo pradžios yra išmokę, jog vaikas privalo būti mušamas, kad taptų toks geras, žmogiškas, nuoširdus ir tolerantiškas, kokie manosi esą aplink jį esantys mokytojai, tėvai, dvasininkai ir kiti žmonės.
 Anglijoje, kur esu davusi keletą interviu per radiją, vedėjai dažnai sako: „Jūs kalbate apie rimtas smurto ir brutalumo šeimoje formas, bet yra ir kitokių formų: mušimas ranka, mušimas rykšte, rėkimas ant vaiko.“ Šie žmonės teikia, kad tokios galios demonstravimo formos yra nekenksmingos ir nerimtos. Jie taip pat teigia, kad nors ir vaikystėje jie buvo dažnai mušami, jie netapo Adolfu Hitleriu. Manau, mano užduotis yra pakartoti, kad kiekvienas pliaukštelėjimas, mušimas ir smūgis rykšte vaikui yra pažeminimas ir didžiulė žala, kuri tęsiasi visą gyvenimą. Vaikas gali netapti nusikaltėliu, jeigu vaikystėje jam pasiseks sutikti bent vieną žmogų, kuris būtų jam nežiaurus, kuriam jis galbūt net patiktų ir kuris jį suprastų. Jeigu jis patirtų meilę, užuojautą ar simpatiją, jam būtų lengviau atpažinti, kas yra žiaurumas. Vaikai, kurie to nepatiria, nes niekada nesutinka sąmoningo liudytojo, manys, jog su vaikais elgtis žiauriai yra normalu, ir atitinkamai elgsis. Jie taps tokie kaip Hitleris, Eichmannas, [Rudolfas] Hossas ir milijonai jų pasekėjų, kurie vaikystėje nepatyrė nieko kito, tik žiaurumą.
 O kas dėl švelnesnių žiaurumo formų, pavyzdžiui, mušimo, rėkimo ir žeminimo žodžiais?
 Tragiška yra tai, kad žmonės, su kuriais buvo taip elgiamasi – net jei jie ir netampa tokie, kaip Hitleris – apsimeta, jog taip su jais elgtis buvo būtina. Jie pasilieka teisę su savo vaikais elgtis taip pat ir nenori, kad būtų priimti įstatymai, draudžiantys mokykloje mušti vaikus. Britanijoje toks įstatymas buvo priimtas tik 1986 metais, ir delsimas šį įstatymą priimti, mano manymu, yra smurto prieš vaikus rezultatas.
 Mūsų visuomenės neišmanymas yra smurto prieš vaikus rezultatas. Mes buvome mušami, kad taptumėme akli kaip Edipas. Mes privalome praregėti, kad savo vaikams suteiktume galimybę išaugti atsakingesniems ir sąmoningesniems nei mūsų karta, kuri dabar gamina atomines bombas.
 VERTIMAS. Darlene Ouimet „Disfunkcionali šeima: kaip disfunkcionalūs vaikai tampa disfunkcionaliais tėvais“
 Šis įrašas yra apie brolius ir seseris šeimoje, kurių pasiekimai dažnai yra NEPRIPAŽĮSTAMI ar NEVERTINAMI.
 Augdama turėjau brolį, kurį vertino už jo pasiekimus. Visada galvojau, kad jis yra svarbiausias vaikas mūsų namuose. Jis iškilo užsiimdamas tam tikru sportu, žaisdamas tam tikrose komandose ir gaudamas gerus pažymius mokykloje. Mano broliui atitekdavo visas tėvo dėmesys, ir aš dėl to jaučiausi nesvarbi. Atrodė, kad mano tėvas myli mano brolį už dalykus, kuriuose aš neturiu šansų brolį pranokti. Pavydėjau broliui dėmesio, o mano tėvui nerūpėjo dalykai, kuriuos gerai mokėjau aš, išskyrus valgio gaminimą.
 Gyvenime esu daugybę kartų girdėjusi komentarų apie tai, jog kiekvienas vaikas jaučiasi, kad jo gyvenimas sunkiausias. Turiu įtarimą, kad taip jaučiamės dėl to, kaip mums paaiškinama, kokia yra mūsų vertė.
 Ši sąvoka yra dvigubai paini tiems iš mūsų, kurie buvome NEVERTINAMI už mūsų pasiekimus ar gyvenome kito vaiko pasiekimų šešėlyje.
 Aš bandžiau atitikti savo tėvų lūkesčius IR būti labiau tokia, kaip mano brolis, kad laimėčiau pritarimą, kurį, galvojau, gauna brolis. (Iš tikrųjų mano brolis patyrė didžiulį spaudimą.) Aš sužinojau daugiau apie visą šitą vaiko vertės įsitikinimų sistemą stebėdama savo pačios vaikus ir jų klausydamasi, kai mūsų šeima pakilo iš smurtingos ir disfunkcionalios šeimos sistemos.
 Gimus mūsų pirmajam vaikui, berniukui, visi turėjo didžiulių lūkesčių. Kai paaiškėjo, kad jis gali būti geras atletas, visi jį spaudė. Tėvelio, Močiutės ir Senelio džiaugsmui, jis susidomėjo ūkio darbais dar prieš pradėdamas vaikščioti. Mes spaudėme jį abejose srityse, bet tai vadinome palaikymu. Mano vyras spaudė mūsų sūnų dirbti fermoje panašiai kaip pats buvo spaudžiamas, kai buvo vaikas – gyvenime jis turėjo tik vieną tėvystės pavyzdį, kuris nebuvo geras.
 Kai mūsų vaikai paaugo, mano psichikos sveikata ėmė nuolat blogėti. Kai galiausiai palūžau ir atrodė, jog daugiau nebegaliu, nusprendžiau, kad arba paliksiu savo šeimą, arba mirsiu, todėl kreipiausi pagalbos paskutinį kartą. Iš pradžių man norėjosi pagalbos tik dėl savo pačios psichikos problemų. Buvau įsitikinusi, kad dėl visko kalta aš ir kad paprasčiausiai negaliu BŪTI pakankamai gera ar elgtis tinkamai. Savo šeimos disfunkcijos tuomet neatpažinau. Tikėjau, kad esu geresnė mama nei mano pačios tėvai, bet to neužteko ir buvau nepaprastai nelaiminga. Kai supratau, kokia yra mano įsitikinimų sistema, kaip ji susiformavo su daugybe melo, spaudimo ir kitų žmonių lūkesčių, tai į dienos šviesą išlindo daugybė kitų dalykų. Pasidarė aišku, kad man ir mano vyrui reikia mūsų santykiuose kažką keisti. Aš buvau „antras planas“, o ne „partnerė“, ir pradėjau suprasti, kad noriu būti lygiavertis žmogus: fermos bendrasavininkė ir lygiavertė partnerė santuokoje. Kai abu su vyru pradėjome suprasti, kaip turėti funkcionalius santykius pagal tikrąjį meilės apibrėžimą, išlindo ir tiesa apie tai, kaip jaučiasi mūsų vaikai dėl mūsų lūkesčių jiems, apie jų savivertės suvokimą, apie jų jausmus mums bei vienas kitam ir apie tai, kas yra „teisinga“ ir „neteisinga“.
 Mano sūnui atrodė, kad sistema yra jo atžvilgiu yra nepaprastai neteisinga, kad mergaitėms daug lengviau, nes iš jų nereikalaujama tokių sporto pasiekimų; taip pat iš jų nebuvo reikalaujama dirbti fermoje. Jam atrodė, kad visas spaudimas yra nukreiptas į jį ir kad jis prisiima visą kritiką, ypač iš tėvo. Mūsų vyriausioji dukra, tuomet paauglė, prisipažino, kad niekada nesijautė galinti varžytis su broliu ir kad tėvui rūpi tik jos brolis. Ji pasakė, kad brolis visada svarbiausias, kad visas dėmesys skiriamas jam ir kad mums svarbūs tik jo užsiėmimai bei pasiekimai. Viskas, dėl ko jos brolis jautėsi spaudžiamas, jai atrodė kaip pagyros, meilė ir vertė. O tai, ką ji patyrė kaip nesirūpinimą ar nesidomėjimą ja, jos brolis suprato kaip didesnę meilę ir vertinimą nei gavo jis, kadangi iš jos nebuvo reikalaujama pasirodymų ir jai nebuvo užkrauta tokia atsakomybė ir našta kaip jam. Tai, kas jam atrodė kaip kabinėjimasis, ji matė kaip meilę, o tai, kas jai atrodė kaip nesirūpinimas, jis suprato kaip didesnį palankumą.
 Abi mūsų dukros manė, kad jų brolis yra vertingesnis nei jos, nes joms atrodė, jog jam skiriamas visas dėmesys. Net ir matydamos didžiulį spaudimą, kurį mes jam darėme, jos tai laikė dėmesiu ir pripažino jo vertę (kurią žodžiais mes jam užkrovėme) už sporto pasiekimus ir gebėjimą dirbti fermoje. Visuomenėje kartais tai vadinama „brolių ir / ar seserų varžymusi“, bet, kaip matote, tam yra pagrindo. Nei vienas iš mūsų vaikų nesijautė vertinamas ar pripažintas už tai, kokie jie yra iš tikrųjų. Visi trys jautė spaudimą patenkinti mūsų lūkesčius.
 Mano sūnus jautė apmaudą, nes prisidengę palaikymu mes jį girdavome, ir tai būdavo spaudimo forma, kuria versdavome jį gerai pasirodyti, daugiau pasiekti ir našiau dirbti. Situacija buvo tokia prasta, kad mūsų sūnus jautė stiprią pasirodymo baimę, iki tokio lygio, kad prieš kontrolinius mokykloje jam pasidarydavo bloga. Mes nesupratome, kad dėl to kalti mes, ir galvojome, jog jo tiesiog tokia asmenybė.
 Iš tikrųjų visi trys mūsų vaikai buvo teisūs. Mūsų dukros nebuvo tiek pripažįstamos kiek mūsų sūnus, nuo kurio mes net buvome priklausomi, ypač dėl fermos. Jos jautėsi apleistos, nemylimos ir mažiau vertingos. Mūsų sūnus taip pat buvo teisus: jis patyrė didžiulį spaudimą, gaudavo daug neigiamo dėmesio ir jautėsi nešantis didžiulę ūkio darbų naštą bei privalantis gerai pasirodyti žaisdamas ledo ritulį.
 Ši šeimos disfunkcija buvo lygiai tokia pati, kokioje išaugome aš ir mano vyras, ir mums užaugus ji tapo mūsų meilės ir vertės apibrėžimu. Todėl aš ir mano vyras išmokėme savo pačių vaikus meilę ir vertę suprasti taip pat, kaip kad buvome išmokyti šias sąvokas suprasti patys. Mes perdavėme šią klaidingą informaciją savo vaikams ir tą darydami formavome jų galvose neteisingą įsitikinimų sistemą apie tai, kas yra meilė, vertė ir lygybė. Matote, kaip ratas sukasi, jeigu jo nesustabdome. Kai mes visi pradedame suprasti, kas yra tiesa, meilė, vertė ir lygybė, mūsų šeima gyja.
 VERTIMAS. Darlene Ouimet „Žema savivertė, gėda, depresija ir pirmasis žingsnis“
 Šiandien Debbie V. pakomentavo mano paskutinįjį įrašą „Atlaikiusieji smurtą“ ir jos komentaras mane paveikė tiek, kad nusprendžiau apie tai parašyti atskirą įrašą.
 Debbie rašo:
 Dirbu su savimi ties tuo, apie ką rašai. Tiksliai žinau, kaip viskas prasidėjo, net atsimenu jausmus, kuriuos jaučiau, kai buvau vaikas... nejaukumas ir gėda: „Kas aš tokia maniausi esanti???“ Ir mačiau, jog suaugusieji, pastatydami mane į vietą, galvoja apie save: „puikiai susitvarkiau“... koks mėšlas. Esu dėkinga, kad padėjai man susieti mano vaikystės patirtis su mano dukra... tai yra: ką DARYČIAU, jeigu kas nors su mano dukra elgtųsi taip, kaip buvo elgiamasi su manimi, arba kaip visa tai vertinčiau. Tai padėjo man viską pamatyti LABAI aiškiai. Negaliu PATIKĖTI, kad kas nors gali su vaikais elgtis taip, kaip elgiasi, atrodytų, nuolat.
 Atlaikiusiems smurtą ne visada lengva klausytis kitų žmonių smurto istorijų, bet daug lengviau reaguoti į kitų smurto istorijas nei jausti savo jausmus dėl pačių patirto smurto. Aš ieškodavau žmonių, patyrusių sunkesnį smurtą nei aš, kad sutvirtinčiau fantaziją, jog tai, ką patyriau pati, nebuvo taip blogai. Kas man sakydavo, kad tai nėra taip blogai? JIE. Būtent tie, kas prieš mane smurtavo ir neišdrįsdavo manęs apsaugoti, buvo mane įtikinę, jog tai nėra taip blogai. Giliai viduje tikėjau, kad dėl kažkokios priežasties man kažkas negerai ir kad nusipelniau to, kas man nutiko. Tokiu būdu jie padaro taip, kad tikėtume melu ir saugotume paslaptis. Neužtrauk šeimai gėdos atskleisdama tiesą. Tiek daug iš mūsų ir toliau neigia, kad su jais buvo elgiamasi blogai, kad jų neapsaugojo ir nevertino, nes priimti tiesą apie savo gyvenimą yra nepaprastai skausminga. Bet ši tiesa yra ta tiesa, kuri tave išlaisvins.
 Savo komentare Debbie kalba apie tai, kad norėdama jai padėti tinkamai sureaguoti į jos siaubingą smurto istoriją – kuri apima tampymą už plaukų, mušimą ir tokį žnaibymą, kad net nuplyšdavo oda – aš paprašiau jos įsivaizduoti savo reakciją, jeigu šią istoriją jai papasakotų jos dukra. Kaip vertintum, jeigu tavo mylimas žmogus ateitų pas TAVE ir papasakotų tau tavo istoriją, tarsi ji būtų nutikusi jam? Ar tu tą žmogų nutildytum? Bandytum istoriją sušvelninti? Pasakytum, jog jis perdeda, meluoja ar bando gauti dėmesio? Ar sakytum, kad jis padarė kažką, dėl ko tokio elgesio nusipelnė? Kažkodėl manau, kad taip nedarytum. Manau, kad būtum pasibaisėjęs. Manau, kad pravirktum pykčio ir frustracijos ašarom, kad tas žmogus patyrė tokį siaubą ir iš jo buvo atimtas nekaltumas. Manau, jog norėtum padaryti viską, kas įmanoma, kad tą žmogų patikintum, jog jis dėl viso to tikrai nekaltas, kad to nenusipelnė ir kad jo smurtautojas buvo neteisus taip su juo elgdamasis.
 Mes neleidžiame sau jausti skausmo dėl to, kaip su mumis buvo elgiamasi, tada, kai manome, kad priimti skausmą, jog buvome taip smarkiai nuvertinami, yra skaudžiau už bet kokį kitą skausmą. Mes norime ir toliau neigti, kad mūsų šeima galėjo mūsų neapsaugoti, ar dar blogiau – kad mūsų pačių tėvai mumis naudojosi ir mus taip smarkiai žemino. Manau, aš labiausiai bijojau to, kad jeigu stosiu akistaton su visa tiesa apie savo praeitį ir išsiaiškinsiu, jog visa tai iš tikrųjų tiesa... tai reikš, kad manęs neįmanoma mylėti arba kad nesu verta meilės. Kaltinti save buvo saugiau nei priimti, kad esu niekas.
 Grįžti atgal ir susigrumti su praeities įvykiais buvo labai skausminga. Mes buvome vaikai; nekalti vaikai, kuriems buvo sakoma, kad nusipelnome būti mušami; mums buvo sakoma (ne visada žodžiais), kad nenusipelnome būti apsaugoti, kad nenusipelnome meilės ir kad mus reikia auklėti, nes esame blogi, neramūs ar neteisūs. Mes jautėmės sugedę. Psichologinio ar emocinio smurto metu mums buvo liepiama nejausti, mums buvo sakoma, kad esame kvaili, verkšlenantys ar paiki, ir mūsų trapiems protams buvo aišku, kad tokių, kokie esame iš tikrųjų, mūsų nevertina, bet vertina tik tada, jei padarome kažką tokio, dėl ko kiti jaučiasi geriau. Seksualinio smurto metu mums buvo sakoma, kad mums reikia susipažinti su tikru pasauliu, kad tai yra meilė ar kad mes esame ypatingi, ir jeigu savo smurtautoją išduosime, tai teks visą likusį gyvenimą praleisti bijant dėl savo, savo brolių ar seserų, tėvų arba naminių gyvūnų gyvybės. Mes gyvenome baimėje. Mums buvo sakoma, kad meluojame, kad tai tėra smulkmena ar kad mes esame išprotėję, jog susigalvojame tokią istoriją. Kai ką iš mūsų bažnyčioje ištempdavo į priekį, kad visi galėtų už mus pasimelsti, taip tik dar labiau sutvirtinant mūsų įsitikinimą, jog problema esame mes. Tai nėra meilė.
 Tad mes užaugame galvodami, kad dėl visko esame kalti patys, kad išprotėję esame mes. O kai bandome tvarkytis su psichikos sveikatos problemomis, pžema saviverte ir įvairiausiomis depresijos formomis, tai jie rodo pirštu į mus ir paskelbia: „Štai įrodymas. Mes visada žinojome, kad tai tu – problema visada buvai tu!“ Šioje gyvenimo stadijoje mes esame taip giliai įklimpę į rūką ir pripratę gyventi lyg karuselėje, kad nesunkiai vėl patikime, jog jie teisūs. Mes geriame vaistus, neretai pakliūname į ligoninę, niekaip nesuprasdami, kada viskas prasidėjo.
 Noriu tave padrąsinti pažvelgti į save iš šono, papasakoti sau savo istoriją tarsi ją pasakotų tavo mylimas žmogus ir pažiūrėti, kaip tada jautiesi. Pykti nėra blogai. Tas pyktis yra pagrįstas; kaltinimas ir pyktis yra tiltas į laisvę, o stojant akistaton su visiška tiesa skausmas yra laikinas. Išklausyk savo paties istoriją ir suprask, kad nusipelnai žinoti tiesą. Esi pakankama(s), tave galima mylėti ir esi verta(s) meilės.
 Ačiū, kad perskaitei mano šiandienos tiradą. Norėčiau padrąsinti tave parašyti komentarą apie tai, kaip šis įrašas tave paveikė, kokias emocijas jauti? Ar kalbu per tiesmukai? Stumiu per stipriai ar būtent tai ir norėjai išgirsti?
 VERTIMAS. Interviu su Alice Miller. 9 dalis: gailiaširdžio liudytojo svarba; žiaurumo ratas
 Interviu su Alice Miller. 5 dalis
 Interviu su Alice Miller. 6 dalis
 Interviu su Alice Miller. 7 dalis
 Interviu su Alice Miller. 8 dalis


type: other

text:
 AUTO 2017-00038/59065 DE NOVIEMBRE 7 DE 2017
 AUTO 2017-00038 DE 07 DE NOVIEMBRE DE 2017
 CONTENIDO:SE DEFINE CUÁLES SON LOS ASUNTOS DE CARÁCTER AGRARIO DE CONOCIMIENTO DE LA SECCIÓN TERCERA DEL CONSEJO DE ESTADO. RESPECTO DEL CONOCIMIENTO DE LOS PROCESOS AGRARIOS POR ESTA SECCIÓN, EL LEGISLADOR ESTABLECIÓ, EN ATENCIÓN A SU NATURALEZA, UNA COMPETENCIA ESPECIAL, EN VIRTUD DE LA CUAL TALES LITIGIOS DEBEN TRAMITARSE EN ÚNICA O EN SEGUNDA INSTANCIA ANTE EL CONSEJO DE ESTADO, COMO LOS CONSAGRADOS EN LOS NUMERALES 9, 10 Y 12 DEL ARTÍCULO 149 DEL CPACA, Y LO DISPUESTO EN LOS NUMERALES 12 Y 13 DEL ARTÍCULO 152 DE LA MISMA NORMATIVA. CONFORME A ESTAS DISPOSICIONES, LA SECCIÓN TERCERA NO TIENE A CARGO TODAS LAS CONTROVERSIAS EN LAS QUE SE VENTILE CUALQUIER MATERIA RELACIONADA CON LA EXPLOTACIÓN AGRÍCOLA DE LA TIERRA, SINO SÓLO CONOCERÁ DE DETERMINADAS CUESTIONES AGRARIAS. ASÍ, EN EL CASO EN EL QUE SE PRETENDE LA NULIDAD DE LOS ACTOS ADMINISTRATIVOS POR MEDIO DE LOS CUALES SE RESOLVIÓ UNA SOLICITUD DE INSCRIPCIÓN DE TIERRAS DESPOJADAS Y ABANDONADAS FORZOSAMENTE, TODA VEZ QUE NO SE ESTÁ TRAMITANDO UNA DEMANDA CON TEMÁTICA AGRARIA, ES DECIR, NO SE ESTÁ DEFINIENDO LA SITUACIÓN ADMINISTRATIVA DE UNA PERSONA EN TEMAS DE PROPIEDAD, SINO A LA NULIDAD DE UNOS ACTOS POR MEDIO DE LOS CUALES SE EXCLUYÓ AL DEMANDANTE DEL ESTUDIO PARA EL INGRESO A UN REGISTRO DE TIERRAS DESPOJADAS Y ABANDONADAS, DICHO REGISTRO CONSTITUYE UN PROCEDIMIENTO QUE NO TIENE LA VOCACIÓN DE DEFINIR UNA SITUACIÓN JURÍDICA FRENTE A UN ASUNTO DE PROPIEDAD RURAL, Y POR TANTO, EL ASUNTO POR NO CORRESPONDER A NINGUNA DE LAS MATERIAS ASIGNADAS EXPRESAMENTE A LAS DEMÁS SECCIONES, SERÁ ASIGNADO A LA SECCIÓN PRIMERA Y NO A LA SECCIÓN TERCERA.
 TEMAS ESPECÍFICOS:ACCIÓN DE NULIDAD Y RESTABLECIMIENTO DEL DERECHO, COMPETENCIA, JURISDICCIÓN AGRARIA, COMPETENCIA DEL CONSEJO DE ESTADO, PROCESO AGRARIO, REGISTRO DE DESPOJO DE TIERRAS
 Auto 2017-00038/59065 de noviembre 7 de 2017
 Rad.: 11001-03-26-000-2017-00038-00 (59065)
 Actor: Víctor Prieto Sánchez
 Procede el despacho a pronunciarse sobre la admisión de la demanda presentada por el señor Víctor Prieto Sánchez el 3 de septiembre de 2014, contra la Unidad Administrativa Especial de Gestión de Restitución de Tierras Despojadas.
 1. Mediante escrito presentado ante los Juzgados Administrativos del Circuito de Bogotá, el señor Víctor Prieto Sánchez, a través de apoderado judicial, formuló demanda en ejercicio del medio de control de nulidad y restablecimiento en contra de la Unidad Administrativa Especial de Gestión de Restitución de Tierras Despojadas, con el propósito de que se declarara la nulidad de los actos administrativos contenidos en las resoluciones RE 0023 del 29 de enero de 2014 y RE 0350 del 11 de marzo de 2014, por medio de las cuales se excluyó al demandante del estudio para el ingreso al registro de tierras despojadas y abandonadas (fls. 248 a 267, cdno. ppal.). Así mismo, solicitó se ordenara a la Unidad Administrativa Especial de Gestión de Restitución de Tierras Despojadas incluir de manera inmediata al demandante, en su calidad de víctima del conflicto, en el registro de tierras despojadas y abandonadas forzosamente, con el fin de iniciar el trámite judicial pertinente, de conformidad con la Ley 1448 de 2011.
 2. Por reparto, el conocimiento del proceso correspondió al Juzgado Tercero Administrativo del Circuito de Bogotá - Sección Primera, que mediante auto del 16 de septiembre de 2014 declaró su falta de competencia para conocer el asunto y ordenó su remisión a los Juzgados Administrativos de Barranquilla – Atlántico (fl. 272 a 275 cdno. ppal.).
 3. Inconforme con la decisión anterior, el apoderado de la parte actora formuló recurso de reposición y en subsidio el de apelación, por cuanto consideró que el Juzgado Tercero Administrativo del Circuito de Bogotá - Sección Primera era el competente para conocer del proceso, toda vez que el demandante tenía su domicilio en la ciudad de Bogotá (fl. 276-278 cdno. ppal.).
 4. Mediante providencia del 20 de enero de 2015 el Juzgado Tercero Administrativo del Circuito de Bogotá - Sección Primera, dispuso reponer el auto del 16 de septiembre de 2014, por cuanto la cuantía del proceso excedía los 300 smlmv para que fuera de su competencia. En esa medida, consideró que el expediente debía ser remitido al Tribunal Administrativo de Cundinamarca – Sección Primera (fl. 282 a 293 cdno. ppal.).
 5. No obstante, el Tribunal Administrativo de Cundinamarca – Sección Tercera a través de auto del 7 de mayo de 2015, también declaró su falta de competencia para tramitar el sub judice y ordenó remitirlo al Tribunal Administrativo del Cesar (fl. 298 a 302 cdno. ppal.).
 6. Posteriormente, el 21 de mayo de 2015, la parte demandante presentó reforma de la demanda, en la cual aclaró que el asunto objeto de estudio carecía de cuantía, toda vez que el restablecimiento que se perseguía no era de carácter económico, sino meramente la orden de inscripción del señor Víctor Julio Prieto Sánchez en el registro de tierras despojadas y abandonadas del predio rural identificado con la matrícula inmobiliaria 190-7797, ubicado en el municipio de Copey, departamento del Cesar (fl. 303-304 cdno. ppal.).
 7. En consideración a lo anterior, el 25 de agosto de 2015, el Tribunal Administrativo de Cundinamarca - Sección Primera - Subsección A, ordenó la remisión del expediente a la Sección Primera del Consejo de Estado (fl. 313 a 317 cdno. ppal.), la cual mediante providencia del 13 de marzo de 2017, indicó que el proceso debía ser asumido por la Sección Tercera de esta corporación, por tratarse de un asunto agrario (fl. 331 cdno. ppal.).
 8. En consecuencia, la demanda se sometió a reparto entre los despachos de la Sección Tercera, correspondiéndole su conocimiento a este despacho (fl. 335 cdno. ppal.).
 Corresponde al despacho, en primer lugar, definir cuáles son los asuntos de carácter agrario de conocimiento de la Sección Tercera, para luego establecer si la cuestión planteada en el presente proceso encaja dentro de los mismos y, de advertirse que a la Sección Tercera de la corporación no le corresponde el trámite del asunto, definir cuál es la autoridad habilitada para el particular, con el fin de remitirle las diligencias para lo de su cargo o, de ser el caso, proponer el respectivo conflicto negativo de competencia.
 En virtud de lo dispuesto en los artículos 149 y 150 de la Ley 1437 de 2011, la Sala de lo Contencioso Administrativo del Consejo de Estado conoce, entre otros asuntos, de: i) los procesos de nulidad y restablecimiento del derecho que carezcan de cuantía, que se promuevan contra actos administrativos proferidos por autoridades del orden nacional; ii) la revisión de los actos de extinción del dominio agrario y de los de clarificación de la propiedad, deslinde y recuperación de baldíos; iii) la nulidad con restablecimiento, contra los actos administrativos expedidos por el Instituto Colombiano de Desarrollo Rural, Incoder, o la entidad que haga sus veces, que inicien las diligencias administrativas de extinción del dominio; clarificación de la propiedad, deslinde y recuperación de baldíos; iv) los relacionados con la declaración administrativa de extinción del dominio o propiedad de inmuebles urbanos y de los muebles de cualquier naturaleza y v) las apelaciones de las providencias —autos y sentencias— susceptibles de este recurso, dictadas por los tribunales administrativos en primera instancia.
 A su vez, por disposición del reglamento interno de esta corporación(1), a la Sección Tercera le compete el conocimiento de los siguientes temas:
 1. Los procesos de simple nulidad y de nulidad y restablecimiento del derecho que versen sobre asuntos de contenido agrario, contractual, minero o petrolero.
 5. Los procesos de reparación directa por hechos, omisiones u operaciones administrativas a que se refieren el artículo 86 del Código Contencioso Administrativo, y el inciso 3 del artículo 35 de la Ley 30 de 1988.
 10. El recurso extraordinario de revisión contra las sentencias de única instancia dictadas por los tribunales administrativos, en asuntos relacionados con la competencia de esta sección.
 13. Las acciones populares que versen sobre asuntos contractuales y aquellas relacionadas con el derecho a la moralidad administrativa. (...)
 Por su parte, la Sección Segunda de esta corporación conoce de los asuntos de carácter laboral; la Cuarta de los tributarios(2), entre otros; la Quinta de los de naturaleza electoral y la Primera de los ambientales, así como de aquellos que versen sobre materias cuyo conocimiento no corresponda a las demás Secciones(3).
 Ahora bien, respecto al conocimiento de los procesos agrarios por esta Sección, el legislador estableció, en atención a su naturaleza, una competencia especial, en virtud de la cual tales litigios deben tramitarse en única o en segunda instancia ante el Consejo de Estado, verbigracia el contenido en los numerales 9, 10 y 12 del artículo 149 del CPACA y lo dispuesto en los numerales 12 y 13 del artículo 152 ibídem, a cuyo tenor(4):
 “9. De la nulidad con restablecimiento, contra los actos administrativos expedidos por el Instituto Colombiano de Desarrollo Rural, Incoder, o la entidad que haga sus veces, que inicien las diligencias administrativas de extinción del dominio; clarificación de la propiedad, deslinde y recuperación de baldíos.
 “10. De la revisión contra los actos de extinción del dominio agrario, o contra las resoluciones que decidan de fondo los procedimientos sobre clarificación, deslinde y recuperación de baldíos.
 “12. De los de nulidad de los actos del Instituto Colombiano de Desarrollo Rural, Incoder, o de la entidad que haga sus veces, en los casos previstos en la ley.
 “12. De la nulidad contra las resoluciones de adjudicación de baldíos.
 “13. De los de expropiación de que tratan las leyes agrarias (...)” (se resalta).
 Lo anterior resulta acorde con los criterios que la Sala Plena de la corporación aplicó al definir los procesos que conocería cada una de sus Secciones atendiendo a un criterio de especialidad y de volumen de trabajo(5). En estas condiciones, la Sección Tercera no tendrá a cargo todas las controversias en las que se ventile cualquier materia relacionada con la explotación agrícola de la tierra, sino solo conocerá de determinadas cuestiones agrarias.
 A su vez, las otras secciones tramitarán los demás procesos según el alcance y la cuantía de las pretensiones, asegurando con ello una distribución equitativa de la carga de trabajo entre las secciones de la Sala de lo Contencioso Administrativo.
 En el sub lite se pretende la nulidad de los actos administrativos por medio de los cuales se resolvió la solicitud de inscripción de un inmueble en el registro de tierras despojadas y abandonadas forzosamente formulada por el señor Víctor Julio Prieto Sánchez, actuación regulada por el artículo 76 de la Ley 1448 de 2011(6), “por la cual se dictan medidas de atención, asistencia y reparación integral a las víctimas del conflicto armado interno y se dictan otras disposiciones”.
 En esa medida, al analizar el contenido de las decisiones demandadas y confrontarlas con las normas antes referenciadas, se advierte que no se está tramitando una demanda con una temática agraria, entendiendo por estas las establecidas, entre otros, en los numerales 9, 10 y 12 del artículo 149 del Código de Procedimiento Administrativo y de lo Contencioso Administrativo y los numerales 12 y 13 del artículo 152 ibídem, es decir, aquellos en los que se define la situación administrativa de una persona en temas de propiedad rural.
 En efecto, en el presente asunto se debate la nulidad de unos actos administrativos, por medio de los cuales se excluyó al demandante del estudio para el ingreso a un registro de tierras despojadas y abandonadas, pero dicho registro no es un tema agrario, pues trata de una inscripción ante la Unidad Administrativa Especial de Gestión de Restitución de Tierras Despojadas que tiene como objetivo poder iniciar un procedimiento administrativo, pero el mismo no tenía la vocación de definir una situación jurídica frente a un asunto de propiedad rural.
 Por lo anterior, y teniendo en cuenta que las determinaciones cuestionadas no corresponden a ninguno de los negocios asignados expresamente a las demás Secciones, el asunto debe tramitarse ante la Sección Primera de la corporación, por cuanto a esta le corresponde asumir el conocimiento de los procesos frente a los cuales no exista regla especial de competencia.
 Ahora bien, como mediante auto del 13 de marzo de 2017, la Sección Primera, despacho de la consejera María Elizabeth García González, manifestó su falta de competencia, se propondrá el respectivo conflicto, el cual será resuelto por la Presidencia del Consejo de Estado, en ejercicio de las facultades conferidas por el parágrafo del artículo 110 del Código de Procedimiento Administrativo y de lo Contencioso Administrativo(7).
 1. DECLARAR la falta de competencia de esta Sección para conocer de este asunto, de conformidad con lo expuesto en la parte motiva de esta providencia.
 2. REMITIR el expediente a la Presidencia del Consejo de Estado, para que resuelva el conflicto de competencia presentado entre esta Sección y la Sección Primera de la Sala de lo Contencioso Administrativo de la corporación.
 1 Acuerdo 58 de 1999, modificado por los siguientes acuerdos: i) 45 del 2000; ii) 35 de 2001; iii) 55 de 2003; iv) 117 de 2010; v) 140 de 2010; vi) 15 de 2011; vii) 148 de 2014; viii) 110 de 2015 y ix) 306 de 2015.
 2 Al respecto, conviene aclarar que a la Sección Cuarta de la Sala de lo Contencioso Administrativo también conoce de las demandas de nulidad y restablecimiento del derecho presentados en contra determinadas autoridades del orden nacional.
 3 Sobre la distribución de los negocios entre las Secciones, el reglamento interno señala:
 “Sección primera // “1. Los procesos de simple nulidad de actos administrativos que versen sobre asuntos no asignados expresamente a otras secciones. // “2. Los procesos de nulidad y restablecimiento del derecho que versen sobre asuntos no asignados a otras secciones (...)”. // “4. Las controversias en materia ambiental (...). // “8. Todos los demás, para los cuales no exista regla especial de competencia.
 “Sección segunda // “1. Los procesos de simple nulidad de actos administrativos que versen sobre asuntos laborales. // “2. Los procesos de nulidad y restablecimiento del derecho de carácter laboral no provenientes de un contrato de trabajo (...). // “4. Los procesos contra los actos de naturaleza laboral expedidos por el Ministerio de Trabajo y Seguridad Social (...)”. // “Sección Tercera // “1. Los procesos de simple nulidad de actos administrativos que versen sobre asuntos agrarios, contractuales, mineros y petroleros. // “2. Los procesos de nulidad y restablecimiento del derecho que versen sobre las materias enunciadas en el numeral primero (...)”.
 Sección cuarta // “1. Los procesos de simple nulidad que versen sobre actos administrativos relacionados con impuestos y contribuciones fiscales y parafiscales, excepto las tasas. // “2. Los procesos de nulidad y restablecimiento del derecho que versen sobre las materias enunciadas en el numeral precedente. // “3. Los procesos de nulidad y de nulidad y restablecimiento del derecho, distintos a los de carácter laboral, relacionados con actos administrativos expedidos por las siguientes entidades: Consejo de Política Económica y Social, Conpes, Superintendencia Bancaria, Superintendencia de Valores, Junta Directiva del Banco de la República, Ministerio de Comercio Exterior y Fondo de Garantías de Instituciones Financieras (...).
 “Sección Quinta // “1. Los procesos de simple nulidad contra actos de contenido electoral. // “2. Los procesos de nulidad y restablecimiento del derecho, distintos de los de carácter laboral, contra actos de contenido electoral (...)” (Se resalta).
 4 Consejo de Estado, Sección Tercera, Subsección A, auto del 1o de febrero de 2017, exp., 57420, C.P. Marta Nubia Velásquez Rico.
 5 Al respecto, el artículo 1o del Acuerdo 54 de 2003, por medio de la cual la Sala Plena de la corporación modificó el Acuerdo 588 de 1999, señala: “ART. 1o—Distribución de negocios entre las secciones. El artículo 13 del Acuerdo 58 de 1999, por el cual se expidió el reglamento del Consejo de Estado, quedará así: ‘ART. 13.—Distribución de los negocios entre las secciones. Para efectos de repartimiento, los negocios de que conoce la Sala de lo Contencioso Administrativo se distribuirán entre sus secciones atendiendo un criterio de especialización y de volumen de trabajo, así (...)’” (se resalta).
 6 “ART. 76.—Registro de tierras presuntamente despojadas y abandonadas forzosamente. Créase el “Registro de tierras despojadas y abandonadas forzosamente” como instrumento para la restitución de tierras a que se refiere esta ley. En el Registro de Tierras Despojadas y Abandonadas Forzosamente se inscribirán también las personas que fueron despojadas de sus tierras u obligadas a abandonarlas y su relación jurídica con estas, determinando con precisión los predios objeto de despojo, en forma preferente mediante georreferenciación, así como el período durante el cual se ejerció influencia armada en relación con el predio (...)”.
 “La inscripción en el registro procederá de oficio, o por solicitud del interesado. En el registro se determinará el predio objeto del despojo o abandono forzado, la persona y el núcleo familiar del despojado o de quien abandonó el predio. Cuando resulten varios despojados de un mismo predio o múltiples abandonos, la Unidad los inscribirá individualmente en el registro. En este caso se tramitarán todas las solicitudes de restitución y compensación en el mismo proceso (...).
 “La inscripción de un predio en el registro de tierras despojadas será requisito de procedibilidad para iniciar la acción de restitución a que se refiere este capítulo (...)”.
 7 “ART. 110.—Integración de la Sala de lo Contencioso Administrativo. La Sala de lo Contencioso Administrativo se dividirá en cinco (5) secciones, cada una de las cuales ejercerá separadamente las funciones que de conformidad con su especialidad y cantidad de trabajo le asigne la Sala Plena del Consejo de Estado, de acuerdo con la ley y el reglamento interno de la corporación y estarán integradas de la siguiente manera:
 “La Sección Primera, por cuatro (4) magistrados.
 “La Sección Segunda se dividirá en dos (2) subsecciones, cada una de las cuales estará integrada por tres (3) magistrados.
 “La Sección Tercera se dividirá en tres (3) subsecciones, cada una de las cuales estará integrada por tres (3) magistrados.
 “La Sección Cuarta, por cuatro (4) magistrados, y
 “La Sección Quinta, por cuatro (4) magistrados.
 “PAR.—Es atribución del Presidente del Consejo de Estado, resolver los conflictos de competencia entre las secciones de la Sala de lo Contencioso de la Corporación” (Se resalta).


type: wikipedia

text:
Kmečka pojedina spada med slovenske narodne jedi. Kot pove že ime, je namenjena za praznike in druge svečane dogodke.
 Kmečka pojedina je izdelana okrog kuhane kisle repe ali kislega zelja. V tem skuhamo prekajeno svinjsko meso (šunka, zašinek...).
 Poleg kuhanega svinjskega mesa se praviloma doda še pečeno svinjino (rebrca, ...), pečenice, krvavice - kar je bilo v shrambi oziroma je danes v hladilniku.
 Poleg teh dobrot spadajo ajdovi žganci, matevž, slan krompir...
 Sestava kmečke pojedine se razlikuje glede na pokrajino in letni čas priprave (kljub hladilnikom poleti v mesnicah ni na razpolago krvavic...).
 Glej tudi
 seznam slovenskih narodnih jedi
 Jedi
 Slovenska kuhinja


text:
Το Ρόδα, τσάντα και κοπάνα είναι μια ελληνική κωμική ταινία του 1982, σε σενάριο Γιάννη Σκλάβου και σκηνοθεσία Όμηρου Ευστρατιάδη.
 Πλοκή
 Το ιστορικό λύκειο Χαβαλέ περνά δύσκολες ώρες, καθώς η διαμάχη μεταξύ καθηγητών και μαθητών κορυφώνεται και οι καθηγητές έντρομοι δεν ξέρουν τι τους περιμένει. Έτσι κάνουν υπομονή μέχρι την αποφοίτηση των μαθητών.
 Ηθοποιοί
 Σταμάτης Γαρδέλης - Παύλος Κορτέσης
 Γιώργος Ρήγας - Άρης Χάλιας
 Στηβ Ντούζος - Μπίλιας
 Κώστας Ευριπιώτης - μαθητής
 Νίκος Σταγόπουλος - μαθητής
 Αντώνης Λαλάκος - Μάριος Τριανταφύλλου
 Διονύσης Καραμανώλης - Μίλτος Καραμανώλης
 Μίμης Φωτόπουλος - λυκειάρχης Αριστείδης Χαβαλές
 Νίκος Ρίζος - γυμναστής Ηρακλής Ντερέκης
 Γιάννης Γκιωνάκης - επιθεωρητής
 Μάκης Δεμίρης - θεολόγος Λεωνίδας
 Αντώνης Παπαδόπουλος - σεξολόγος Αμάραντος
 Απόστολος Σουγκλάκος - Ηρώδης Σπασοκοκκαλίδης
 Τέτα Ντούζου - Ρομίνα
 Φίλιππος Γιώνης - πατέρας Μπίλια
 Τέτα Κωνσταντά - μαθήτρια
 Ζακλίν Μπέθια - μαθήτρια
 Μαρίνα Ρώμα - Φλώρα
 Μαίρη Παπανικολάου - μαθήτρια
 Λίλιαν Χρόνη - μαθήτρια
 Βίνα Ασίκη - ιστορικός Γλύκα
 Ράσελ Σταύρος - καθηγήτρια ευρωγλώσσας
 Άντζελα Μεταξά - μαθήτρια
 Σεραφίνα Περρή - μαθήτρια
 Μαρία Δαβιδοπούλου - κορίτσι στο μπιλιάρδο
 Παραγωγή και παραλειπόμενα
 Σύμφωνα με τον ηθοποιό Γιώργο Ρήγα, ο τίτλος με τον οποίο θα κυκλοφορούσε η ταινία, πριν αλλάξει, ήταν Πάρτι με ούζα.
 Η ταινία προβλήθηκε τη σεζόν 1982-1983, έκοψε 201.304 εισιτήρια και ήρθε 5η ανάμεσα στις 48 ταινίες της σεζόν. Μετά την επιτυχία του Ρόδα, τσάντα και κοπάνα, κυκλοφόρησαν άλλες τρεις συνέχειες της ταινίας, συν κάποιες εμφανίζεις χαρακτήρων -όπως ο Μπίλιας και ο Χάλιας- και σε άλλες μεταγενέστερες ταινίες.
 Παραπομπές
 Εξωτερικοί σύνδεσμοι
 Ρόδα, Τσάντα και Κοπάνα
 Πώς είναι σήμερα οι πρωταγωνιστές από το Ρόδα Τσάντα και Κοπάνα;
 Ελληνικές ταινίες
 Ταινίες του 1982
 Ελληνόφωνες ταινίες
 Ελληνικές κωμικές ταινίες
 Ταινίες σε σκηνοθεσία Ομήρου Ευστρατιάδη
 Ταινίες σε σενάριο Γιάννη Σκλάβου
 Ταινίες γυρισμένες στην Ελλάδα
 Ταινίες παραγωγής Σπέντζος Φιλμ


text:
Transistor (ingl transfer üle kandma + resistor takisti) on kolme väljaviiguga pooljuhtseadis ehk triood elektriahelate lülitamiseks ja elektrisignaalide võimendamiseks. Transistori abil saab ühe elektrisignaali ‒ sisendsignaali ‒ abil juhtida ehk tüürida teist elektrisignaali ‒ väljundsignaali.
 Transistor on elektroonikalülituste tähtsaim osa elektroonikas, info- ja sidetehnikas ning jõuelektroonikas. Peamiselt valmistatakse transistore integraallülituste ehk mikrokiipide sees, kuid ka eraldi seadistena.
 Enamiku transistoride alusmaterjal on pooljuht räni. Kõrgsagedusseadiste jaoks on kasutusel ka galliumarseniid ja teised pooljuhtmaterjalid. Ka jõutransistorides on kasutusel peamiselt räni, kuigi kasutatakse ka teisi kõrgema sulamistemperatuuriga pooljuhtmaterjale.
 Ajalugu
 Eelkäijad
 Varasemal ajal kasutati samal otstarbel, milleks nüüd kasutatakse transistore, trioode ja teisi elektronlampe ehk raadiolampe, aga signaali diskreetseks sisse- ja väljalülitamiseks kasutati releesid jt. lülitamiseks sobivaid elektri- ja elektroonikaseadiseid.
 Transistoril, nagu ka elektronlambil, on pidev sisend-väljund-karakteristik. Lülitina kasutamisel antakse transistori sisendile diskreetne juhtsignaal, mille üks diskreetne väärtus viib transistori piisavalt avatud (juhtivasse) olekusse, teine aga sulgeb transistori. Tänapäeval kasutatakse ka elektronlampe, aga väga vähe, sest transistoril on elektronlambi ees mitmeid eeliseid.
 Esimesed transistorid
 Esimene transistori patent anti füüsik Julius Edgar Lilienfeldile 1925. aastal. Patendikirjeldus sarnanes väga selle seadme omaga, mida tänapäeval tuntakse väljatransistori nime all. Ka 1934. aastal patenteeris saksa leiutaja Oskar Heil sarnase seadme.
 1942. aastal eksperimenteeris järgmine sakslane Herbert Mataré radarisüsteemile anduri väljatöötamisel niinimetatud "topeltdioodidega". Tema loodud seadmel oli pooljuhtaluse peal kaks eraldiseisvat, kuid väga lähestikku asetsevat metallkontakti. Leiutisega töötades avastas ta nähtusi, mida ei olnud võimalik selgitada kahe iseseisvalt toimiva dioodi tööga. Nende nähtuste uurimisest kasvas välja algeline idee bipolaartransistori loomiseks.
 1947. aastal avastasid Ameerika Ühendriikide teadlased John Bardeen ja Walter Brattain, et kui panna germaaniumikristalli külge kaks kullast kontakti, siis väljundis saadava signaali võimsus on suurem sisendsignaali omast. William Shockley nägi selles avastuses suurt potentsiaali ning töötas paar kuud avastatud nähtuse mõistmiseks. Tema töö laiendas oluliselt teadmisi pooljuhtide olemusest ja nendega seotud nähtustest.
 Esimene ränialuseline transistor töötati välja Texas Instrumentsis Gordon Teali poolt aastal 1954. Esimese MOSFET transistori (metall-oksiid-pooljuht väljatransistori) valmistasid teadlased John Atalla ja Dawon Kahng 1960. aastal.
 Transistori eelised ja puudused elektronlambiga võrreldes
 Eelised:
 Palju väiksem – isegi kuni tuhandeid kordi.
 Ökonoomsem – eraldab vähem soojust (puudub hõõgkütteahel ja töötavad palju madalamatel pingetel).
 Mehaaniliselt vastupidavam – elektronlambi klaaskest läheb kergesti katki ja sisemised detailid kardavad põrutusi.
 Pikema tööeaga – elektronlambid kaotavad töötades aja jooksul oma töövõime, peamiselt katoodi emissiooni võime vähenemise tõttu.
 Kiirema töövalmidusega – transistor üldjuhul ei vaja soojenemist töörežiimi jõudmiseks.
 Puudused:
 Suurem tundlikkus tugevate elektromagnetväljade suhtes.
 Suurem tundlikkus kiirguste suhtes.
 Kartlikkus ülepingete ja liigvoolude suhtes (toitehäiringud, näiteks välgust, ja elektrostaatika).
 Ei talu kõrget temperatuuri ja suuri kaovõimsusi (aga elektronlampe saab tööle panna suure võimsusega, sest neid saab konstruktiivselt valmistada suuremana ja oma ehituse ja materjalide (metall, klaas, keraamika) tõttu taluvad nad kõrgemat temperatuuri ning nende jahutamise probleem on lihtsamini lahendatav).
 Põhiliigid
 Transistoride põhirühmad on
 unipolaartransistorid (uni- < ladina k unus üks + polos kreeka k poolus) ehk väljatransistorid ja
 bipolaartransistorid (bi- < ladina k bis kahe-).
 Väljatransistoride töös osalevad ainult üht liiki laengukandjad ‒ elektronid või augud, bipolaartransistorides aga nii elektronid kui ka augud, seega kaht liiki laengukandjad. Põhimõtteline erinevus on ka transistori väljundvoolu tüürimise (juhtimise) viisis: väljatransistoride korral tüüritakse väljundvoolu sisendpingega, bipolaartransistoridel sisendvooluga. Kuid see erinevus on väga tinglik
 Väljatransistorid jagunevad struktuurilt
 pn-tõkkekihiga transistorideks, kus tüüriva elektrivälja mõjul muutub kanali tegevristlõige, ja
 isoleeritud tüürelektroodiga transistorideks, kus elektriväli muudab laengukandjate kontsentratsiooni kanalis, seega kanali takistust.
 Esimesi nimetatakse lühemalt pn-väljatransistorideks, teisi isoleeritud paisuga transistorideks, rahvusvaheliselt kasutatav lühend MOSFET. Viimased ongi kõige laiemalt kasutusel, sest võimaldavad tüürida väljundvoolu praktiliselt võimsusvabalt (madalatel sagedustel).
 Unipolaar- ja bipolaartransistoride tehniliselt kasulikud omadused on ühendatud isoleeritud paisuga bipolaartransistoris (IGBT), kus bipolaartransistori baasiahela voolu tüürib väljatransistor. Niisugune kombinatsioon võimaldab väikese tüürvõimsusega lülitada väljundahelas kõrget pinget ja tugevat voolu.
 Kasutamine
 Transistore kasutatakse peaaegu igas elektroonikalülituses ja nad on tavaliselt teostatud integraallülituste koosseisus, kus nad töötavad enamasti elektrooniliste lülititena. Eraldi komponentidena on transistorid kasutusel mitmesugustes elektritoitelülitustes (suure võimsusega vaheldites, alaldites, impulsstoiteallikates), samuti analoogelektroonikas, näiteks helisagedusvõimendite võimsusvõimendites, kuid siingi on võimsustransistorid enamasti ühel kiibil võimsusvõimendi teiste elementidega.
 Arvuliselt kõige enam transistore on mitmesugustes digitaaltehnika komponentides, mille kiibi mõne ruutmillimeetri suurusel pinnal võib olla transistoristruktuure miljonites ja isegi miljardites. Nende väljatransistoride suurust väljendatakse kanali pikkusega, mida tänapäeval mõõdetakse kümnetes nanomeetrites (üks nanomeeter on üks miljondik millimeetrit).
 Vaata ka
 pn-siire
 Bipolaartransistor
 Väljatransistor
 Lülitid


type: contracts

jurisdiction: EU

text:
 24.10.2008
 ET
 Euroopa Liidu Teataja
 L 281/32
 EÜ-ŠVEITSI ÜHISKOMITEE OTSUS nr 2/2008,
 24. september 2008,
 millega asendatakse protokolli nr 2 III tabel ja IV tabeli punkt b
 (2008/811/EÜ)
 ÜHISKOMITEE,
 võttes arvesse 22. juulil 1972 Brüsselis alla kirjutatud lepingut Euroopa Majandusühenduse ja Šveitsi Konföderatsiooni vahel (edaspidi „leping”), mida on muudetud 26. oktoobril 2004 Luxembourgis alla kirjutatud Euroopa Ühenduse ja Šveitsi Konföderatsiooni vahelise lepinguga, millega muudetakse lepingut töödeldud põllumajandustoodete suhtes kohaldatavate sätete osas, ja selle protokolli nr 2, eriti selle artiklit 7,
 ning arvestades järgmist:
 (1)
 Lepingu protokolli nr 2 rakendamiseks määrab ühiskomitee kindlaks lepinguosaliste siseturu võrdlushinnad.
 (2)
 Tooraine puhul, mille suhtes kohaldatakse hinnakompensatsioonimeetmeid, on tegelikud hinnad lepinguosaliste siseturgudel muutunud.
 (3)
 Seepärast on vaja protokolli nr 2 III tabelis ja IV tabeli punktis b loetletud võrdlushindu ja summasid vastavalt ajakohastada.
 (4)
 Kuna võib arvata, et turu kõikuvus jätkub, hakkavad lepinguosalised iga kahe kuu tagant vahetama teavet siseturu hindade kohta ning kui ilmneb olulisi erinevusi, võidakse käesolevat otsust muuta,
 ON TEINUD KÄESOLEVA OTSUSE:
 Artikkel 1
 Protokolli nr 2 III tabel ja IV tabeli punkt b asendatakse käesoleva otsuse I ja II lisas olevate tabelitega.
 Artikkel 2
 Käesolevat otsust kohaldatakse alates 1. augustist 2008.
 Brüssel, 24. september 2008
 Ühiskomitee nimel
 eesistuja
 Jacques DE WATTEVILLE
 I LISA
 „III TABEL
 EÜ ja Šveitsi siseturu võrdlushinnad
 Põllumajanduslik tooraine
 Šveitsi siseturu võrdlushind
 Šveitsi frankides 100 kg netomassi kohta
 EÜ siseturu võrdlushind
 Šveitsi frankides 100 kg netomassi kohta
 Artikli 4 lõige 1
 Kohaldatakse Šveitsi poolel Šveitsi ja Euroopa Ühenduse võrdlushindade erinevus
 Šveitsi frankides 100 kg netomassi kohta
 Artikli 3 lõige 3
 Kohaldatakse Euroopa Liidu poolel Šveitsi ja Euroopa Ühenduse võrdlushindade erinevus
 eurodes 100 kg netomassi kohta
 Harilik nisu
 63,43
 43,07
 20,35
 0,00
 Kõva nisu
 93,28
 92,08
 1,20
 0,00
 Rukis
 61,46
 38,33
 23,15
 0,00
 Oder
 48,94
 48,94
 0,00
 0,00
 Mais
 35,16
 35,16
 0,00
 0,00
 Harilik nisujahu
 112,50
 68,75
 43,75
 0,00
 Täispiimapulber
 678,50
 482,57
 195,95
 0,00
 Lõssipulber
 555,19
 388,12
 167,05
 0,00
 Või
 1 005,04
 461,82
 543,20
 0,00
 Valge suhkur
 Munad (1)
 255,00
 205,50
 49,50
 0,00
 Värske kartul
 42,00
 23,80
 18,20
 0,00
 Taimne rasv (2)
 390,00
 160,00
 230,00
 0,00
 (1) Tuletatud kooreta, vedelas olekus linnumunade hindadest, mis on korrutatud teguriga 0,85.
 (2) 100 % rasvasisaldusega taimsete rasvade hinnad (pagari- ja toiduainetööstusele).”
 II LISA
 „IV TABEL
 b)
 Põllumajanduskomponentide arvutamisel võetakse arvesse järgmisi põllumajandusliku tooraine põhisummasid:
 Põllumajanduslik tooraine
 Kohaldatakse Šveitsi poolel, artikli 3 lõige 2,
 kohaldatav põhisumma
 Šveitsi frankides 100 kg netomassi kohta
 Kohaldatakse Euroopa Ühenduse poolel, artikli 4 lõige 2,
 kohaldatav põhisumma
 Eurodes 100 kg netomassi kohta
 Harilik nisu
 17,00
 0,00
 Kõva nisu
 1,00
 0,00
 Rukis
 20,00
 0,00
 Oder
 0,00
 0,00
 Mais
 0,00
 0,00
 Harilik nisujahu
 37,00
 0,00
 Täispiimapulber
 167,00
 0,00
 Lõssipulber
 142,00
 0,00
 Või
 462,00
 0,00
 Valge suhkur
 0,00
 0,00
 Munad
 36,00
 0,00
 Värske kartul
 15,00
 0,00
 Taimne rasv
 196,00
 0,00”