text:
L 221/2 LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis 24.8.2010.
 TULKOJUMS
 NOLĪGUMS
 starp Eiropas Savienību un Ugandas Republiku par Eiropas Savienības vadītās misijas statusu
 Ugandā
 EIROPAS SAVIENĪBA,
 turpmāk “Savienība”,
 no vienas puses, un
 UGANDAS REPUBLIKA,
 turpmāk “Uzņēmēja valsts”,
 no otras puses,
 abas turpmāk kopā “Puses”,
 ŅEMOT VĒRĀ,
 — ka Apvienoto Nāciju Organizācijas Drošības padome (ANO DP) 2009. gada 30. novembrī pieņemtajā Rezolūcijā 1897
 (2009) par situāciju Somālijā atgādināja savas iepriekšējās rezolūcijas par atbalstu Somālijai un atkārtoti apliecināja, ka
 ciena Somālijas suverenitāti, teritoriālo integritāti, politisko neatkarību un vienotību,
 — to, ka ANO DP turklāt uzsvēra, ka Somālijas drošība ilgtermiņā ir atkarīga no tā, cik efektīvi federālā pagaidu valdība
 (FPV) izveidos valsts drošības spēkus un Somālijas policijas spēkus, ievērojot Džibuti nolīgumu un saskaņā ar valsts
 drošības stratēģiju,
 — Uzņēmējas valsts aizsardzības ministra 2010. gada 5. janvāra vēstuli, kurā viņš pauda gandarījumu par Savienības
 iecerēto misiju Somālijas drošības sektora atbalstam un aicināja Savienību vismaz vienu gadu piedalīties Somālijas
 drošības spēku apmācībās Uzņēmējā valstī,
 — Padomes Lēmumu 2010/96/KĀDP (2010. gada 15. februāris) par Eiropas Savienības militāro misiju, lai palīdzētu
 Somālijas drošības spēku apmācībā (1),
 — ka šai misijai nav izpildvaras funkcijas un tai nav tiesību piemērot piespiedu līdzekļus neatkarīgi no Uzņēmējas valsts
 piekrišanas,
 — to, ka šis nolīgums neietekmēs Pušu tiesības un pienākumus, ko tām uzliek starptautiski nolīgumi un citi instrumenti,
 ar kuriem ir izveidotas starptautiskas tiesas, tostarp Starptautiskās Krimināltiesas statūti,
 IR VIENOJUŠĀS PAR TURPMĀKO.
 1. pants c) “ES misijas komandieris” ir komandieris teritorijā, kurā
 notiek karadarbība;
 Darbības joma un definīcijas
 1. Šis nolīgums attiecas uz Eiropas Savienības vadīto misiju
 Somālijā (turpmāk “ESAM Somālija”) un tās personālu.
 d) “ES militārais štābs” ir militārais štābs un tā elementi neatka
 rīgi no to atrašanās vietas, kas ir pakļauts ES militāriem
 komandieriem, kuri nodrošina misijas militāru vadību vai
 2. Šis nolīgums ir spēkā tikai Uzņēmējas valsts teritorijā. kontroli;
 3. Šajā nolīgumā:
 e) “attiecīgo valstu kontingenti” ir vienības un elementi, kas
 pieder Savienības dalībvalstīm un citām valstīm, kuras
 piedalās misijā;
 a) “ESAM Somālija” ir ES militārais štābs un misijā iesaistītie
 attiecīgo valstu kontingenti, to ekipējums un transportlī
 dzekļi;
 f) “ESAM Somālija personāls” ir uz ESAM Somālija norīkots
 civilais un militārais personāls, kā arī personāls, kas izvietots,
 sagatavojot misiju, un personāls, kas misijā veic kādas Nosū
 b) “misija” ir ESAM Somālija sagatavošana, izvēršana, izpilde un tītājas valsts vai Savienības iestādes uzdevumu; tas atrodas
 atbalsts; Uzņēmējas valsts teritorijā, ja vien šajā nolīgumā nav pare
 dzēts kas cits, un tas nav vietējais personāls un personāls, ko
 (1) OV L 44, 19.2.2010., 16. lpp. nodarbina starptautiski komerciāli līgumslēdzēji;
 ---pagebreak--- 24.8.2010. LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis L 221/3
 g) “vietējais personāls” ir no Uzņēmējas valsts valstspiederīga dzētos dokumentus, vai – ja tas ierodas pirmoreiz – ESAM
 jiem vai tās pastāvīgajiem iedzīvotājiem veidots personāls; Somālija izdotu individuālu vai kolektīvu pārvietošanās pavēli.
 Ierodoties Uzņēmējas valsts teritorijā, to atstājot, kā arī uzturo
 ties tajā, uz viņiem neattiecas noteikumi par vīzām, un Uzņē
 h) “objekti” ir visas ēkas, telpas un zemes platības, kas ir vaja mēja valsts atvieglo ESAM Somālija personālam imigrācijas
 dzīgas ESAM Somālija, kā arī ESAM Somālija personālam; kontroles un muitas kontroles prasību izpildi.
 i) “Nosūtītāja valsts” ir valsts, kas nodrošina ESAM Somālija
 kontingentu no attiecīgās dalībvalsts, tostarp no Savienības 2. Uz ESAM Somālija personālu neattiecas Uzņēmējas valsts
 dalībvalstīm un trešām valstīm, kas piedalās misijā; noteikumi par ārvalstnieku reģistrāciju un uzraudzību, bet tas
 Uzņēmējas valsts teritorijā negūst pastāvīgas uzturēšanās vai
 pastāvīgas dzīvesvietas tiesības.
 j) “Uzņēmēja valsts” ir Ugandas Republika;
 3. Informācijas nolūkos Uzņēmējai valstij iesniedz vienotu
 k) “oficiāla sarakste” ir visa sarakste, kas attiecas uz misiju un tās teritorijā ievestu ESAM Somālija ekipējuma sarakstu. Šim
 tās funkcijām. ekipējumam ir ESAM Somālija atšķirības zīmes. Ar šo proce
 dūru pietiek, lai izpildītu visas muitas un kontroles prasības.
 2. pants
 Vispārīgi noteikumi
 4. ESAM Somālija personāls var vadīt motorizētus transport
 1. ESAM Somālija, kā arī ESAM Somālija personāls ievēro līdzekļus un lidaparātus Uzņēmējas valsts teritorijā, ja tam attie
 Uzņēmējas valsts tiesību aktus un atturas no jebkuras rīcības cīgi ir derīgas valsts, starptautiskas vai militāras braukšanas
 vai darbības, kas nav saderīga ar misijas mērķiem. tiesības vai pilota apliecības.
 2. ESAM Somālija regulāri informē Uzņēmējas valsts valdību
 par Uzņēmējas valsts teritorijā dislocētā ESAM Somālija perso 5. Misijas vajadzībām Uzņēmēja valsts piešķir ESAM Somālija
 nāla daudzumu. un ESAM Somālija personālam brīvību pārvietoties un brīvību
 ceļot pa tās teritoriju, tostarp gaisa telpu.
 3. pants
 Identifikācija
 6. Misijas vajadzībām ESAM Somālija un tās fraktētie trans
 1. ESAM Somālija personāls vienmēr nēsā līdzi pases vai portlīdzekļi var izmantot koplietojuma ceļus, tiltus, prāmjus un
 militārās identitātes kartes. lidostas, nemaksājot nodevas, muitas maksājumus, nodokļus un
 līdzīgus maksājumus. ESAM Somālija nav atbrīvota no pamato
 tiem maksājumiem par lūgtiem un sniegtiem pakalpojumiem –
 2. ESAM Somālija transportlīdzekļiem, lidaparātiem un saskaņā ar nosacījumiem, kas paredzēti attiecībā uz Uzņēmējas
 citiem transportlīdzekļiem ir īpašas ESAM Somālija atšķirības valsts bruņotajiem spēkiem.
 zīmes un/vai reģistrācijas numuri, ko dara zināmu attiecīgām
 Uzņēmējas valsts iestādēm.
 5. pants
 3. ESAM Somālija pie saviem objektiem, uz transportlīdzek Privilēģijas un imunitāte, ko Uzņēmēja valsts nodrošina
 ļiem un citiem pārvietošanās līdzekļiem drīkst izkārt un uz tiem misijai ESAM Somālija
 attēlot Savienības karogu un lietot marķējumus, piemēram,
 zīmotnes, vienību nosaukumus un oficiālus simbolus. Uz 1. ESAM Somālija objekti ir neaizskarami. Uzņēmējas valsts
 ESAM Somālija personāla formastērpiem ir ESAM Somālija pārstāvji tajās neierodas bez ES misijas komandiera piekrišanas.
 atšķirības zīme. Saskaņā ar ES misijas komandiera lēmumu pie
 ESAM Somālija objektiem, uz transportlīdzekļiem un citiem
 pārvietošanās līdzekļiem, un formastērpiem var būt misijā iesais
 tīto kontingentu valstu karogi vai zīmotnes. 2. ESAM Somālija objekti, mēbeles un citi aktīvi tajos, kā arī
 transportlīdzekļi, ir neaizskarami attiecībā uz kratīšanu, rekvizī
 ciju, apķīlāšanu vai arestu.
 4. pants
 Robežšķērsošana un pārvietošanās Uzņēmējas valsts
 teritorijā
 3. ESAM Somālija, tās īpašumi un aktīvi neatkarīgi no atra
 1. ESAM Somālija personāls ierodas Uzņēmējas valsts terito šanās vietas un valdītāja, ko pienācīgi pilnvarojusi ESAM Somā
 rijā tikai pēc tam, kad tas ir uzrādījis 3. panta 1. punktā pare lija, ir neaizskarami attiecībā uz tiesvedību jebkādā formā.
 ---pagebreak--- L 221/4 LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis 24.8.2010.
 4. ESAM Somālija arhīvi un dokumenti vienmēr ir neaizska vai rakstīto, kā arī ar visām darbībām, kas veiktas, viņiem pildot
 rami, neatkarīgi no to atrašanās vietas. dienesta pienākumus. Ja kādā Uzņēmējas valsts tiesā ierosina
 civiltiesvedību pret ESAM Somālija personāla locekli, par to
 tūlīt paziņo ES misijas komandierim un Nosūtītājas valsts
 kompetentai iestādei vai Savienības iestādei. Pirms civiltiesve
 5. ESAM Somālija oficiālā sarakste ir neaizskarama. dības sākuma ES misijas komandieris un Nosūtītājas valsts
 kompetentā iestāde vai Savienības iestāde tiesai apliecina, vai
 attiecīgo darbību ESAM Somālija personāla loceklis ir veicis,
 pildot dienesta pienākumus.
 6. Attiecībā uz misijas vajadzībām pirktām un importētām
 precēm, sniegtiem pakalpojumiem un ESAM Somālija izmanto
 tiem objektiem ESAM Somālija ir atbrīvota no visiem nodok
 ļiem un līdzīgiem maksājumiem Uzņēmējā valstī. Arī ESAM
 Somālija piegādātāji un darba ņēmēji ir atbrīvoti no šiem Ja darbība ir veikta, pildot dienesta pienākumus, civiltiesvedību
 nodokļiem un līdzīgiem maksājumiem par precēm pakalpoju nesāk un piemēro 15. pantu. Ja darbība nav veikta, pildot
 miem un objektiem, ko tie nodrošinājuši ESAM Somālija vaja dienesta pienākumus, civiltiesvedība var turpināties. ES misijas
 dzībām. ESAM Somālija nav atbrīvota no nodevām, nodokļiem komandiera un Nosūtītājas valsts kompetentās iestādes vai
 vai maksājumiem, ko iekasē par lūgtiem un sniegtiem pakalpo Savienības iestādes apliecinājums uzliek saistības Uzņēmējas
 jumiem. valsts tiesai, kas to nevar apstrīdēt.
 7. Uzņēmēja valsts ļauj ievest un izvest preces misijas vaja
 Ja civiltiesvedību sāk ESAM Somālija personāla loceklis, viņš
 dzībām un atbrīvo tās no visām muitas nodevām, nodokļiem un
 zaudē imunitāti pret jurisdikciju attiecībā uz visām pretpra
 līdzīgiem maksājumiem, kas nav maksa par glabāšanu, trans
 sībām, kas ir tieši saistītas ar galveno prasību.
 portu un citiem lūgtiem un sniegtiem pakalpojumiem.
 6. pants 5. ESAM Somālija personālam nav pienākuma liecināt kā
 Privilēģijas un imunitāte, ko Uzņēmēja valsts nodrošina lieciniekam.
 ESAM Somālija personālam
 1. ESAM Somālija personālam nepiemēro nekāda veida
 arestu vai aizturēšanu.
 ESAM Somālija un Noūtītāja valsts saistībā ar Somālijas drošības
 spēku apmācību Ugandā var iegūt ESAM Somālija personāla
 liecības vai ar zvērestu apliecinātas rakstiskas liecības par krimi
 2. ESAM Somālija personāla dokumenti, sarakste un īpašums nālām darbībām, kurām tas bijis liecinieks.
 ir neaizskarams, izņemot gadījumus, ja piemēro izpildes pasā
 kumus, ko atļauts veikt saskaņā ar 6. punktu.
 6. ESAM Somālija personāla locekļiem nevar piemērot
 izpildes pasākumus, izņemot gadījumus, ja pret viņiem sāk civil
 3. ESAM Somālija personālam vienmēr ir imunitāte pret
 tiesvedību, kas nav saistīta ar dienesta pienākumiem. ESAM
 Uzņēmējas valsts kriminālo jurisdikciju.
 Somālija personāla īpašumu, par ko ES misijas komandieris
 apliecina, ka tas ir vajadzīgs dienesta pienākumu izpildei,
 nevar arestēt, izpildot tiesas spriedumu, lēmumu vai rīkojumu.
 Uz ESAM Somālija personālu civiltiesvedībā neattiecas nekādi
 Nosūtītāja valsts vai attiecīga Savienības iestāde vajadzības gadī
 personas brīvības ierobežojumi vai kādi citi ierobežošanas pasā
 jumā var atcelt ESAM Somālija personāla imunitāti pret krimi
 kumi.
 nālo jurisdikciju. Šādu atcelšana vienmēr formulē rakstiski.
 ESAM Somālija personāla imunitāte pret Uzņēmējas valsts juris 7. Attiecībā uz pakalpojumiem, kas ir sniegti misijai ESAM
 dikciju neatbrīvo viņus no attiecīgās Nosūtītāja valsts jurisdik Somālija, ESAM Somālija personāls ir atbrīvots no sociālā
 cijas. Gadījumā, ja pastāv pieņēmums, ka ESAM Somālija perso nodrošinājuma noteikumiem, kas var būt spēkā Uzņēmējā valstī.
 nāls izdarījis noziedzīgu nodarījumu, Nosūtītāja valsts informē
 Uzņēmēju valsti par tādas tiesas procedūras iznākumu, ko tā
 veic saistībā ar iespējamo noziedzīgo nodarījumu.
 8. ESAM Somālija personāls Uzņēmējā valstī ir atbrīvots no
 jebkura veida nodokļiem, ko atvelk no algas un atalgojuma,
 4. ESAM Somālija personālam ir imunitāte pret Uzņēmējas kurus personālam maksā ESAM Somālija vai Nosūtītājas valstis,
 valsts civilo un administratīvo jurisdikciju saistībā ar visu teikto kā arī no ienākumiem, kurus saņem ārpus Uzņēmējas valsts.
 ---pagebreak--- 24.8.2010. LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis L 221/5
 9. Uzņēmēja valsts saskaņā ar normatīvajiem aktiem, ko tā 4. To, kādus tiesību aktus piemēro līgumiem, ko ESAM
 var pieņemt, ļauj ESAM Somālija personālam ievest preces Somālija ir noslēgusi Uzņēmējā valstī, nosaka ar līgumu.
 personiskām vajadzībām un atbrīvo tās no visām muitas
 nodevām, tiešiem un netiešiem nodokļiem, akcīzes nodokļiem
 un līdzīgiem maksājumiem, kas nav maksa par glabāšanu, trans 5. Līgumā var paredzēt, ka 15. panta 3. un 4. punktā minēto
 portu un līdzīgiem pakalpojumiem. domstarpību izšķiršanas procedūru piemēro domstarpībām, kas
 rodas, īstenojot līgumu.
 Jebkādas ESAM Somālija personāla bagāžas pārbaudes izdara
 vienīgi attiecīgā ESAM Somālija personāla locekļa vai ESAM 6. Uzņēmēja valsts palīdz īstenot tos līgumus, kas misijas
 Somālija pilnvarota pārstāvja klātbūtnē. nolūkā ir noslēgti starp ESAM Somālija un komercuzņēmu
 miem.
 7. pants
 11. pants
 Vietējais personāls
 Objektu pārveide
 Vietējam personālam ir tikai tādas privilēģijas un imunitāte, ko
 atzīst Uzņēmēja valsts. Tomēr Uzņēmēja valsts īsteno savu juris 1. ESAM Somālija ir tiesības būvēt, pārbūvēt vai citādi mainīt
 dikciju attiecībā uz šo personālu tā, lai lieki netraucētu misijas objektus, kas ir vajadzīgi tās operatīvām vajadzībām.
 darbības.
 2. Uzņēmēja valsts nelūdz no ESAM Somālija nekādu
 8. pants kompensāciju par tādu būvi, pārbūvi vai pārmaiņām.
 Kriminālā jurisdikcija
 Nosūtītājas valsts kompetentās iestādes ir tiesīgas Uzņēmējas 3. Pirms ESAM Somālija spēku atvilkšanas ES misijas koman
 valsts teritorijā īstenot visu kriminālo jurisdikciju un īstenot dieris vajadzības gadījumā uzsāk sarunas par nolīgumu saskaņā
 disciplināras pilnvaras, kas tām ar Nosūtītājas valsts tiesību ar 18. pantu, lai noteiktu pamatotu atlikušo vērtību par stacio
 aktiem uzticētas attiecībā uz visu ESAM Somālija personālu, nāriem un/vai pārvietojamiem objektiem, kas ir iegādāti vai
 kas ir pakļauts attiecīgiem Nosūtītājas valsts tiesību aktiem. uzlaboti, izmantojot ESAM Somālija fondus, un kas paliks uz
 vietas pēc ESAM Somālija spēku atvilkšanas. Ja ESAM Somālija
 pārņem kāda turpmāka misija, Uzņēmēja valsts dara objektus
 9. pants bez maksas pieejamus šai misijai.
 Formas tērps un ieroči
 1. Formas tērpa valkāšanu nosaka ES misijas komandiera 12. pants
 pieņemtie noteikumi.
 Mirušie ESAM Somālija personāla locekļi
 1. ES misijas komandieris ir tiesīgs uzņemties atbildību un
 veikt piemērotus pasākumus, lai repatriētu ikvienu mirušu
 2. ESAM Somālija militārais personāls drīkst nēsāt ieročus un
 ESAM Somālija personāla locekli, kā arī viņa personisko
 munīciju, ja ir pilnvarots to darīt saskaņā ar pavēlēm, par kurām
 īpašumu.
 informē Uzņēmēju valsti.
 2. Mirušiem ESAM Somālija locekļiem neveic sekciju bez
 10. pants attiecīgas valsts piekrišanas, kuras pilsonis ir mirušais, un bez
 Uzņēmējas valsts sniegts atbalsts un līgumu slēgšana ESAM Somālija un/vai attiecīgās mirušās personas pilsonības
 valsts pārstāvja klātbūtnes.
 1. Uzņēmēja valsts, ja tai lūdz, piekrīt palīdzēt ESAM Somā
 lija atrast piemērotus objektus.
 3. Uzņēmēja valsts sadarbojas ar ESAM Somālija, cik pilnīgi
 vien iespējams, lai pēc iespējas drīzāk repatriētu mirušus ESAM
 2. Uzņēmēja valsts bez maksas nodrošina objektus, kuru Somālija locekļus.
 īpašniece tā ir, ja objektus lūdz ESAM Somālija administratīvu
 un operatīvu darbību vajadzībām.
 13. pants
 ESAM Somālija drošība un militāra policija
 3. Savu līdzekļu un iespēju robežās Uzņēmēja valsts palīdz
 misiju sagatavot, izvērst un īstenot, un sniedz tai atbalstu. Uzņē 1. Uzņēmēja valsts veic visus atbilstīgos pasākumus, lai
 mējas valsts palīdzību un atbalstu misijai sniedz saskaņā ar nodrošinātu ESAM Somālija un tā personāla drošību un aizsar
 tādiem pašiem nosacījumiem kā palīdzību un atbalstu, ko sniedz dzību, tostarp pasākumus, lai aizsargātu savus objektus pret
 Uzņēmējas valsts bruņotajiem spēkiem. jebkādu ārēju uzbrukumu vai ielaušanos.
 ---pagebreak--- L 221/6 LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis 24.8.2010.
 2. ES misijas komandieris var izveidot militāras policijas 3. Ja izlīgumu nevar panākt, prasību nosūta prasību komi
 vienību, lai uzturētu kārtību ESAM Somālija objektos. sijai, kas veidota no vienāda skaita ESAM Somālija un Uzņē
 mējas valsts pārstāvju. Prasības nokārto, savā starpā vienojoties.
 3. Militārās policijas vienība – saziņā un sadarbībā ar Uzņē
 4. Ja izlīgumu nevar panākt prasību komisijā, domstarpības:
 mējas valsts militāro policiju vai policiju – var veikt darbības arī
 ārpus ESAM Somālija objektiem, lai nodrošinātu labas kārtības
 un disciplīnas uzturēšanu starp ESAM Somālija personāla locek
 ļiem.
 a) par prasībām, kas ir mazākas par vai vienādas ar
 EUR 40 000, Uzņēmēja valsts un Savienības pārstāvji atrisina
 ar diplomātiskiem līdzekļiem;
 14. pants
 Saziņa
 b) par prasībām, kas ir lielākas par a) apakšpunktā minēto
 1. ESAM Somālija var uzstādīt un izmantot radioraidītājus un summu, nodod izskatīšanai šķīrējtiesā, kuras lēmumi uzliek
 uztvērējus, kā arī satelītu sistēmas. Tā sadarbojas ar Uzņēmējas saistības.
 valsts kompetentām iestādēm, lai izvairītos no konfliktiem,
 izmantojot attiecīgas frekvences. Uzņēmēja valsts bez atlīdzības
 piešķir pieeju radiofrekvenču diapazonam.
 5. Šķīrējtiesā ir trīs šķīrējtiesneši, vienu šķīrējtiesnesi ieceļ
 Uzņēmēja valsts, vienu šķīrējtiesnesi ieceļ ESAM Somālija, un
 trešo kopīgi ieceļ Uzņēmēja valsts un ESAM Somālija. Ja viena
 2. ESAM Somālija ir tiesības uz neierobežotu saziņu, izman Puse divos mēnešos neieceļ šķīrējtiesnesi vai Uzņēmēja valsts
 tojot radio (arī satelītradio, pārvietojamu vai pārnēsājamu radio), nevar vienoties ar ESAM Somālija par trešā šķīrējtiesneša iecel
 tālruni, telegrāfu, faksimilu un citus līdzekļus, kā arī tiesības šanu, attiecīgo šķīrējtiesnesi ieceļ Eiropas Savienības Tiesas
 misijas vajadzībām uzstādīt vajadzīgās iekārtas, lai uzturētu priekšsēdētājs.
 saziņu vienā ESAM Somālija objektā un starp vairākiem objek
 tiem, arī ievelkot kabeļus un pazemes līnijas.
 6. ESAM Somālija noslēdz administratīvu nolīgumu ar Uzņē
 mējas valsts pārvaldes iestādēm, lai noteiktu prasību komisijas
 un šķīrējtiesas kompetences, šajās struktūrās piemērojamo
 3. ESAM Somālija savos objektos var veikt vajadzīgos pasā procedūru un nosacījumus prasību celšanai.
 kumus, lai pārsūtītu pastu, kas adresēts ESAM Somālija perso
 nālam un/vai ko sūta ESAM Somālija personāls.
 16. pants
 Koordinācija un domstarpības
 15. pants
 1. Visas problēmas, kas rodas saistībā ar šā nolīguma piemē
 Prasības nāves, ievainojuma, bojājuma vai zaudējuma rošanu, kopīgi izskata ESAM Somālija pārstāvji un Uzņēmējas
 gadījumā valsts kompetentās iestādes.
 1. ESAM Somālija un ESAM Somālija personāls nav atbildīgs
 par nekādiem civiliedzīvotāju īpašuma vai valsts īpašuma bojā
 jumiem vai zaudējumiem, kas ir saistīti ar operatīvām vaja
 dzībām vai ko izraisījušas darbības, kuras ir saistītas ar civilie 2. Ja iepriekš nav panākts izlīgums, domstarpības attiecībā uz
 dzīvotāju nemieriem vai ESAM Somālija aizsargāšanu. šā nolīguma interpretāciju vai piemērošanu Uzņēmēja valsts un
 Savienības pārstāvji izšķir tikai diplomātiskā ceļā.
 2. Lai panāktu izlīgumu, prasības par civiliedzīvotāju
 īpašuma vai valsts īpašuma bojājumiem vai zaudējumiem, kas 17. pants
 nav minētas 1. punktā, kā arī prasības, ko ceļ personu nāves vai Citi noteikumi
 ievainojumu, kā arī ESAM Somālija īpašuma bojājumu vai
 zaudējumu gadījumā, ar Uzņēmējas valsts kompetento iestāžu 1. Vienmēr, kad šajā nolīgumā ir minētas ESAM Somālija un
 starpniecību pārsūta uz ESAM Somālija, ja tās ir Uzņēmējas ESAM Somālija personāla privilēģijas, imunitāte un tiesības,
 valsts juridisku vai fizisku personu celtas prasības, vai arī Uzņē Uzņēmējas valsts valdība ir atbildīga par to īstenošanu un par
 mējas valsts kompetentām iestādēm, ja tās ir ESAM Somālija to, lai attiecīgas Uzņēmējas valsts vietējo pašvaldību iestādes tās
 celtas prasības. ievērotu.
 ---pagebreak--- 24.8.2010. LV Eiropas Savienības Oficiālais Vēstnesis L 221/7
 2. Nekas šajā nolīgumā nav paredzēts vai uzskatāms par panta 7. punktā, 6. panta 1. punktā, 6. panta 3. punktā,
 tādu, kas liek atkāpties no jebkādām tiesībām, ko saskaņā ar 6. panta 4. punktā, 6. panta 6. punktā, 6. panta 7. līdz
 citiem nolīgumiem var attiecināt uz Savienības dalībvalsti vai 9. punktā, 10. panta 2. punktā, 11. pantā un 15. pantā, uzskata
 jebkuru citu valsti, kas saskaņā ar citiem nolīgumiem dod iegul par spēkā esošiem no dienas, kad izvietots pirmais ESAM Somā
 dījumu ESAM Somālija. lija personāla loceklis, ja šī diena bijusi pirms dienas, kad šis
 nolīgums stājies spēkā.
 18. pants
 Īstenošanas noteikumi 3. Šo nolīgumu Puses var grozīt, rakstiski vienojoties savā
 starpā.
 Lai īstenotu šo nolīgumu, ES misijas komandieris ar Uzņēmējas
 valsts administratīvām iestādēm var slēgt īpašus nolīgumus par
 operatīviem, administratīviem un tehniskiem jautājumiem. 4. Šā nolīguma izbeigšanās neietekmē tiesības vai pienā
 kumus, kas rodas, īstenojot šo nolīgumu pirms tā izbeigšanās.
 19. pants
 Stāšanās spēkā un izbeigšanās
 Kampalā, 2010. gada 12. augustā, divos eksemplāros angļu
 1. Šis nolīgums stājas spēkā tā parakstīšanas dienā un paliek valodā
 spēkā līdz dienai, kad tiek aizvests pēdējais ESAM Somālija
 elements un aizbrauc pēdējais ESAM Somālija personāla
 loceklis, kā to paziņo ESAM Somālija.
 Eiropas Savienības vārdā – Ugandas Republikas vārdā –
 2. Neņemot vērā 1. punktu, noteikumus, kas ietverti 4. panta
 6. punktā, 5. panta 1. līdz 3. punktā, 5. panta 6. punktā, 5. Vincent DE VISSCHER Crispus KIYONGA


type: wikipedia

text:
Njords () skandināvu mitoloģijā ir auglības, jūras un jūrasbraucēju dievs, viens no vāniem. Njords ir Skadi vīrs, Freira un Freijas tēvs. Iespējams, viņam ir gandrīz identiska māsa Nerta. Njords un viņa bērni pievienojās āsiem pēc āsu un vānu kara, kad abas dievu grupas apmainījās gūstekņiem, lai noslēgtu mieru. Saskaņā ar Poētisko Edu, tuvojoties Ragnarokam, Njords atgriezīsies pie vāniem.
 Snorre Sturlusons min, ka Njords pārvalda jūru, vēju un uguni, turklāt ir bagāts. Njords kā jūrasbraucēju dievs, iespējams, saistāms ar pirmsģermāņu megalītisko kultūru, kurā jūrasbraukšanai bija liela nozīme. Norvēģijas vietvārdi liecina, ka Njords patiešām saistīts ar jūru, savukārt Zviedrijas vietvārdi, kas saistīti ar Njordu, atrodami iekšzemē un norāda, ka šeit viņš, visticamāk, pielūgts kā auglības dievs.
 Mīti
 Skadi sastapšana
 Āsi nogalina Skadi tēvu Tjaci, kura dēļ zemes virsū iestājies ledus laikmets. Skadi tādēļ dodas uz Valhallu, un dievi nolemj ļaut viņai izvēlēties kādu no sava vidus par vīru. Izvēloties Skadi redz tikai dievu pēdas un izvēlas vistīrākās pēdas, domādama, ka tās pieder Baldram. Tās tomēr izrādās Njorda pēdas, kuras noskalojusi jūra.
 Skadi un Njords nespēj izšķirties, kur apmesties, jo Njorda mājoklī Noatunā Skadi šķiet pārāk karsts un traucē putnu dziesmas, savukārt Njordam pie Skadi Trimheimā neļauj gulēt aukstums un vilku kaucieni. Visbeidzot viņi nolemj dzīvot šķirti.
 Auglības dievi
 Skandināvu dievi
 Ūdeņu dievi


text:
Walter Boucquet (né le à Meulebeke et mort le à Ingelmunster) est un coureur cycliste belge. Professionnel de 1963 à 1970, il a notamment remporté une étape du Tour d'Italie 1964 et le Grand Prix des Nations la même année.
 Palmarès
 1962
 du Circuit de la région frontalière
 1963
 du Tour du Nord
 Bevere-Audenarde
 du GP Briek Schotte
 du Tour de Picardie
 du Grand Prix des Nations
 de Tielt-Anvers-Tielt
 du Trophée Baracchi
 du Circuit la vallée de la Lys
 1964
 du Tour d'Italie
 Bruxelles-Ingooigem
 Grand Prix des Nations
 du Tour du Portugal
 du Circuit du sud-ouest
 1965
 Grand Prix de Belgique
 Tielt-Anvers-Tielt
 Circuit du Brabant occidental
 du Tour de Suisse
 1966
 2a étape des Quatre Jours de Dunkerque
 Circuit du Houtland
 Grand Prix de Belgique
 de Bruxelles-Verviers
 1967
 de Kuurne-Bruxelles-Kuurne
 1968
 Tour de l'Oise
 Circuit du Brabant occidental
 Circuit du Houtland
 Grand Prix de Roulers
 1969
 du Grand Prix du Midi libre
 1970
 Bruxelles-Meulebeke
 du Circuit de Flandre centrale
 Résultats sur les grands tours
 Tour de France
 1964 : abandon ()
 1965 :
 1966 :
 Tour d'Espagne
 1969 :
 1970 :
 Tour d'Italie
 1964 : , vainqueur d'étape
 1965 : abandon
 Référence
 Liens externes
 Coureur cycliste belge
 Vainqueur d'étape du Tour d'Italie
 Naissance à Meulebeke
 Naissance en mai 1941
 Décès dans la province de Flandre-Occidentale
 Décès en février 2018
 Décès à 76 ans


type: legislation

jurisdiction: EU

text:
 13.11.2014
 IT
 Gazzetta ufficiale dell'Unione europea
 L 328/35
 REGOLAMENTO DI ESECUZIONE (UE) N. 1211/2014 DELLA COMMISSIONE
 del 12 novembre 2014
 recante fissazione dei valori forfettari all'importazione ai fini della determinazione del prezzo di entrata di taluni ortofrutticoli
 LA COMMISSIONE EUROPEA,
 visto il trattato sul funzionamento dell'Unione europea,
 visto il Regolamento (UE) n. 1308/2013 del Parlamento europeo e del Consiglio, del 17 dicembre 2013, recante organizzazione comune dei mercati dei prodotti agricoli e che abroga i regolamenti (CEE) n. 922/72, (CEE) n. 234/79, (CE) n. 1037/2001 e (CE) n. 1234/2007 del Consiglio (1),
 visto il regolamento di esecuzione (UE) n. 543/2011 della Commissione, del 7 giugno 2011, recante modalità di applicazione del regolamento (CE) n. 1234/2007 del Consiglio nei settori degli ortofrutticoli freschi e degli ortofrutticoli trasformati (2), in particolare l'articolo 136, paragrafo 1,
 considerando quanto segue:
 (1)
 Il regolamento di esecuzione (UE) n. 543/2011 prevede, in applicazione dei risultati dei negoziati commerciali multilaterali dell'Uruguay round, i criteri per la fissazione da parte della Commissione dei valori forfettari all'importazione dai paesi terzi, per i prodotti e i periodi indicati nell'allegato XVI, parte A, del medesimo regolamento.
 (2)
 Il valore forfettario all'importazione è calcolato ciascun giorno feriale, in conformità dell'articolo 136, paragrafo 1, del regolamento di esecuzione (UE) n. 543/2011, tenendo conto di dati giornalieri variabili. Pertanto il presente regolamento entra in vigore il giorno della pubblicazione nella Gazzetta ufficiale dell'Unione europea,
 HA ADOTTATO IL PRESENTE REGOLAMENTO:
 Articolo 1
 I valori forfettari all'importazione di cui all'articolo 136 del regolamento di esecuzione (UE) n. 543/2011 sono quelli fissati nell'allegato del presente regolamento.
 Articolo 2
 Il presente regolamento entra in vigore il giorno della pubblicazione nella Gazzetta ufficiale dell'Unione europea.
 Il presente regolamento è obbligatorio in tutti i suoi elementi e direttamente applicabile in ciascuno degli Stati membri.
 Fatto a Bruxelles, il 12 novembre 2014
 Per la Commissione,
 a nome del presidente
 Jerzy PLEWA
 Direttore generale dell'Agricoltura e dello sviluppo rurale
 (1) GU L 347 del 20.12.2013, pag. 671.
 (2) GU L 157 del 15.6.2011, pag. 1.
 ALLEGATO
 Valori forfettari all'importazione ai fini della determinazione del prezzo di entrata di taluni ortofrutticoli
 (EUR/100 kg)
 Codice NC
 Codice dei paesi terzi (1)
 Valore forfettario all'importazione
 0702 00 00
 AL
 83,5
 MA
 81,5
 MK
 67,1
 ZZ
 77,4
 0707 00 05
 AL
 79,4
 JO
 194,1
 MK
 74,3
 TR
 120,0
 ZZ
 117,0
 0709 93 10
 AL
 65,0
 MA
 51,9
 TR
 125,2
 ZZ
 80,7
 0805 20 10
 MA
 130,7
 TR
 74,4
 ZZ
 102,6
 0805 20 30, 0805 20 50, 0805 20 70, 0805 20 90
 MK
 74,3
 TR
 78,7
 ZZ
 76,5
 0805 50 10
 AR
 78,7
 TR
 91,5
 ZZ
 85,1
 0806 10 10
 BR
 291,5
 LB
 302,8
 PE
 365,7
 TR
 144,3
 US
 312,5
 ZZ
 283,4
 0808 10 80
 AR
 153,3
 BA
 46,1
 BR
 53,1
 CA
 136,0
 CL
 87,2
 NZ
 145,8
 US
 192,5
 ZA
 134,5
 ZZ
 118,6
 0808 30 90
 CN
 75,6
 ZZ
 75,6
 (1) Nomenclatura dei paesi stabilita dal Regolamento (UE) n. 1106/2012 della Commissione, del 27 novembre 2012, che attua il regolamento (CE) n. 471/2009 del Parlamento europeo e del Consiglio, relativo alle statistiche comunitarie del commercio estero con i paesi terzi, per quanto riguarda l'aggiornamento della nomenclatura dei paesi e territori (GU L 328 del 28.11.2012, pag. 7). Il codice «ZZ» corrisponde a «altre origini».


text:
 12.3.2016
 PL
 Dziennik Urzędowy Unii Europejskiej
 L 67/18
 ROZPORZĄDZENIE WYKONAWCZE RADY (UE) 2016/354
 z dnia 11 marca 2016 r.
 dotyczące wykonania art. 17 ust. 1 rozporządzenia (UE) nr 224/2014 w sprawie środków ograniczających w związku z sytuacją w Republice Środkowoafrykańskiej
 RADA UNII EUROPEJSKIEJ,
 uwzględniając Traktat o funkcjonowaniu Unii Europejskiej,
 uwzględniając rozporządzenie Rady (UE) nr 224/2014 z dnia 10 marca 2014 r. w sprawie środków ograniczających w związku z sytuacją w Republice Środkowoafrykańskiej (1), w szczególności jego art. 17 ust. 1,
 uwzględniając wniosek Wysokiego Przedstawiciela Unii do Spraw Zagranicznych i Polityki Bezpieczeństwa,
 a także mając na uwadze, co następuje:
 (1)
 W dniu 10 marca 2014 r. Rada przyjęła rozporządzenie (UE) nr 224/2014.
 (2)
 W dniu 7 marca 2016 r. Komitet Rady Bezpieczeństwa Organizacji Narodów Zjednoczonych, powołany na podstawie rezolucji Rady Bezpieczeństwa Organizacji Narodów Zjednoczonych nr 2127 (2013), dodał jedną osobę i jeden podmiot do wykazu osób i podmiotów objętych środkami ograniczającymi.
 (3)
 Należy zatem odpowiednio zmienić załącznik I do rozporządzenia (UE) nr 224/2014,
 PRZYJMUJE NINIEJSZE ROZPORZĄDZENIE:
 Artykuł 1
 W załączniku I do rozporządzenia (UE) nr 224/2014 wprowadza się zmiany określone w załączniku do niniejszego rozporządzenia.
 Artykuł 2
 Niniejsze rozporządzenie wchodzi w życie z dniem jego opublikowania w Dzienniku Urzędowym Unii Europejskiej.
 Niniejsze rozporządzenie wiąże w całości i jest bezpośrednio stosowane we wszystkich państwach członkowskich.
 Sporządzono w Brukseli dnia 11 marca 2016 r.
 W imieniu Rady
 A.G. KOENDERS
 Przewodniczący
 (1) Dz.U. L 70 z 11.3.2014, s. 1.
 ZAŁĄCZNIK
 W załączniku I do rozporządzenia (UE) nr 224/2014 dodaje się następujące wpisy:
 A. Osoby
 „9.
 Joseph KONY (Alias: a) Kony, b) Joseph Rao Kony, c) Josef Kony, d) Le Messie sanglant)
 Funkcje: Dowódca Bożej Armii Oporu
 Data urodzenia: a) 1959 r., b) 1960 r., c) 1961 r., d) 1963 r., e) 18 września 1964 r., f) 1965 r., g) (sierpień 1961 r.), h) (lipiec 1961 r.), i) 1 stycznia 1961 r., j) (kwiecień 1963 r.)
 Miejsce urodzenia: a) wieś Palaro, parafia Palaro, hrabstwo Omoro, okręg Gulu, Uganda, b) Odek, Omoro, Gulu, Uganda, c) Atyak, Uganda
 Obywatelstwo: Paszport ugandyjski
 Adres: a) Vakaga, Republika Środkowoafrykańska, b) Haute-Kotto, Republika Środkowoafrykańska, c) Basse-Kotto, Republika Środkowoafrykańska, d) Haut-Mbomou, Republika Środkowoafrykańska, e) Mbomou, Republika Środkowoafrykańska, f) Haut-Uolo, Demokratyczna Republika Konga, g) Bas-Uolo, Demokratyczna Republika Konga, h) (Domniemany adres: Kafia Kingi (obszar na granicy między Sudanem a Sudanem Południowym o nieokreślonym jeszcze statusie). Od stycznia 2015 r. 500 członków Bożej Armii Oporu zostało według doniesień wydalonych z Sudanu).
 Data umieszczenia w wykazie: 7 marca 2016 r.
 Inne informacje:
 Kony jest założycielem i przywódcą Bożej Armii Oporu (Lord's Resistance Army – LRA) (CFe.002). Pod jego przywództwem LRA dopuszcza się uprowadzeń, zabójstw i okaleczeń tysięcy cywilów w całej Afryce Środkowej. LRA jest odpowiedzialna za porwania, przesiedlenia, akty przemocy seksualnej wobec i zabójstwa setek osób w całej Republice Środkowoafrykańskiej; dopuszcza się też plądrowania i niszczenia własności cywilnej. Imię ojca: Luizi Obol. Imię matki: Nora Obol.
 Informacje pochodzące z opisowego streszczenia powodów umieszczenia w wykazie dostarczonego przez Komitet Sankcji:
 Joseph Kony został umieszczony w wykazie dnia 7 marca 2016 r. na podstawie pkt 12 i pkt 13 lit. b), c) i d) rezolucji nr 2262 (2016) jako osoba »przeprowadzająca lub wspierająca akty zagrażające pokojowi, stabilności lub bezpieczeństwu Republiki Środkowoafrykańskiej«, »uczestnicząca w planowaniu, nadzorowaniu lub popełnianiu czynów łamiących obowiązujące prawo międzynarodowe dotyczące praw człowieka lub międzynarodowe prawo humanitarne lub czynów stanowiących naruszenie lub łamanie praw człowieka w Republice Środkowoafrykańskiej, w tym czynów związanych z przemocą seksualną, atakowaniem ludności cywilnej, zamachami na tle etnicznym czy religijnym, zamachami na szkoły i szpitale oraz uprowadzaniem i przymusowym wysiedlaniem«, »rekrutująca lub wykorzystująca dzieci w konflikcie zbrojnym w Republice Środkowoafrykańskiej z pogwałceniem mającego zastosowanie prawa międzynarodowego;« a także »udzielająca wsparcia grupom zbrojnym lub sieciom przestępczym poprzez nielegalną eksploatację zasobów naturalnych, również diamentów, złota czy produktów z dzikiej fauny lub flory, lub handel tymi zasobami, w Republice Środkowoafrykańskiej lub z terytorium tego kraju.«
 Informacje dodatkowe:
 Kony założył Bożą Armię Oporu (LRA) i jest określany jako założyciel ugrupowania, przywódca religijny, przewodniczący i głównodowodzący. LRA wyrosła w północnej Ugandzie w latach 80. XX w. i dopuściła się uprowadzeń, zabójstw i okaleczeń tysięcy cywilów w całej Afryce Środkowej. W obliczu coraz większej presji ze strony wojska Kony nakazał LRA wycofanie się z Ugandy w latach 2005–2006. Od tamtej pory LRA prowadzi działalność na terytorium Demokratycznej Republiki Konga (DRK), Republiki Środkowoafrykańskiej, Sudanu Południowego i według doniesień również Sudanu.
 Kony jako przywódca LRA tworzy i realizuje strategię ugrupowania, wydając również rozkazy ciągłego atakowania i stosowania przemocy wobec ludności cywilnej. Od grudnia 2013 r. LRA pod przywództwem Josepha Kony'ego dopuściła się porwań, przesiedleń, aktów zabójstw i przemocy seksualnej wobec setek osób w całej Republice Środkowoafrykańskiej; odpowiada też za plądrowanie i niszczenie własności cywilnej. Siły LRA skupione są na wschodzie Republiki Środkowoafrykańskiej i według doniesień w Kafia Kingi, obszarze na granicy między Sudanem a Sudanem Południowym, który to obszar nie ma jeszcze określonego statusu, ale znajduje się pod kontrolą wojskową Sudanu; dopuszczają się one napadów na wioski w celu grabieży żywności i zapasów. Bojownicy zastawiają pułapki na siły bezpieczeństwa reagujące na ataki LRA, napadając na nie i rabując ich wyposażenie; bojownicy LRA zasadzają się także na wsie, w których nie stacjonuje wojsko, i plądrują je. LRA zintensyfikowała również ataki na kopalnie diamentów i złota.
 Międzynarodowy Trybunał Karny wydał nakaz aresztowania Josepha Kony'ego. MTK postawił mu 12 zarzutów dotyczących zbrodni przeciwko ludzkości, w tym morderstwa, zniewolenia, zniewolenia seksualnego, gwałtu, niehumanitarnego postępowania polegającego na spowodowaniu poważnych obrażeń ciała i cierpień oraz 21 zarzutów zbrodni wojennych, w tym morderstwa, okrutnego traktowania ludności cywilnej, celowego przeprowadzenia ataku na ludność cywilną, grabieży, nakłaniania do gwałtu, jak również wcielania do armii dzieci w wieku poniżej 15 lat poprzez ich uprowadzanie.
 Kony wydał rebeliantom rozkaz ciągłego rabowania diamentów i złota indywidualnym górnikom na wschodzie Republiki Środkowoafrykańskiej. Według doniesień niektóre minerały są następnie transportowane przez ugrupowanie Josepha Kony'ego do Sudanu lub sprzedawane lokalnym cywilom i byłym członkom koalicji Séléka.
 Kony polecił także swoim bojownikom, aby nielegalnie polowali na słonie w parku narodowym Garamba w Demokratycznej Republice Konga, skąd według doniesień ciosy słoni transportowane są przez wschodnią część Republiki Środkowoafrykańskiej do Sudanu, gdzie według doniesień wysoko postawieni funkcjonariusze LRA sprzedają je i handlują nimi z sudańskimi biznesmenami i lokalnymi urzędnikami. Handel kością słoniową stanowi dla ugrupowania Kony'ego istotne źródło dochodów. Według stanu na styczeń 2015 r. 500 członków Bożej Armii Oporu zostało według doniesień wydalonych z Sudanu.”
 B. Podmioty
 „2.
 BOŻA ARMIA OPORU (Alias: a) LRA, b) Boży Ruch Oporu (LRM), c) Boży Ruch/Boża Armia Oporu (LRM/A)
 Adres: a) Vakaga, Republika Środkowoafrykańska, b) Haute-Kotto, Republika Środkowoafrykańska, c) Basse-Kotto, Republika Środkowoafrykańska, d) Haut-Mbomou, Republika Środkowoafrykańska, e) Mbomou, Republika Środkowoafrykańska, f) Haut-Uolo, Demokratyczna Republika Konga, g) Bas-Uolo, Demokratyczna Republika Konga, h) (Domniemany adres: Kafia Kingi (obszar na granicy między Sudanem a Sudanem Południowym o nieokreślonym jeszcze statusie). Od stycznia 2015 r. 500 członków Bożej Armii Oporu zostało według doniesień wydalonych z Sudanu).
 Data umieszczenia w wykazie: 7 marca 2016 r.
 Pozostałe informacje: Ugrupowanie wyrosło w północnej Ugandzie w latach 80. XX w. Dopuszczało się uprowadzania, zabijania i okaleczania tysięcy cywilów w Afryce Środkowej, w tym setek w Republice Środkowoafrykańskiej. Przywódca: Josepha Kony.
 Informacje pochodzące z opisowego streszczenia powodów umieszczenia w wykazie dostarczonego przez Komitet Sankcji:
 Boża Armia Oporu została umieszczona w wykazie dnia 7 marca 2016 r. na podstawie pkt 12 i pkt 13 lit. b), c) i d) rezolucji nr 2262 (2016) jako organizacja »przeprowadzająca lub wspierająca akty zagrażające pokojowi, stabilności lub bezpieczeństwu Republiki Środkowoafrykańskiej«, »uczestnicząca w planowaniu, nadzorowaniu lub popełnianiu czynów łamiących obowiązujące prawo międzynarodowe dotyczące praw człowieka lub międzynarodowe prawo humanitarne, lub czynów stanowiących naruszenie lub łamanie praw człowieka w Republice Środkowoafrykańskiej, w tym czynów związanych z przemocą seksualną, atakowaniem ludności cywilnej, zamachami na tle etnicznym czy religijnym, zamachami na szkoły i szpitale oraz uprowadzaniem i przymusowym wysiedlaniem«, »rekrutująca lub wykorzystująca dzieci w konflikcie zbrojnym w Republice Środkowoafrykańskiej z pogwałceniem mającego zastosowanie prawa międzynarodowego«, a także »udzielająca wsparcia grupom zbrojnym lub sieciom przestępczym poprzez nielegalną eksploatację zasobów naturalnych, również diamentów, złota czy produktów z dzikiej fauny lub flory, lub handel tymi zasobami, w Republice Środkowoafrykańskiej lub z terytorium tego kraju.«
 Informacje dodatkowe:
 LRA wyrosła w północnej Ugandzie w latach 80. XX w. i dopuściła się uprowadzeń, zabójstw i okaleczeń tysięcy cywilów w całej Afryce Środkowej. W obliczu coraz większej presji ze strony wojska przywódca LRA, Joseph Kony, nakazał LRA wycofanie się z Ugandy w latach 2005–2006. Od tamtej pory LRA prowadzi działalność na terytorium Demokratycznej Republiki Konga (DRK), Republiki Środkowoafrykańskiej, Sudanu Południowego i według doniesień również Sudanu.
 Od grudnia 2013 r. LRA dopuściła się porwań, przesiedleń, aktów zabójstw i przemocy seksualnej wobec setek osób w całej Republice Środkowoafrykańskiej; odpowiada też za plądrowanie i niszczenie własności cywilnej. Siły LRA skupione na wschodzie Republiki Środkowoafrykańskiej i według doniesień w Kafia Kingi, obszarze na granicy między Sudanem a Sudanem Południowym, który to obszar nie ma jeszcze określonego statusu, ale znajduje się pod kontrolą wojskową Sudanu, dopuszczają się napadów na wioski w celu grabieży żywności i zapasów. Bojownicy zastawiają pułapki na siły bezpieczeństwa reagujące na ataki LRA, napadając na nie i rabując ich wyposażenie; bojownicy LRA zasadzają się także na wsie, w których nie stacjonuje wojsko, i plądrują je. LRA zintensyfikowała również ataki na kopalnie diamentów i złota.
 Oddziałom LRA często towarzyszą więźniowie, którzy są zmuszani do pracy jako tragarze, kucharze i niewolnicy seksualni. LRA dopuszcza się aktów przemocy uwarunkowanej płcią, w tym gwałtów na kobietach i dziewczętach.
 W grudniu 2013 r. LRA uprowadziła kilkadziesiąt osób w prefekturze Haute-Kotto. Według doniesień LRA od początku 2014 r. uczestniczyła w uprowadzeniach setek cywilów w Republice Środkowoafrykańskiej.
 W 2014 r. bojownicy LRA kilkakrotnie atakowali miasto Obo w prefekturze Haut-Mbomou we wschodniej części Republiki Środkowoafrykańskiej.
 Od maja do lipca 2014 r. LRA w dalszym ciągu dopuszczała się ataków na Obo i inne miejsca w południowo-wschodniej części Republiki Środkowoafrykańskiej, w tym najwyraźniej skoordynowanych ataków i uprowadzeń w prefekturze Mbomou na początku czerwca.
 LRA przynajmniej od 2014 r. zamieszana jest w nielegalne polowania na słonie i handel produktami z nich dla zysku. LRA według doniesień zajmuje się też przemytem kości słoniowej z parku narodowego Garamba w północnej części DRK do Darfuru, wymieniając ją na broń i zapasy. LRA według doniesień przewozi pochodzące z kłusownictwa ciosy słoni przez terytorium Republiki Środkowoafrykańskiej do Darfuru w Sudanie w celu ich sprzedaży. Ponadto na początku 2014 r. Kony według doniesień nakazał bojownikom LRA rabowanie diamentów i złota górnikom na wschodzie Republiki Środkowoafrykańskiej w celu przewozu zrabowanych surowców do Sudanu. Od stycznia 2015 r. 500 członków Bożej Armii Oporu zostało według doniesień wydalonych z Sudanu.
 Na początku lutego 2015 r. bojownicy LRA uzbrojeni w broń ciężką dopuścili się porwania cywilów w miejscowości Kpangbayanga w prefekturze Haut-Mbomou i rabunku żywności.
 W dniu 20 kwietnia 2015 r. na skutek ataku LRA i uprowadzeń dzieci z Ndambissoua w południowo-wschodniej części Republiki Środkowoafrykańskiej większość mieszkańców tej wsi zbiegła. Natomiast na początku lipca 2015 r. LRA przypuściła atak na kilka wsi w południowej części prefektury Haute-Kotto; podczas ataku doszło do grabieży, aktów przemocy wobec ludności cywilnej, palenia domów i porwań.
 Od stycznia 2016 r. ataki przypisywane Bożej Armii Oporu nasiliły się w prefekturach Mbomou, Haut-Mbomou i Haute-Kotto, w szczególności w niektórych obszarach górniczych w Haute-Kotto. Z atakami wiązały się grabież, przemoc wobec ludności cywilnej, niszczenie własności i uprowadzenia. Doprowadziły one do wysiedleń ludności, w tym około 700 osób, które szukały schronienia w mieście Bria”.


type: other

text:
Alkotmányozási végjáték | Beszélő
 Alkotmányozási végjáték
 A magyar olvasó biztosan nagyjából ismeri a szokatlanul bizánci (bár még befejezetlen) történetet, amit az alábbiakban részletezni és elemezni szeretnék. 1995 nyarán a leendő koalíciós partnerek, az MSZP és az SZDSZ megegyeztek abban, hogy programjukkal, valamint az 1989–1990-ben keletkezett, átmeneti alkotmány ígéreteivel összhangban létrehozzák az új alkotmányt, amelynek 1995 végén kellett volna hatályba lépnie. A két pártnak együttesen jóval több képviselője van a parlamentben az alkotmánymódosításhoz szükséges kétharmadnál, következésképp az ellenzék támogatása nélkül is képesek lennének tető alá hozni az új alkotmányt. Mivel azonban a kormánypártok tisztában voltak azzal, hogy parlamenti fölényük félelmeket ébreszt az ellenzéki pártokban, olyan parlamenti alkotmány-előkészítő bizottságot akartak létrehozni, amelyben az ellenzék nagyobb számban volt képviselve, mint ahogyan az parlamenti mandátumainak arányában megilletné. Vastagh Pál, a szocialista párti igazságügyi miniszter azt szorgalmazta, hogy az alkotmány-előkészítés folyamatát az Igazságügyi Minisztérium irányítsa, végül abban állapodtak meg, hogy parlamenti bizottság jön létre az alkotmánykoncepció kidolgozására, a házelnök, Gál Zoltán irányításával.
 Mivel a koalíciós partnerek csakugyan szerették volna létrehozni az új alkotmányt, ugyanakkor arra törekedtek, hogy ehhez elnyerjék a legtöbb jelentős politikai erő egyetértését, hajlamosak voltak kedvezően fogadni minden, a követendő eljárásra vonatkozó ellenzéki javaslatot. Ennek az lett a következménye, hogy 1995-ben, amikor a parlamenti előkészítő bizottság elnyerte végső formáját, az ellenzéki pártok még nagyobb súllyal voltak képviselve benne, mint azt eredetileg tervezték. Mindkét kormánypárt csakúgy, mint a négy ellenzéki párt egy-egy szavazattal rendelkezett a bizottságban, és megállapodtak benne, hogy egyfelől a hat parlamenti párt közül ötnek, másfelől a huszonnégy tagú bizottság kétharmadának kell egyetértenie ahhoz, hogy elfogadjanak bármely, a bizottság elé terjesztett javaslatot. A legnagyobb pártnak, az MSZP-nek, amely a parlamenti helyek 54 százalékát birtokolja, továbbra sem kellett attól tartania, hogy a többiek elfogadnak egy olyan tervezetet, amelyet egyedül ő ellenez, mivel a parlamentben így is az összes képviselő kétharmadának kellett azt jóváhagynia. Ám senki, még a parlamenti többség sem volt jogosult rá, hogy módosítsa a bizottság által beterjesztett javaslatot.
 Azt a veszélyt, hogy az új alkotmány soha nem fog megszületni, ha a pártok közötti egyetértésnek ilyen magas fokához kötik, úgy igyekeztek kivédeni, hogy megállapodtak abban, hogy azokban az esetekben, amikor nem sikerül legalább öt pártnak egyezségre jutnia, a mindmáig érvényben lévő 1989–1990-es alkotmány megfelelő passzusa marad érvényben. Annak idején a küldöttek könnyű szívvel elfogadták ezt a meglehetősen szokatlan kikötést, mivel a hat párt közül legalább öt egyetértett abban, hogy a rendszerváltás során létrejött parlamentáris köztársaság alapszerkezetét kívánatos fenntartani. Ami azt illeti, az ellenzéki pártok leginkább attól rettegtek, hogy a koalíció egyoldalúan megváltoztatja ezt a politikai struktúrát. Ezért abban is megegyeztek, hogy az alkotmányozási folyamat ideje alatt, de legalábbis a jelenlegi parlamenti ciklus végéig, a meglévő alkotmányt is kizárólag az alkotmányozással kapcsolatban elfogadott szabályok szerint módosíthatják. Erre azért is volt szükség, mert ha a pillanatnyilag érvényben lévő alkotmányon a koalíció könnyűszerrel változtathatott volna, akkor ezzel új elemeket csempészhettek volna az alkotmányba az ötpárti támogatás követelményének megkerülésével.
 Az első zökkenők
 Számos fejlemény jelezte már az előkészítő bizottság felállítását megelőzően és annak ideje alatt, hogy az alkotmányozás nem lesz zökkenőmentes. Először is az Igazságügyi Minisztérium hozzálátott, hogy fölvázolja a saját alkotmánytervezetét a parlament jóváhagyása nélkül. Ebben a nem különösebben sikerült tervezetben több olyan részlet akadt, amelyet a többi párt, köztük az SZDSZ is kifogásol. Másodszor: az Alkotmánybíróság, a pillanatnyilag jóformán változtathatatlan alkotmány védőpajzsa mögött többségi döntéseket érvénytelenítő felülvizsgálati jogával élve, megpróbálta megtorpedózni a kormány 1995-ös gazdasági programját, és ezzel a szociális jogok bírói úton való érvényesíthetőségének kérdését állította a figyelem középpontjába. Harmadszor: a Kisgazdapárt hosszabb ideig nem volt hajlandó aláírni az alkotmány-előkészítő bizottság létrehozásával kapcsolatos egyezményt, amivel megadta a lehetőséget az alkotmányozástól szemlátomást húzódozó MSZP-vezetés számára, hogy több hónappal késleltesse a folyamat elindítását. Negyedszer: azt követően, hogy a bizottság mégiscsak létrejött, világossá vált, hogy egyfelől az FKgP inkább egy erős elnöki rendszerhez közelebb álló, azaz egy prezidenciálisabb jellegű alkotmányt részesítene előnyben, ami nemcsak a létező alkotmány szövegével jelentett volna gyökeres szakítást, hanem (és ez a fontosabb) a rendszer jelenlegi szerkezetével is, másfelől, hogy a Kisgazdapárt a legtöbb kérdésben nem hajlandó együtt szavazni a többi párttal. Következésképp az alkotmánytervezet csak akkor kerülhetett volna a parlament elé, ha azt az összes többi párt elfogadja. Végezetül: a kormányfő, Horn Gyula időről időre hangot adott az alkotmányozással kapcsolatos kételyeinek, ráadásul a kormány legfontosabb szocialista miniszterei is többnyire távollétükkel tüntettek azokon a plenáris üléseken, amelyeken a parlament az új alkotmánykoncepciót tárgyalta.
 Mindeme fenyegető jelek ellenére a bizottság munkája zökkenőmentesen haladt, elsősorban a pártok szakértői, az MSZP-s Bihari Mihály, az SZDSZ-es Hack Péter, az MDF-es Salamon László, a fideszes Áder János és a kereszténydemokrata Isépy Tamás együttműködésének köszönhetően. A Kisgazdapárttól eltekintve, kizárólag a szakszervezetek és azok a kisebbfajta érdekvédelmi szervezetek, amelyek állítólag a „civiltársadalmat” hivatottak képviselni, érezték úgy, hogy kimaradtak az alkotmányozási folyamatból. Valójában a bizottság (csakúgy, mint egy sor más szervezet) több nyilvános meghallgatást is tartott, tagjai számos nyilvános fórumon vettek részt, és több mint száz magyar és külföldi szakértővel konzultáltak. Az átlagpolgárnak is módjában állt észrevételeket tenni. Válaszul arra a kifogásra, hogy a folyamat túlságosan fölgyorsult, még a korábbinál is több előadást és vitát terveztek annak következő, a ratifikációs népszavazást megelőző fázisára.
 Kormányzati torpedó
 Annak a dokumentumnak, amelyet ilyen előzmények után 1996 májusában a parlament elé terjesztettek, és amely a végső változat részletes koncepcióját tartalmazta, feltűnő mértékben sikerült megőriznie a rendszerváltás alkotmányának szerkezetét, és több bonyolult kérdést is tisztázott. Véleményem szerint e tervezetnek mindössze két súlyos fogyatékossága volt: képtelen volt a választási rendszer elveit meghatározni és arányosabbá tenni, és nem sikerült kidolgoznia az alkotmánymódosítás új szabályait. Az utóbbi föltehetőleg majd akkor készül el pótlólagosan, amikor a bizottság benyújtja a tervezet végső változatát. Az Alkotmánybíróság hatáskörét a tervezet kissé megnyirbálja, bár talán még mindig nem eléggé, és sajnos egy új jelölési rendszerben, bármekkora szükség is lenne rá, már csak abból az egyszerű okból sem egyezhetett meg a bizottság, mert lehetetlenség teljes egyetértésben újjal cserélni föl egy olyan szisztémát, amely a csaknem teljes egyetértés elvén alapul. A koncepció egyik legfontosabb vívmánya, hogy a szociális jogokat olyan állami célokként és kötelezettségvállalásokként határozta meg, amelyeket nem lehet bírósági úton érvényesíteni a kormányzattal szemben. Mivel azonban jó néhány parlamenti képviselő úgy vélekedett, hogy a tervezet nem tanúsít elegendő figyelmet a társadalmi igazságosság követelményei iránt, számos fontos módosító javaslatot terjesztettek be. A bizottság összesen 95 ilyen javaslatot fogadott el, hogy ezáltal leszerelje a képviselőknek a tervezettel kapcsolatos fönntartásait. Ezek között több olyan is szerepelt, amelyekben bizonyos állami célkitűzéseket mint alanyi jogosultságokat fogalmaztak újra. Ám a kettő közötti fontos különbségtételt továbbra is megőrizték. Például a munkához való jogot Bihari, igen okosan, oly módon fogalmazta meg, hogy a teljes foglalkoztatottság továbbra is „kizárólag” csak cél, amelynek megvalósítására a kormányzatnak törekednie kell. Még ennél is fontosabb, hogy a habeas corpus végre bekerült a jóváhagyott alkotmánytervezetbe, ahogyan azt a Fidesz már 1990 óta szorgalmazta. Végezetül az alkotmányt elfogadó népszavazás megtartásának (valószínűleg igencsak kockázatos) kötelezettsége, amelyet korábban csak törvény írt elő, most az alkotmányozásnak az alkotmány által előírt részévé vált.
 Amikor azután ezeket a módosításokat meg kellett volna szavazni, elszabadult a pokol. Nemcsak a kisgazdák jelentős része bojkottálta az ülést, hanem sok kereszténydemokrata is, akik sok kérdésben egyetértettek a kisgazdákkal (például ők is közvetlen elnökválasztást szeretnének, kétkamarás parlamentet, és azt, hogy ne csak az alkotmánytervezet egészét, hanem annak egyes részeit is bocsássák népszavazásra), sőt a mérsékelt jobbközép képviselőitől időközben megszabadult MDF-ből is jó néhányan. Így azután csak akkor lett volna meg a tervezet elfogadásához szükséges számú „igen” szavazat, vagyis az összes képviselő kétharmadáé, ha az ottmaradók jóformán valamennyien támogatják a módosításokat és a módosított tervezetet. Az SZDSZ-frakció és a jelenlévő ellenzéki képviselők csakugyan ezt is tették, és a szocialista képviselők nagy többsége is a párt parlamenti vezetőinek utasítását követve „igen”-nel szavazott. Ám a módosításokat mégsem sikerült elfogadtatni (sem pedig a tervezet irányelveit, amelyet még csak nem is bocsátottak szavazásra): az MSZP minisztereinek és pártvezetőinek váratlan, de alighanem összehangolt „nem” szavazatai, illetve távolléte miatt végül is öt „igen” szavazattal kevesebb volt a kelleténél!
 Alighanem igaza van Kónya Imre (MDNP) képviselőnek, aki a Magyar Narancs július 4-i számában megjegyezte: parlamentáris rendszerekben megesik, hogy egy párt leszavazza a tulajdon kormányát. Ám arra emberemlékezet óta sehol sem volt példa, hogy egy kormány leszavazta volna tulajdon pártját a parlamentben, méghozzá egy kulcsfontosságú kérdésben... Horn és kollégái azt hozták föl mentségükre, hogy az alkotmánytervezet nem szögezi le, hogy Magyarország „szociális” jogállam, és nem írja elő kötelezően, hogy gazdasági kérdésekben egyeztetni kell a különféle társadalmi szervezetekkel. Mint azt Bihari kifejtette abban a titkos memorandumában, amelyet a fiaskót megelőző napokban juttatott el a párt parlamenti vezetéséhez, képtelen dolog, sőt egyenesen „nevetséges” lenne efféle indokokra hivatkozni, és csak arra lenne jó, hogy széles körben ellenérzéseket keltsen a szocialista párt iránt, ráadásul ez esetben a párt, Bihari véleménye szerint, csakugyan rá is szolgálna ezekre.[1] És csakugyan, a szocialista szakértőknek kiemelkedő szerepük volt az alkotmánykoncepció megfogalmazásában, és amikor a kormány tagjai leszavazták őket, ezzel ennek a hosszú és kemény munkának az eredményét tették semmivé olyan célok kedvéért, amelyek közül az egyik legföljebb jelképesnek tekinthető (a „szociális” szó beiktatása), a másikat pedig (a szociális érdekegyeztetést) szerte a világon, a legfejlettebb jóléti államokban is többnyire csak egyszerű törvényekkel vagy informális stratégiák segítségével szokták szabályozni. Továbbá, mivel igen kicsi volt annak a valószínűsége, hogy sikerül öt párt beleegyezését elnyerni az 1989–90-es alkotmánytól való ilyen mértékű eltéréshez, az a tény, hogy a szocialista vezetők mégis ilyen hevesen ragaszkodtak hozzá, csak azt jelenthette, hogy Horn és Vastagh soha, egyetlen pillanatra sem fogadták el valójában azt az alkotmányozási eljárást, amelyiket pedig a saját pártjuk is aláírásával szentesített, és amelyiket a parlament még a szükséges nyolcvan százaléknál is nagyobb többséggel szavazott meg (és annak idején az igennel szavazók között ott voltak a szocialista miniszterek és pártvezetők is). Nyilvánvaló, hogy már korábban is leállíthatták volna a folyamatot: akkor, amikor látták, hogy nem képesek kívánságaiknak érvényt szerezni a bizottságban. De hogy szabad folyást engedtek a dolgoknak, majd pedig meghiúsították az időigényes alkotmányozási folyamat eredményes lezárását, Horn és kollégái napnál világosabban értésére adták mindenkinek, hogy ellenségesen állnak szemben a parlamentben történő konszenzusos alkotmányozás egészével, és csak az alkalomra vártak, hogy ezt szabotálják.
 Az alkotmányos diktatúra veszélye, avagy van-e alkotmányozási kényszer?
 A vihar után a szocialista vezetők azzal próbálták bagatellizálni a történteket, hogy amúgy sem állt fönn alkotmányozási kényszer. Az Alkotmánybíróság már jó ideje erre az álláspontra helyezkedett, és néhány hírmagyarázó rá is mutatott arra, hogy az Alkotmánybíróság, illetve a „láthatatlan alkotmány” koncepciója diadalt aratott.[2] Ám az Alkotmánybíróság az alkotmánymódosítás megnehezítésével akarta saját de facto alkotmányozói hatalmát megvédeni, illetve hosszabb távon biztosítani. Az alkotmányozási törekvések kudarcával legkésőbb 1998-ban a parlament átmeneti önkorlátozásának vége szakad, és ezután (akárcsak a szomszédos Ausztriában) az Alkotmánybíróság döntéseit a parlament kétharmados többséggel ismét elvetheti. Egy másik időzített bomba is fenyegette az Alkotmánybíróságot: a parlament a jelenlegi jelölési szabályok mellett (egy párt – egy szavazat) képtelen volt olyan jelölteket állítani, akiket a szükséges kétharmados többséggel meg is választanak. Mivel az Alkotmánybíróság egyik bírája rövidesen nyugdíjba vonul, a bíróság hamarosan abba a helyzetbe kerülhetett volna, hogy nem lett volna meg a határozatképességhez szükséges létszáma. (Azóta újabb botrány jelezte, hogy az alkotmánybírák megválasztása továbbra is neuralgikus pont.)
 Mivel az alkotmánymódosításnak és az alkotmánybírák kinevezésének szabályozása (vagy legalább néhány olyan személy jelölése, akiket illetően konszenzus van) csak egy általános rendezés keretén belül oldható meg, az Alkotmánybíróság számára legfeljebb igen rövid távon lehet csak előnyös, hogy az alkotmányozási folyamat zsákutcába kerüljön.
 De vajon csakugyan igaz lenne, hogy nem föltétlenül szükséges új alkotmányt létrehozni? Annyi bizonyos, hogy a jelenlegi magyar alkotmány tulajdonképpen megfelel egy liberális, demokratikus köztársaság számára, és elvben az Alkotmánybíróság döntései és az alkotmánymódosítások pótolhatják mindazt, ami hiányzik belőle, illetve tisztázhatják azt, ami homályos benne. Mi több, ha igaz az, hogy a legtöbb párt elkötelezett annak az államszerkezetnek a megőrzése mellett, amely az Ellenzéki Kerekasztal tárgyalásainak, az azt követő, 1989-es népszavazás eredményeinek, valamint a következő év MDF–SZDSZ közötti megállapodásainak gyümölcseként létrejön, és nem kívánnak gyökeresen másfajta alkotmányt létrehozni, furcsának tűnhet, hogy ugyanezek a pártok annyira ragaszkodnak egy formális értelemben új alkotmányhoz.[3]
 Forradalom esetén egyszerűen kötelező materiális értelemben új alkotmányt létrehozni, hiszen a régi alkotmányos rend megdőlt, és a forradalmárok sikere, a dolog természetéből következően, attól függ, sikerült-e egy új rendszert teremteniük. Jóllehet Magyarországon a szó jogi értelmében még 1989-ben sem volt forradalom, a rendszerváltás azzal is járt, hogy az alkotmányt materiális értelemben újjal cserélték fel (a kommunista párt szuverén testületeinek uralmát egy parlamentáris köztársasággal). Márpedig ha ezt a hatalmas változást véghez lehetett vinni pusztán azáltal, hogy megváltoztatták az öröklött, sztálinista típusú, merőben fiktív, írott alkotmányt, akkor vajon mi az akadálya annak, hogy ma végrehajtsák az összes szükséges változtatásokat az öröklött, ténylegesen működő és teljesen korszerű írott alkotmányon? Magyarországon az a paradox helyzet állt elő, hogy azok, akik nem kívánnak új alkotmányt abban az értelemben, hogy az egyszersmind egy új államformát is jelentsen, nagyon is igénylik, hogy legyen egy új, írott alkotmány, míg azok, akik valóban egy másfajta demokratikus rendszert szeretnének, azt állítják, hogy nem kötelező új alkotmányt létrehozni. Ám ha meggondoljuk, hogy jelenleg Magyarországon jóval könnyebben lehetne egy lényegileg új alkotmányt létrehozni az érvényben lévő alkotmánymódosítási törvény segítségével, mint a „legitimebb”, konszenzust igénylő parlamenti alkotmányozási folyamat révén, mindjárt nem látszik annyira paradoxnak ezt a helyzet...
 Annak a kérdésnek a feszegetése azonban, fönnáll-e alkotmányozási kényszer vagy sem, csak afféle elterelő hadművelet. Soha nem föltétlenül szükséges új, írott alkotmányt létrehozni olyankor, amikor van egy érvényes alkotmány, amelyben az is benne van, hogy miként módosítható. Ez alól legfeljebb az olyan alkotmányok jelentenek kivételt, mint a Német Szövetségi Köztársaságé, amelynek számos megváltoztathatatlan vonása van. Elméletben Magyarországon akár a Habsburg-ház uralmát is visszaállíthatnák (legalábbis papíron) a jelenleg érvényben lévő alkotmány 24 (3)-as pontjának értelmében, ha az összes képviselő kétharmada erre szavazna. Tehát még ha valaki efféle gyökeres változásokat forgatna a fejében, akkor is nyugodtan kijelenthetné, hogy nem áll fönn alkotmányozási kényszer. Igen jó okok szólhatnak azonban egy új, írott alkotmány létrehozása mellett akkor is, ha valaki (a fönti példával ellentétben) meg kívánja őrizni a fönnálló politikai szerkezetet. Nemcsak az adott, alkotmányos rendszerrel való elégedetlenség ösztönözhet erre, hanem az a vágy is, hogy megerősítsük azt, márpedig ezt adott körülmények között, a meglévő jogi keretek között kell végrehajtanunk.
 Legalább három különböző érv szólhat amellett, miért láthatjuk szükségesnek olymódon erősíteni meg a fönnálló alkotmányos rendszert, hogy újrafogalmazzuk annak írott alkotmányát. Megeshet, hogy egy adott dokumentum annyi homályos és elavult szabályt tartalmaz, hogy nem sok értelme van részenként újraírni. De az is lehetséges, hogy az alkotmány egyes, alapvető részei nincsenek összhangban egymással, és ezeket az elemeket mégsem lehet külön-külön újrafogalmazni, rendszerint valamilyen jogon kívüli politikai okból – ilyen például az elnöki hatalom és a parlament alkotmányosan beprogramozott konfliktusa Lengyelországban. Végezetül magának a meglévő alkotmánynak a legitimitása állhat olyan gyönge lábakon, hogy nem képes az alkotmányosság iránti aktív elkötelezettséget előmozdítani, és így megalapozni az alkotmányos patriotizmus politikai kultúráját.
 Véleményem szerint Magyarországon e két utóbbi érvnek van kiemelt jelentősége. Igaz ugyan, hogy a meglévő alkotmánynak megvannak a maga gyöngén megfogalmazott, homályos, sőt nemkívánatos elemei, ezeket azonban elvben pontról pontra haladva is föl lehetne számolni. Az alkotmánynak ezek az elemei csak azért lehetnek jelentős feszültség forrásai, mert (és ez sokkal fontosabb) egyszersmind fönnáll az alkotmányos diszharmónia esete is: mély és feloldatlan ellentét feszül aközött, hogy az alkotmány tisztán parlamenti úton viszonylag könnyen módosítható, és aközött, hogy az Alkotmánybíróság rendkívül széles hatáskörrel rendelkezik, ami lehetővé teszi számára a törvényalkotás fölülvizsgálatát az alkotmány értelmezése útján. Mindkét hatáskör lényegében alkotmányozó jellegű: a meglévő szöveg bármely homályos pontját újra lehet fogalmazni, sőt elvben még talán a logikai űröket is be lehet tömni, illetve bizonyos kérdések elmulasztott szabályozását is pótolni lehet akár alkotmánymódosítás, akár az Alkotmánybíróság alkotmányértelmezései segítségével. Viszont pont emiatt a kettősség miatt nem lehet kizárni, hogy minden eddiginél veszélyesebb összeütközésre kerül sor a két intézmény között. Gondoljunk például az Alkotmánybíróság jogkörére. Ezt részben az alkotmány határozza meg, részben pedig az Alkotmánybíróságra vonatkozó törvény, amely kétharmados törvény, tehát csak a jelenlévő képviselők kétharmadának egyetértésével lehet megváltoztatni. A közelmúltban, amikor a kormány gazdasági programja miatt összeütközésbe került az Alkotmánybírósággal, a kormánykoalíció tagjai fölvetették e törvény módosításának lehetőségét azzal a céllal, hogy kissé megnyirbálják az alkotmánybírák túlzott hatalmát. Az Alkotmánybíróság elnöke sietve rámutatott, hogy a bíróságnak jogában állna fölülvizsgálni az ilyen kétharmados törvényeket. Ám ezt a fölülvizsgálati jogot meg lehetne szüntetni egyszerű alkotmánymódosítással (csak a jelenlegi alkotmányozási folyamat idején nem áll rendelkezésre ez a lehetőség), amihez alig lenne többre szükség, mint a szokásos minősített többségre (vagyis az összes képviselők kétharmadának szavazatára), vagy esetleg elő lehetne írni, hogy ilyen esetekben maga az Alkotmánybíróság is minősített többséggel szavazzon. Ha erre az Alkotmánybíróság nekilátna ennek az alkotmánymódosításnak a felülvizsgálatához, az országban nyílt alkotmányos válság törne ki.
 Az Alkotmánybíróságnak természetesen megvan a maga javaslata az efféle nehézségek megoldására. Szerintük a parlamentnek egyszerűen úgy kellene módosítania az alkotmányt, hogy a jövőben nehezebb legyen az alkotmánymódosító javaslatokat elfogadtatni. Ez az igény természetesen nemcsak abból ered, hogy az Alkotmánybíróságnak maga felé hajlik a keze. Ha ugyanis érvényben marad az alkotmánymódosítás szabályaira vonatkozó 24 (3)-as cikkely (amelyet természetesen még a régi rendszertől örököltek, hiszen éppen erre támaszkodva hajtották végre annak átalakítását), a rendszerváltozás időszaka a végtelenbe nyúlik. Ennek az az oka, hogy a fokozatos alkotmányozási folyamat során a parlament permanens alkotmányozó nemzetgyűlés lett, amelynek az alkotmánymódosítási szabály korábbiakhoz hasonló alkalmazásával könnyű az alkotmányt továbbmódosítgatnia. Ez az a helyzet, amely újra meg újra fölidézi az alkotmányos diktatúra rémét.
 De a parlamentnek nagyon nehéz lenne az alkotmánymódosítás jelenlegi szabályozásával élve a jövőbeni alkotmánymódosításokat jelentősen megnehezíteni. Miért tekintenének az eljövendő nemzedékeket képviselő parlamentek legitimnek egy olyan, kezüket megkötő alkotmánymódosítást szabályozó cikkelyt, amelyet egy olyan régi parlament hozott létre, amelynek semmivel sem nagyobb a tekintélye és legitimitása, mint az újnak? Miért vesztené el az új parlament azt a jogát, amivel az eredeti olyan vígan élt? Miért lenne a jelennek annyival kevesebb beleszólása abba, milyen is legyen az alkotmány, mint a múltnak? Az Alkotmánybíróság által kívánt új módosítási szabály létrehozása csak egy sokkal szélesebb körű alkotmányozási folyamat keretében lehetne sikeres.
 Az alkotmányos rend legitimitásának kérdése is idetartozó probléma. És itt nem csak arról a nyilvánvaló tényről beszélünk, hogy a magyar népnek soha nem volt módja közösen hangot adni annak a vágyának, hogy a régi rendszer új, demokratikus rendszernek adja át a helyét. Ha az adott szabályok mellett az emberek el is mennek szavazni, ez mindössze annyit jelent, hogy ésszerűen alkalmazkodtak egy olyan rendszerhez, amelyet nyílt lázadás nélkül nem kérdőjelezhetnének meg. Ami a játékszabályokat illeti, ezeket javarészt nem a szabadon választott képviselők alkották meg (hanem az Ellenzéki Kerekasztal és az utolsó kommunista parlament tagjai), és soha nem tartottak népszavazást az 1989–1990-es alkotmányos szintézisről sem, jóllehet azt a népszavazási törvény megköveteli. Ez utóbbi mulasztást azzal mentegették, hogy az így létrejött alkotmányt amúgy is csak átmenetinek szánták.
 Épp ilyen lényeges, hogy az 1989-es alkotmány és az Alkotmánybíróság gyakorlata rendkívül erős többségkorlátozó hagyományt teremtett. A magyar alkotmányosság, amely egyébként a legerőteljesebb a térségben, e gyakorlat és hagyomány fontos terméke. Ez azonban demokratikus keretek között mindig fölveti a legitimitás problémáját. Márpedig ezeket a problémákat csak akkor lehet megoldani, amint azzal a kérdés értelmezői Hayektől Ackermanon át Rawlsig tisztában is voltak, ha magát azt az alkotmányt, amelyen ez a többségkorlátozó kontroll alapszik, nem egyszerűen a törvényhozás, hanem egy sokkal magasabb szintű demokratikus intézmény hagyja jóvá. Ilyen magasabb szintű demokratikus intézmény lehet az alkotmányozó kongresszus vagy nemzetgyűlés, amely megtestesíti a nép alkotmányozó hatalmát. Azokban az esetekben, amikor az alkotmányozási folyamat letéteményese a parlament, ugyanezt a szerepet betöltheti az is, ha aggályosán ragaszkodnak szigorú normatív elvek valamely halmazához (legalitás, konszenzus, nyilvánosság, a rawlsi tudatlanság fátyla, demokratikus megerősítés népszavazás révén).[4] Ám ott, ahol az alkotmányozást részletekben hajtják végre, részben meg nem választott szervezetek, és nem erősítik meg népszavazással, mint ahogy ez Magyarországon történt 1989–1990-ben, ott a többségkorlátozó alkotmányos kontroll gyakorlata homokra épül.[5] Ha ez a helyzet mindeddig nem szúrt szemet sem az Alkotmánybíróságnak, sem az állampolgároknak, az csak azért lehetséges, mert az eddigi parlamenti többség ellenében hozott döntések vagy népszerűek voltak, vagy olyan ügyeket érintettek, amelyek nemigen kavarták föl az érzelmeket. (A halálbüntetés eltörlése népszerűtlen volt ugyan, de nem az akkori, az első szabadon választott parlament döntését bírálta felül.) Ám a legkülönbözőbb pártokhoz tartozó politikusok egy részének ellenérzései az Alkotmánybírósággal szemben már eddig is rendkívül erősek, és ha egy szép napon a bírák egyszerre találják szemközt magukat a parlamenti többséggel és az ellenséges közhangulattal, az eredmény katasztrofális lehet. Ez az összeütközés azonban elkerülhető, ha sikerül tető alá hozni egy olyan koherensebb alkotmányt, amelyet az egyszerű törvényhozásnál magasabb rendű demokratikus folyamat szentesít.
 Látens érdekek, látens szövetségek
 Magyarország a legjobb úton volt egy ilyen alkotmány létrehozása felé, jóllehet az Alkotmánybíróság hatáskörét és az alkotmánymódosítási törvényt a koncepciónak meg nem sikerült összhangba hozniuk egymással. A példás alkotmányozási folyamat, amely figyelembe vette a teljes jogi folytonosság, a konszenzus, a nyilvánosság és a demokratikus megerősítés értékeit, magasabb rendű legalitást biztosíthatna a rendszerváltással létrejött politikai berendezkedésnek és a jövendő alkotmányosságnak. Lehet, hogy óriási árat kellene fizetni azért, ha ezt a folyamatot tartósan megakasztanák. Ha arra vagyunk kíváncsiak, hogy mekkora az esélye az alkotmányozás sikeres befejezésének, akkor először is magyarázatot kell találnunk arra, voltaképpen miért is nem sikerült a koncepciót májusban elfogadtatni a parlamentben. Ehhez a kulisszák mögé kell néznünk: valóban csak néhány szó körül folyt a kötélhúzás?
 Természetesen ez a néhány szó is fontos. Az Alkotmánybíróságnak a Bokros-csomaggal kapcsolatos döntése után minden politikai és társadalmi szereplő tudja, hogy egy bírósági döntés képes megbuktatni egy gazdasági programot azzal, hogy szerzett jogokra vagy hibás eljárásra hivatkozik. Vagyis egyáltalán nem mindegy, hogy bizonyos kívánatos célokat szociális jogokként definiálunk-e, vagy pedig a kormány jogi úton számon nem kérhető céljaként és kötelezettségeként, akár alkotmányosan is, kötelezővé tesszük az érdekegyeztetést. Jóllehet az Alkotmánybíróság hatásköre így is, úgy is imponálóan széles marad, az új tervezet mindazonáltal a jelenlegi alkotmányhoz képest csökkenti a lehetőségét annak, hogy szociális juttatások öröklött rendszere bírói úton konzerválódjon. Továbbá: még a jogilag értelmezhetetlen „szociális” jelző körüli csatáknak is megvan a maguk politikailag hasznos célja: Horn és kollégái azt kívánják választóik egy részének tudtára adni, hogy jóllehet a kormány keresztülviszi a drákói stabilizációs programot, a szíve valójában azoké a rétegeké, amelyeket az a legsúlyosabban érint.
 A háttérben azonban ennél mélyebb összefüggések rejlenek. Először is még mindig nem sikerült tartósan megállapodni abban, kinek a föladata voltaképpen az alkotmányozás. Az érvényben lévő alkotmány egyértelműen a parlamentet jelöli ki erre a szerepre. Ám egyesek, például a kisgazdák, akik a mostani parlamentben egyelőre gyengék, váltig állítják, hogy valójában az alkotmányozás egy újonnan megválasztandó alkotmányozó nemzetgyűlés vagy a civil társadalom föladata, vagy közvetlenül az egész népé oly módon, hogy minden fontos kérdést előzetes népszavazásra bocsátanak. Másfelől az Igazságügyi Minisztérium arra törekszik, hogy teljesen a saját kezébe vegye az egész folyamatot, majd annak eredményeit a túlnyomó többségben lévő koalíció ratifikálja, a jelenleg érvényes alkotmánymódosítási szabálynak megfelelően. Mindkét törekvés eleve kudarcra van ítélve, mivel 1995-ben az ötpárti többség egyértelműen a parlamentáris és konszenzuális alkotmányozás mellett tette le a garast. Az az eljárás, amelyben 1995-ben megállapodtak, egyaránt elutasítja a kormányzati és a populista-demokratikus alkotmányozási módszert. Ugyanakkor mindig akadnak, akik megpróbálják vagy az egyiket, vagy a másikat föleleveníteni, de a megvalósításra csak akkor van mód, ha a jelenlegi eljárás csődöt mond.
 Nemcsak az alkotmányozás módszerével, hanem az alkotmány tartalmával kapcsolatban is fölmerültek rivális tervek. A kisgazdák szemmel láthatólag mindenáron egy félprezidenciális kormányformát szeretnének keresztülvinni, és olyan kétkamarás törvényhozást kívánnak megvalósítani, amelynek lennének bizonyos korporatista elemei. Ezek a változatok (enyhébb formában) a minisztérium tervezetében is szerepeltek, legalábbis mint alternatívák, elfogadásukban a szocialista parlamenti többséget számos jobboldali képviselő lelkesen támogatta volna. Nem lennénk méltányosak, ha ezt a tervezetet rendszervisszaváltónak tekintenénk. Azt azonban nyugodtan megkérdezhetjük, miért nem vállalják nyíltan egyes pártok, hogy a demokráciának egy elnöki és/vagy korporatista és szociálprotekcionista formáját részesítik előnyben, és hogy miért nem állnak ki egy olyan alkotmányozási procedúra mellett, amely lehetővé tenne ilyen végeredményt. Az 1995-ös eljárásmódra vonatkozó hatpárti egyezmény mindenképpen összeegyeztethetetlen az effajta elképzelésekkel, mivel azok, akik prezidenciális vagy korporatista irányban szeretnének eltérni az 1989–1990-es alkotmánytól, aligha fognak ötpárti támogatást valaha is maguk mögött tudni. Az SZDSZ, a Fidesz és az MDF antalli maradékai akkor sem egyeznének bele a közvetlen elnökválasztásba, ha az elnöki hatalom korlátozott marad. Mi több, az egyezmény kifejezetten kizárta egy materiálisán új alkotmány létrehozásának lehetőségét, és mindazokban az esetekben, amelyekben nem volt lehetőség a konszenzuson alapuló változtatásra, azt a közjogi struktúrát tekintették hivatkozási pontnak, amelyet a Kerekasztal, majd később az MDF–SZDSZ megállapodás hozott létre.
 Számos kisgazda és az egykori hivatalos szakszervezetekhez közel álló szocialista képviselő egyáltalán nem rejti véka alá,[6] hogy számukra már a kerekasztal-tárgyalások eredményeként létrejön alkotmány iránti hűség is sérelmes. Szembehelyezkednek azzal az eredeti alkotmányozási folyamattal, melyben a három új rendszerváltó párt, az Antall-vezette MDF, az SZDSZ és a Fidesz játszotta a főszerepet. Arról megfeledkeznek, hogy a kerekasztalnál született megállapodások kidolgozásához legalább ilyen mértékben hozzájárult a szocialisták reformszárnya is, és hogy a kisgazdák az SZDSZ-szel egyetértésben támogatták azt a népszavazási kezdeményezést, amely elutasította a közvetlen elnökválasztást. De akár helytállóak az érveik történetileg, akár nem, a fenti nézetek szószólói úgy vélekednek, hogy a jelenlegi erőviszonyok nem indokolják az SZDSZ, Fidesz és az Antall-féle MDF maradványainak túlsúlyát (ez utóbbi azóta már az MDNP-ben tömörül) az alkotmányozási folyamatban. Ám az 1995-ös megállapodás következtében még ma is ezek a pártok vannak abban a helyzetben (vagy legalábbis a Fidesz és az SZDSZ, mivel az MDNP részvételét az MDF megvétózta), hogy megvédelmezzék az 1989–1990-ben létrehozott közjogi struktúrákat.
 Természetesen 1995 júniusában a szocialista vezetők is áldásukat adták a parlament alkotmányozó tevékenységére, sőt, végül a kisgazdák is. Ám az elmúlt egy évben a pártrendszerben jelentős módosulás ment végbe. Az MDNP megalakulásával kivált az MDF-ből a mérsékeltebb, antallista szárny, miáltal a maradék MDF jobbfelé tolódott. A közvélemény-kutatások szerint az FKgP megőrizte népszerűségét, következésképp számolnunk kell azzal a lehetőséggel, hogy egy olyan jobboldali kormány váltja majd föl a jelenlegit, amelyben esetleg az új MDF és a kereszténydemokraták is részt vesznek. Az MSZP-s képviselők jelentős csoportjai, egyelőre még kisebbségben, úgy vélekednek, hogy a kormány gazdasági programját végső soron a liberális SZDSZ sugallta, és rokonszenveznek azokkal a jobboldali pártokkal, akik baloldali nézetek alapján elítélik ezt a programot! E csoportok sokkal szívesebben látnák, ha pártjuk a kereszténydemokratákkal, semmint a liberálisokkal lépne koalícióra. És ezeknek a csoportoknak a támogatottságát csak növeli az az óhatatlan ellenérzés, amivel a nyilvánosság a kormány stabilizációs programja által okozott nehézségeket fogadja. A jobboldali erők megosztottak (egy részük a Fidesszel és az új MDNP-vel a centrumba tartana, míg mások jobbra, a kisgazdákkal). De a baloldali erők is meg vannak osztva, mert vannak, akik úgy látják, hogy választani lehet a centrum (és az SZDSZ-szel való koalíció), valamint a baloldal között, ahol, paradox módon, a neo-államszocialista gazdasági nézeteket dédelgető jobboldali pártok helyezkednek el.
 A szocialista vezetők májusban biztosan úgy érezték, hogy talán sutba dobhatják az 1995-ös megállapodást, mert újfajta támogatottságot tudhatnak maguk mögött, még akkor is, ha az elsősorban nem a saját pártjukból származik. És ebben alig tévedtek. Amikor szavazataikkal meghiúsították az alkotmányozási irányelvek elfogadását, Torgyán József, nemkülönben G. Nagyné Maczó Ágnes, azonnal melegen gratulált. Még ennél is többet árulnak el a szavazások adatai. Ha minden egyes párt valamennyi képviselőjét beleszámítjuk, és a távollétet a „nem” szavazattal tekintjük egyenértékűnek, akkor a Fidesz képviselőinek 85 százaléka, az SZDSZ képviselőinek 84 és az MSZP képviselőinek 63 százaléka támogatta az irányelvekkel kapcsolatos módosító javaslatokat. Ami a kereszténydemokratákat és az MDF-et illeti, náluk ez az arány mindössze 39, illetve 41 százalék. Vagyis voltaképpen egy lehetséges új pártszövetség hiúsította meg a javaslat elfogadását, amelyben a jobboldali pártok a szocialista apparátussal szövetségben sorakoztak föl a rendszerváltás náluk még mindig erősebb (de nem eléggé erős) pártjaival szemben: ez utóbbiak az SZDSZ, a Fidesz, az Antall-féle MDF-nek a MDNP-re szűkülő maradványai, és az MSZP-nek az a része, amely a modernizáció híve, és amely tulajdon parlamenti vezetésével összhangban szavazott a pártvezetés és a miniszterek ellen.
 Nem tételezhetjük föl azonban minden további nélkül, hogy az átlagos szocialista képviselők (összesen 131-en!) puszta véletlenségből fordultak szembe tulajdon vezetőikkel egy olyan kérdésben, amelynek jelentőségét föl sem fogták. Egymás között nagyon is tisztában voltak vele, hogy Horn és Vastagh azt szeretné, ha a tervezetet leszavaznák. Amikor a pártvezetés formálisan is ezt az ajánlást tette a frakciónak, a nyílt szavazás során döntő vereséget szenvedett. Nem meglepő tehát, hogy annak a csoportnak a vezetői, amelyik támogatja a tervezetet, mindent megtesznek annak érdekében, hogy az, kisebb módosítások után, idén ősszel újra a parlament elé kerüljön.
 Nem hinném tehát, hogy Hornnak és Vastaghnak valaha is elég ereje lett volna ahhoz, hogy keresztülvigye az akaratát, ha az ügy a szocialista párton belül dőlt volna el. Voltak azonban olyan új szövetségeseik, akikre számíthattak volna, ha folytatni akarják az obstrukciót. A kisgazdák vezetői, az MDF-es és kereszténydemokrata képviselőknek legalább egy része kapott az alkalmon, hogy kijelentse: ez a kudarc a konszenzusos alkotmányozási kísérlet végét jelenti. A KDNP viszont egy ideig a főbb vitatott kérdésekkel kapcsolatos, előzetes népszavazást szabta meg tulajdon részvétele föltételeként. Ez az eljárás elvben demokratikusabb lehetne, mint a jelenleg érvényben lévő, és a ratifikáció szempontjából talán kevésbé lenne kockázatos, mintha az egész tervezetet bocsátanak népszavazásra, ugyanakkor az adott körülmények között könnyen zátonyra futtathatta volna azt az egyetlen eljárást, amelynek az adott konszenzuskövetelmények mellett egyedül van esélye arra, hogy megszerezze a szükséges támogatottságot. Ugyanakkor ezt a javaslatot nemcsak az FKgP, hanem néhány szocialista politikus is támogatta.
 A kérdés tehát a következő lett volna: mennyire volt Horn Gyula valóban hajlandó jobboldali szövetségesekkel a koalíciós partner és saját pártja többsége ellen az obstrukciót folytatni. Erre a kérdésre sohasem fogunk tudni biztosan válaszolni, mert közben a botrányok hatására erősen meggyöngült Horn és körének pozíciója a szocialista pártban, és ezek után semmiképpen sem tudta a májusi hadjáratot folytatni a megerősödött parlamenti frakció vezetősége ellen.
 De talán mélyebb oka is van annak, hogy úgy látszik, most végre sikerül kompromisszumos formában az eredeti koncepciót elfogadtatni. Mert mi mást érhetett volna el az obstrukció, mint egy esetleges koalíciós válságot, és azt, hogy számos pártban, különösen az MSZP-ben, az MDF-ben, sőt talán meg a kereszténydemokrata pártban is olyan belharcok indultak volna meg, amelyek eredményeképpen mindezek szétestek volna a jelenlegi alkotmányozási törekvésekét támogató és ellenző csoportokra? Mint azt több jobbközép képviselő végezetül megjegyezte, Horn nem remélhette, hogy bármely alkotmányt és különösen egy materiálisan újat, ráerőltethet a parlamentre és az országra (a híres „alkotmányos diktatúrát”), mindaddig, ameddig koalícióban van az SZDSZ-szel, azzal a párttal, amelyik továbbra is az 1989-1990-ben létrejött új rendszer legkeményebb védelmezője. (Példaként a váratlan nézetazonosságra olyan személyek között, akik az 1990–1994-es kormányzati szakaszban ádáz ellenfelek voltak: lásd Haraszti Miklós írását a Népszabadságban és Kónya Imre idézett írását.) Horn természetesen megpróbálkozhatott volna ugyanezzel később, egy olyan új kormány fejeként, amelyben jobb- és baloldali pártok lépnek egymással koalícióra (ez a jelenség nem ismeretlen a világnak ezen a táján). Egészen addig azon kellett volna tehát igyekeznie, hogy késleltesse a folyamat lezárulását, és hogy megakadályozza az 1989-1990-ben létrejött közjogi rend stabilizálását és újralegitimizálását. Valójában nem sok esély volt azonban arra, hogy egy ilyen koalíció létrejöjjön a közeljövőben anélkül, hogy az súlyosan ne veszélyeztetné a szocialista párt egységét. Bármilyen kormány kerül is uralomra 1998 után, nem valószínű, hogy olyan elsöprő fölény birtokában folytathatja az alkotmányozási folyamatot, mint a jelenlegi, márpedig éppen ez az erőfölény ösztönzi jelenleg az ellenzéket, hogy legalábbis részt kívánjon venni egy konszenzuson alapuló próbálkozásban. Az elhúzódó obstrukciónak tehát nagy valószínűséggel egyedül az lett volna a következménye, hogy érvényben maradt volna hosszú távon a jelenlegi alkotmány. Az volt tehát az igazi kérdés, vajon az érdekelt felek számára csakugyan előnyösebb volt-e a rendszerváltás lezáratlan alkotmánya, amely beépített konfliktust tartalmaz az Alkotmánybíróság és a parlament, az alkotmányosság és a demokrácia között, és hosszú távon lehetővé teszi az „alkotmányos diktatúrát” bármely olyan erő számára, amely a rossz választási rendszer következményeként megszerzi a parlamenti helyek kétharmadát, mint egy olyan ésszerűsített és újralegitimizált, de a rendszerváltáséval materiálisan azonos alkotmány, amely ugyanakkor véget vetne az átmenet időszakának, és végre lehetővé tenné a parlament számára, hogy megszabaduljon az állandósult alkotmányozó nemzetgyűlés szerepétől?
 (Fordította Rakovszky Zsuzsa)
 [1] Népszabadság, 1996. július 2.
 [2] Babus Endre, HVG, 1996. július 6.; Arató András, East European Constitutional Review, Summer 1996.
 [3] A formális és a materiális értelemben vett alkotmány közötti különbséget ki.: 11. Kelsen, General Theory of Law and the State, 1945, 124–125.
 [4] Ld.: A. Arato, Forms of Constitution Making and Theories of Democracy, Cardozo Law Review, December 1995.
 [5] Ld.: Ackerman, Future of Liberal Revolution.
 [6] Ld.: G. Nagyné Maczó Ágnes cikke, Népszabadság, 1996. július 1.; Hegyi Gyula cikke, Népszava, 1996. július 9. és Népszabadság, 1996. július 15.
 Előző cikk: „A kiugrásnak kétségkívül óriási a kockázata”
 Következő cikk: John Gray balladája


text:
Libčany est une commune du district de Hradec Králové, dans la région de Hradec Králové, en République tchèque. Sa population s'élevait à habitants en 2020.
 Géographie
 Libčany se trouve à à l'ouest-sud-ouest du centre de Hradec Králové et à à l'est-nord-est de Prague.
 La commune est limitée par Radostov et Radíkovice au nord, par Těchlovice et Hvozdnice à l'est, par Lhota pod Libčany au sud, et par Roudnice à l'ouest.
 Histoire
 La première mention écrite de la localité date de 1406.
 Administration
 La commune se compose de deux quartiers :
 Libčany
 Želí
 Notes et références
 Commune dans le district de Hradec Králové


text:
à.p.d 10.80€ 12.00€
 200 ou plus 50.00€
 Page officielle du NaturaRun Hageland à Holsbeek (18 – 14 - 10 - 5km). Cet événement fait partie des Runners' Lab NaturaRun series.
 Ce NaturaRun® offrira un parcours unique à travers le bois de la Chartreuse. Cette réserve naturelle se trouve à deux pas de Louvain et est un véritable have de paix, avec des sentiers boisés, des single tracks plus sauvages et – il faut bien l’avouer – des montées qui piquent. Vous aurez le choix entre 5, 10, 14 et 18km et vous pourrez profiter de magnifiques paysages hivernaux dans une nature variée avec de superbes points de vue. Nous nous associons à la commune d’Holsbeek et Natuur en Bos pour vous faire profiter de cette petite pépite. Attention toutefois, ce NaturaRun® sera le plus exigeant de la série, alors péparez-vous bien et inscrivez-vous au plus vite car il n’y aura pas de la place pour tout le monde!
 1er 75 tickets Tickets 76-125 Standard
 NaturaRu Hageland: le 17.01.2021 - 18km, 14km, 10km et 5km à travers le bois de la Chartreuse
 Ce NaturaRun offrira un parcours unique à travers le bois de la Chartreuse. Cette réserve naturelle se trouve à deux pas de Louvain et est un véritable have de paix, avec des sentiers boisés, des single tracks plus sauvages et – il faut bien l’avouer – des montées qui piquent.
 Le GPX sera disponible en téléchargement à partir du 23/12/2019
 Départ: 14h45
 1 ravitaillement, ravitaillement final
 Le GPX sera disponible en téléchargement à partir du 23.12.2019
 Départ: 14h15
 2 ravitaillements, ravitaillement final
 Départ et arrivée au Hall Sportif (Sint-Maurusstraat, 2) à Holsbeek.
 Holsbeek se trouve à 10km de Louvain.
 Vous pouvez vous garer sur le parking du terrain de football du VK Holsbeek: Verhaegenstraat 28, Holsbeek. Veuillez noter que la Sint-Maurusstraat sera fermée à la circulation.
 Horaire - Déroulement de la journée 2020
 07.45 – 9.45: Ouverture du secrétariat de course - retrait des dossards.
 8.45: Départ 18km NaturaRun Hageland
 9.45: Départ 5km NaturaRun Hageland
 13.15 - 14.45: ouverture du secrétariat de course - retrait des dossards.
 14.15: Départ 14km NaturaRun Hageland
 14.45: Départ 10km NaturaRun Hageland
 Douches au Hall Sportif (Sint-Maurusstraat, 2).
 NaturaRun Hageland F.A.Q.
 Recevoir une notification quand les tickets pour NaturaRun Hageland seront disponibles!
 Désolé, il est trop tard, les inscriptions pour NaturaRun Hageland ne sont plus possibles!


type: caselaw

text:
 4.7.2009
 DE
 Amtsblatt der Europäischen Union
 C 153/51
 Klage, eingereicht am 27. März 2009 — B/Parlament
 (Rechtssache F-26/09)
 2009/C 153/98
 Verfahrenssprache: Französisch
 Parteien
 Kläger: B (Brüssel, Belgien) (Prozessbevollmächtigter: Rechtsanwalt E. Boigelot)
 Beklagter: Europäisches Parlament
 Streitgegenstand und Beschreibung des Rechtsstreits
 Verurteilung des Parlaments zur Zahlung eines Betrags von 12 000 Euro an den Kläger als Ersatz der Schäden, die er aufgrund des gegen ihn gerichteten Mobbings am Arbeitsplatz und aufgrund des Ausbleibens einer verwaltungsinternen Untersuchung durch eine unabhängige Stelle erlitten hat
 Anträge
 Der Kläger beantragt,
 —
 das Parlament zu verurteilen, an ihn 12 000 Euro als Ersatz der Schäden (immaterieller Schaden, Beeinträchtigung seines politischen Ansehens und seiner Laufbahn, Verletzung seiner Würde und Schädigung seiner Gesundheit) zu zahlen, die er aufgrund des während der Zeit seiner dienstlichen Verwendung beim Parlament gegen ihn gerichteten Mobbings am Arbeitsplatz und aufgrund des Ausbleibens einer verwaltungsinternen Untersuchung durch eine unabhängige Stelle erlitten hat;
 —
 dem Europäischen Parlament die Kosten aufzuerlegen.


text:
Legfelsőbb Bíróság és a Nemzetközi Választottbíróság • Nemzetközi Választottbírósági információ
 Legfelsőbb Bíróság és a Nemzetközi Választottbíróság
 16/03/2017 által Aceris törvény LLC
 Ebben a határozatban a Legfelsőbb Bíróság úgy ítélte meg, hogy a fellebbviteli bíróság is gyakorolható joghatóságát, amikor döntőbizottsági megsemmisíthetik nemzetközi választott a Nemzetközi Kereskedelmi Kamara okokból ellenzi a nemzetközi közrend.
 A Nemzetközi Választottbírósági a Nemzetközi Kereskedelmi Kamara, a görög kormány ítélték kártérítés a szerződő vállalat, abnormális fejlődése egymástól szerződés teljesítéséért közművek. A fellebbviteli bíróság hatályon kívül helyezte a választottbírósági ítélet ellentétes a közrenddel, mert ez a cég részt vett a korrupciós botrány Görögországban.
 Cég vezetői ítéltek büntető bíróságok más országokban való részvétel cselekmények vesztegetés személyek gyakorolt befolyását, a díjat a projektek keretében az olimpiai játékok 2004, míg a Társaság nyilvánosan „bocsánatot kért” a görög emberek.
 Tiltakozás a nemzetközi közrend egyik korlátozás cikk 34 törvény. 2735/1999 [alapján az Egyesült Nemzetek Európai Bizottság Model Law Nemzetközi Kereskedelmi Jog (UNCITRAL Model Law)] jogalapot választottbírósági határozatot görög bíróságok. A fogalom meghatározása, a közrendet cikk 34 törvény. 2735/1999 cikkére hivatkozik, 33 a Polgári Törvénykönyv és a specializáció a törvény.
 A Legfelsőbb Bíróság hangsúlyozta, hogy a választottbírósági határozatot kompatibilitási ellenőrzéseket a nemzetközi közrend korlátozódik a feltételezések a választottbíróság, felülvizsgálatára csak a rendelkező rész és az indokok azt alátámasztó. Controlling, gyakorlása a görög bíróságok, Nem szabad csökkenteni a szabályozott anyag vagy abban az esetben anadikasi.
 A fellebbviteli bíróság alapozta megsemmisítését a választottbírósági ítélet, amely, az ő véleménye,, igazolás következtetés, hogy a vesztegetés cselekmények történt valójában. A Legfelsőbb Bíróság nem értett egyet, antilegontas, hogy miután alaposan előnézete választottbírósági ítélet kapott, , hogy a játékvezetők, a többség, Elérték ellentétes következtetések ezen szerződés. következésképpen, A Legfelsőbb Bíróság, hogy a döntést a fellebbviteli bíróság tett egy általános áttekintés a vállalat viselkedését, Nem támaszkodó rendelkező részét és indokolását a választottbírósági ítélet. Szerint a Legfelsőbb Bíróság, újra bizonyítékok értékelése jelentette, hogy a fellebbviteli bíróság tett megengedhetetlen lényegében anadikasi. Ezzel érvelés helyt adott a fellebbezésnek.
 Ezzel a döntéssel a Legfelsőbb Bíróság megerősíti a kedvező klímát Nemzetközi Választottbírósági Görögországban, megbizonyosodva, hogy a választottbírósági határozatot kompatibilitás-ellenőrző közrendbe csak korlátozódik a feltételezések választott bíróságokon.
 Kategória: Görögország Választottbíróság, ICC Választottbíróság, UNCITRAL választottbírósági


text:
 18.7.2016
 SL
 Uradni list Evropske unije
 C 260/41
 Tožba, vložena 4. maja 2016 – Caviro Distillerie in drugi/Komisija
 (Zadeva T-211/16)
 (2016/C 260/52)
 Jezik postopka: angleščina
 Stranke
 Tožeče stranke: Caviro Distillerie Srl (Faenza, Italija), Distillerie Bonollo SpA (Formigine, Italija), Distillerie Mazzari SpA (Sant’Agata sul Santerion, Italija), Industria Chimica Valenzana (ICV) SpA (Borgoricco, Italija) (zastopnika: R. MacLean, Solicitor, in A. Bochon, odvetnik)
 Tožena stranka: Evropska komisija
 Predlogi
 Tožeče stranke Splošnemu sodišču predlagajo, naj:
 —
 razglasi tožbo za dopustno;
 —
 razglasi za ničen člen 1 Izvedbenega sklepa Komisije (EU) 2016/176 z dne 9. februarja 2016 o ustavitvi protidampinškega postopka za uvoz vinske kisline s poreklom iz Ljudske republike Kitajske, ki jo proizvaja Hangzhou Bioking Biochemical Engineering Co. Ltd, zaradi očitne napačne dejanske in pravne presoje, ki izkrivlja ukrep, ter kršitev členov 3(2), 3(3), 3(5) in 17(1) Uredbe Sveta (ES) št. 1225/2009 z dne 30. novembra 2009 o zaščiti proti dampinškemu uvozu iz držav, ki niso članice Evropske skupnosti.
 —
 naloži toženi stranki in kateremukoli intervenientu plačilo pravnih stroškov in stroškov postopka tožečih strank.
 Tožbeni razlogi in bistvene trditve
 Tožeče stranke v utemeljitev tožbe navajajo dva tožbena razloga.
 1.
 Prvi tožbeni razlog: izpodbijani sklep je treba razglasiti za ničen, ker je tožena stranka storila očitno napako pri presoji in oceni dejstev s tem, da je za namen presoje škode izbrala nereprezentativen vzorec EU proizvajalcev, s čimer je kršila člene 3(2), 3(3), 3(5) in 17(1) Uredbe Sveta (ES) št. 1225/2009 z dne 30. novembra 2009 o zaščiti proti dampinškemu uvozu iz držav, ki niso članice Evropske skupnosti, pri čemer je napačno predpostavljala, da merilo največje prodaje EU ustreza vzorcu, ki je dovolj reprezentativen.
 2.
 Drugi tožbeni razlog: izpodbijani sklep je treba razglasiti za ničen, ker je tožena stranka storila očitno napako pri presoji in oceni dejstev, ko je ocenila vpliv damipinškega uvoza na gospodarski položaj industrije Unije, s čimer je kršila člene 3(2), 3(3), 3(5) in 17(1) Uredbe Sveta (ES) št. 1225/2009 z dne 30. novembra 2009 o zaščiti proti dampinškemu uvozu iz držav, ki niso članice Evropske skupnosti.