text:
('med förslag till lag om ändring i skattestrafflagen den 11 juni 1943 (nr 313)',) | lagen.nu
 Prop. 1961:28
 ('med förslag till lag om ändring i skattestrafflagen den 11 juni 1943 (nr 313)',)
 Originaldokument: Prop. 1961:28, Källa
 Kungl. Maj:ts proposition nr 28 år 1961
 Nr 2S
 ändring i skattestrafflagen den 11 juni 1943 (nr 313); given Stockholms slott den 27 januari 1961.
 Kungl. Maj :t vill härmed, under åberopande av bilagda i statsrådet och lagrådet förda protokoll, föreslå riksdagen att antaga härvid fogade förslag till lag om ändring i skattestrafflagen den 11 juni 1943 (nr 313).
 I propositionen föreslås, att minimistraffen för falskdeklaration och vårds lös deklaration, som för närvarande är böter å 100 kronor respektive 50 kronor, skall höjas till 400 kronor respektive 200 kronor. Vidare förordas, att preskriptionstiden för vårdslös deklaration utökas från två till fem år.
 1 Bihang till riksdagens protokoll 1961. 1 samt. Nr 28
 lag om ändring i skattestrafflagen den 11 juni 1943 (nr 313)
 Härigenom förordnas, att 1, 2, 3 och 5 §§ skattestrafflagen den It juni
 1943 skola erhålla ändrad lydelse på sätt nedan angives.
 Var som i deklaration till ledning
 vid fastställande av skatt uppsåtligen
 lämnar oriktig uppgift ägnad att för
 honom eller den han företräder leda
 till frihet från skatt eller till för lag
 sådan, dömes för falskdeklaration till
 böter eller fängelse eller, där omstän
 digheterna äro synnerligen försvå
 rande, till straffarbete i högst två år.
 Böterna skola bestämmas till högst
 fem gånger det belopp, som genom
 den oriktiga uppgiften undandragits
 eller, om uppgiften följts, skulle hava
 undandragits, dock minst etthundra
 Lika med------------ skriftlig försäk
 Begår någon av grov oaktsamhet
 gärning som förut är sagd, straffes
 för vårdslös deklaration med böter
 eller, där omständigheterna äro syn
 nerligen försvårande, med fängelse i
 högst sex månader. Böterna skola be
 stämmas till högst hälften av vad i
 1 § sägs, men likväl ej lägre än fem
 Den som------------från straff.
 till frihet från skatt eller till för låg
 undandragits, dock minst fyrahundra
 kronor, där ej skattebelopp som nyss
 nämnts understiger etthundra kro
 Lika med -------------skriftlig försäk
 1 § sägs, men likväl ej lägre än två
 hundra kronor, där ej skattebeloppet
 understiger etthundra kronor.
 Den som —----------från straff.
 Straff för brott som avses i denna
 lag vare, ändå att brottet är att be
 döma enligt 2 §, ej förfallet, om den
 misstänkte häktats eller erhållit del
 av åtal för brottet inom fem år från
 den dag brottet begicks.
 Där kommunal inkomstskatt jäm
 te annan utskyld, som utgår efter
 samma beräkningsgrund, genom den
 oriktiga uppgiften undandragits eller
 kunde hava undandragits, skall för
 bestämmandet av normerade böter
 eller straffskatt den sammanlagda ut
 taxeringen av nämnda utskylder an
 tagas vara tio kronor för varje skat
 tekrona.
 tagas vara femton kronor för varje
 skattekrona.
 Denna lag träder i kraft den 1 juli 1961.
 Konungen i statsrådet å Stockholms slott den 16 de
 cember 1960.
 Nilsson, Sträng, Andersson, Lindström, Lange, Lindholm, Kling,
 Skoglund, Edenman, Netzén, Johansson, af Geijerstam, Hermansson.
 fen för finansdepartementet, statsrådet Sträng, fråga om ändring i skatte-
 strafflagen in. m. samt anför därvid följande.
 Skattestrafflagens regler om straff för falskdeklaration och vårdslös de
 klaration torde alltjämt i huvudsak vara ägnade att fylla sin uppgift. I vissa
 hänseenden har emellertid brister framkommit och föranlett kritik. Dessa
 frågor har även uppmärksammats inom riksdagen. Sålunda har i en inter
 pellation vid 1960 års riksdag påtalats att bestämmelserna om preskription
 vid åtal för vårdslös deklaration inte är tillfredsställande, varjämte i ett
 flertal motioner hemställts om en översyn av gällande straffsatser i syfte att
 ernå en skärpning av straffen.
 Mot bakgrunden av här antydda förhållanden utarbetades i september
 1960 inom finansdepartementets rättsavdelning en promemoria med förslag
 till ändring i skattestrafflagen (stencilerad).
 I promemorian framlades förslag dels om höjning av minimistraffen för
 brott som avses i skattestrafflagen, dels om förlängning av preskriptions
 tiden vid sådana brott, som bedömes som vårdslös deklaration.
 I anslutning till behandlingen av denna promemoria torde få anmälas
 en skrivelse från riksdagens justitieombudsman angående åtgärder i syfte
 att åvägabringa snabbare avgöranden i mål om brott mot skattestrafflagen
 samt en skrivelse från häradshövdingen Arvid Luzell rörande samma fråga.
 Över den inom finansdepartementet utarbetade promemorian har, efter
 remiss, yttranden avgivits av justitiekanslersämbetet, riksåklagarämbetet,
 hovrätten för Västra Sverige, hovrätten för Nedre Norrland, kammarrätten,
 riksskattenämnden, 1951 års rättegångskommitté, besvärssakkunniga, över-
 ståthållarämbetet, länsstyrelserna i Stockholms, Södermanlands, Östergöt
 lands, Jönköpings, Kalmar, Kristianstads, Malmöhus, Hallands, Göteborgs
 och Bohus, Älvsborgs, Värmlands, Kopparbergs, Gävleborgs, Jämtlands, Väs-
 ternorrlands samt Norrbottens län, kontrollstyrelsen, allmänna ombudet hos
 mellankommunala prövningsnämnden, Taxeringsnämndsordförandenas riks förbund, Sveriges industriförbund, Sveriges grossistförbund, Sveriges köp mannaförbund, Sveriges hantverks- och industriorganisation, Sveriges lant- brukstörbund, Sveriges redareförening, Kooperativa förbundet, Svenska ar betsgivareföreningen, Landsorganisationen i Sverige, Tjänstemännens cen tralorganisation och Sveriges akademikers centralorganisation.
 Några av näringsorganisationerna har åberopat ett yttrande, som avgi vits av delegerade för Sveriges industriförbund, Stockholms handelskam mare, Svenska bankföreningen och Svenska försäkringsbolags riksförbund. Detta yttrande betecknas i fortsättningen som avgivet av näringslivets skat- tedelegation.
 Jämväl i den av justitieombudsmannen och Liizell aktualiserade frågan har remissbehandling ägt rum.
 Kungl. Maj. ts proposition nr 28 år 1961
 II. Gällande rätt m. m.
 Enligt skattestrafflagen straffas den som i deklaration till ledning vid fast ställande av skatt lämnar oriktig uppgift ägnad att för uppgiftslämnaren eller den han företräder leda till frihet från skatt eller till för låg skatt. Straffpåföljd inträder dock först då den oriktiga uppgiften lämnats uppsåt- ligen eller på grund av grov oaktsamhet. Med uppgiftslämnare som företrä der annan åsyftas s. k. legal ställföreträdare såsom förmyndare för omyn dig, firmatecknare för bolag etc.
 För det uppsåtliga brottet, falskdeklaration, är straffet böter eller fängel se eller, där omständigheterna är synnerligen försvårande, straffarbete i högst två år. Böterna skall bestämmas till högst fem gånger det belopp, som genom den oriktiga uppgiften undandragits eller, om uppgiften följts, skulle ha undandragits, dock minst etthundra kronor.
 Har gärningen begåtts av grov oaktsamhet, vårdslös deklaration, är straf fet böter eller, där omständigheterna är synnerligen försvårande, fängelse i högst sex månader. Böterna skall bestämmas till högst två och en halv gånger det belopp, som genom den oriktiga uppgiften undandragits eller, om uPPg*ften följts, skulle ha undandragits, dock minst femtio kronor. Såväl bötesmaximum som bötesminimum är således hälften av vad som är stadgat för falskdeklaration.
 Den som frivilligt rättar oriktig uppgift är befriad från straff. Den som förskyllt fängelse eller straffarbete må, efter omständigheterna, dömas att gälda straffskatt med högst tre gånger det belopp, som undan dragils eller kunde ha undandragits.
 Om genom den oriktiga uppgiften undandragits eller kunde ha undan dragits kommunal inkomstskatt jämte annan utskyld, som utgår efter sam ma beräkningsgrund, skall vid bestämmande av böter eller straffskatt den sammanlagda uttaxeringen av nämnda utskylder antagas vara tio kronor för varje skattekrona.
 Skattestrafflagen avser inte endast sådana uppgifter som skall ligga till grund för den årliga beskattningen av inkomst och förmögenhet, d. v. s. självdeklarationen med tillhörande handlingar. Då lagen talar om oriktig uppgift ägnad att leda till frihet från skatt eller till för låg sådan avses all slags skatt, bl. a. indirekta skatter, ävensom annan allmän avgift. Med de klaration avses även däremot svarande skriftlig försäkran. Skattestrafflagen är dock ej tillämplig, när den ifrågavarande gärningen är straffbelagd i an nan lag än allmänna strafflagen eller i särskild författning. Sålunda straf fas oriktiga uppgifter i deklaration för skatt, som uttages vid import, efter den 1 januari 1961 enligt den i år antagna lagen om straff för varusmugg ling.
 Även medverkan till deklarationsbrott är straffbar. Därvid blir bestäm melserna i 3 kap. allmänna strafflagen tillämpliga. Jämlikt 4 § i sistnämn da kapitel skall envar medverkande bedömas efter det uppsåt eller den oaktsamhet som ligger honom till last.
 brott som avses i skattestrafflagen må åtalas, förutom vid laga domstol i brottmål, vid den rätt där den skattskyldige skall svara i tvistemål i all mänhet eller, om deklarationen avser rörelse eller annan verksamhet, jäm väl vid rätten i den ort där verksamheten bedrives.
 Enligt 118 § taxeringsförordningen åligger det taxeringsintendenten i länet att, då anledning förekommer att brott enligt skattestrafflagen före ligger, göra anmälan till åklagare. Enligt nämnda paragraf åligger det vi dare taxeringsnämndens ordförande att underrätta taxeringsintendenten om fall, i vilka sådana brott kan misstänkas.
 I fråga om preskription av brott enligt skattestrafflagen gäller bestäm melserna i 5 kap. allmänna strafflagen. Dessa bestämmelser innebär, att straff för falskdeklaration är förfallet, om den misstänkte ej häktats eller erhållit del av åtal för brottet inom fem år. Vid vårdslös deklaration är tid rymden två år. Att preskriptionstiderna är olika sammanhänger med skill naden i straffsatser. För falskdeklaration kan dömas till straffarbete i högst två år, medan strängaste straffet för vårdslös deklaration är fängelse. Preskriptionstidens längd är utmätt i förhållande till maximistraffet och därmed också i förhållande till brottets svårhet. Enligt gängse praxis räk nas preskriptionstiden från den dag, då den oriktiga uppgiften avgivits.
 I en i första kammaren av herr Möller vid 1960 års riksdag framförd inter pellation påtalades hurusom en skattskyldig lyckats undandra sig åtal för vårdslös deklaration genom att hålla sig undan för åklagaren i ett par vec kor. I interpellationen anfördes bl. a.
 Den tvååriga preskriptionstiden utgick den 28 mars, d. v. s. i går. Genom att hålla sig undan har denne skattskyldige chans att undgå bötesstraff, som eventuellt kunnat uppgå till flera hundra tusen kronor. Han har nämligen eftertaxerats för 175 000, och böterna för vårdslös deklaration kan uppgå till 2 1/2 gånger skattebeloppet. En möjlighet att ändå ställa honom under åtal är att åklagaren väcker åtal för faiskdeklaration. I så fall är preskrip tionstiden fem år.
 Fallet är inte unikt. Tvärtom sker gång efter annan liknande undanhål landen, till dess den tvååriga preskriptionstiden utgått. Det är inte tillfreds ställande att skattskyldiga, som begått felaktig deklaration, sålunda kan undgå de rättsliga och ekonomiska följderna, särskilt när det finns fog för antagandet att undanhållandet sker i brottsligt uppsåt.
 Det förefaller starkt befogat att ändra lagstiftningens bestämmelser om preskription vid dylika skattebrott. En möjlighet härtill är att förlänga pre skriptionstiden för vårdslös deklaration, en annan att nuvarande preskrip tionstid behålles men att den börjar räknas först när ärendet sändes till bok granskning.
 1 interpellationssvaret som lämnades den 22 april 1960 konstaterade jag till att börja med att det brott, som består i att någon av grov oaktsamhet lämnar oriktig uppgift i sin deklaration, i fråga om preskriptionstiden föl jer samma regler som andra bötesbrott. Jag yttrade vidare.
 Jag anser emellertid liksom herr Möller, att det vid de vårdslösa deklara- tionsbrotten kan föreligga särskilda skäl att beträffande preskription frångå de regler som gäller bötesbrott i allmänhet. Tvåårstiden räknas från brottets begående, d. v. s. i regel från det deklarationen avgivits. Med hänsyn till taxe ringsmyndigheternas arbetsbelastning kan det dröja avsevärd tid, innan så dan kontroll sker att brottet upptäckes. Därefter kan tidsödande utredning ar bli nödvändiga. Jag har därför kommit till den uppfattningen att preskrip tionstiden för dessa brott snarast möjligt bör på lämpligt sätt förlängas. Det är min avsikt att upptaga denna fråga tillsammans med en del andra tidi gare planerade åtgärder för att effektivisera kampen mot skattefusket.
 I detta sammanhang kan erinras om att första lagutskottet i sitt utlåtande nr 13 till 1960 års riksdag till behandling upptagit två motioner, vari yrkats att riksdagen skulle hemställa att Kungl. Maj:t utan dröjsmål måtte under ställa riksdagen förslag av innebörd att tid varunder misstänkt håller sig undan icke skall inräknas i preskriptionstiden.
 Motionärerna hade åberopat en skrivelse av den 21 september 1959 till Kungl. Maj :t, vari riksåklagaren hemställt, att frågan om de omständighe ter, som borde tillmätas preskriptionsavbrytande verkan, upptoges till över vägande. I första lagutskottets utlåtande sammanfattas riksåklagarens skri velse på följande sätt.
 Förundersökningen utgjorde en del av rättegången i vidsträckt mening. Systemet med förundersökning innebure, att målet i former, som avsåge att garantera den misstänktes rättssäkerhet, skulle så beredas, att det i ett sam manhang kunde företagas till huvudförhandling. Den rättsliga reglering av förundersökningsförfarandet, som skett i rättegångsbalken i avsikt att till godose dessa båda synpunkter, hade självfallet medfört, att det i större och mera invecklade mål ofta förflöte avsevärt längre tid från utredningens på börjande till åtalets väckande än tidigare. Förundersökningsreglerna ska pade också större möjligheter för den misstänkte att förhala saken. När fråga vore om brott, som av målsäganden anmälts eller eljest upptäckts först mot slutet av preskriptionstiden, ett förhållande som ingalunda vore ovan ligt, hade därför förundersökningsreglerna visat sig kunna vålla avsevärda risker för att åtal icke skulle kunna anhängiggöras före preskriptionstidens utgång. Flera sådana fall hade inträffat efter införandet av den nya rätte gångsordningen. Några av dessa hade väckt stor uppmärksamhet. Det före-
 fölle icke tillfredsställande, att den misstänkte skulle kunna utnyttja reg lerna om förundersökningsförfarandet till att undandraga sig lagföring och straff; å andra sidan borde det icke få förekomma, att åklagaren för att förebygga preskription tummade på dessa regler, som i själva verket avsåge att garantera den enskildes rättssäkerhet.
 Första lagutskottet erinrade i sitt utlåtande om att den fråga om ändring av 5 kap. 14 och 15 §§ strafflagen, som aktualiserats genom riksåklagarens förut nämnda skrivelse, upptagits till behandling av strafflagberedningen i dess den 21 december 1956 avgivna slutbetänkande (SOU 1956: 55). Straff lagberedningen hade därvid föreslagit sådan ändring i nuvarande regler, att preskriptionsavbrytande verkan skulle tillkomma ej blott delgivning av åtal utan även vid förundersökning uttalad underrättelse om misstanke för brott. Utskottet framhöll att strafflagberedningens förslag då var under prövning hos Kungl. Maj:t och att riksdagen i en nära framtid skulle komma att få taga ställning till de ändringsförslag på ifrågavarande område, vilka kunde föl ja på grund av strafflagberedningens betänkande. Utskottet ansåg därför att något initiativ i frågan icke borde tagas från riksdagens sida.
 Här torde få erinras om att Kungl. Maj:t i sitt under hösten 1960 till lag rådet remitterade förslag till brottsbalk inte godtagit vad strafflagberedning en förordat på ifrågavarande punkt utan föreslagit, att nuvarande bestäm melser på området med i huvudsak oförändrat innehåll skall överföras till den nya brottsbalken.
 I sitt betänkande nr 45 till 1960 års riksdag behandlade bevillningsutskot tet ett flertal motioner, vari bl. a. yrkats att riksdagen måtte i skrivelse till Kungl. Maj :t begära en utredning rörande brott mot skattelagarna, innebä rande eu straff skärpning vid sådana brott.
 Bevillningsutskottet uttalade sin fulla anslutning till det syfte som låg bakom motionsyrkandena. Det torde, framhöll utskottet, utan tvivel förhålla sig så, att ett stort antal skattskyldiga genom olika manipulationer söker dra sig undan beskattning för större eller mindre del av sin inkomst eller för mögenhet. Sammantaget torde det allmänna enligt utskottet på detta sätt undandras betydande belopp till förfång för de lojala skattebetalarna. Till förlitliga uppgifter för att bedöma sådan undandräkt saknas visserligen, men så mycket torde kunna antagas, framhöll utskottet, att om de årligen undandragna beloppen blev föremål för taxering, skulle skattebördan ge nerellt sett kunna lättas.
 Bevillningsutskottet uttalade vidare, att den närmast till hands liggande åtgärden för att förebygga att inkomster undandras beskattning är att öka taxeringsorganisationens personella resurser. Utskottet erinrade om den ut byggnad av taxeringsorganisationen som skett under senare år och om den då pågående utredningen om en effektivisering av taxeringskontrollen.
 Beträffande vissa uttalanden i motionerna rörande straffsatserna för de- klarationsbrott och rörande domstolarnas sätt att tillämpa skattestrafflagen framhöll bevillningsutskottet, att antalet personer som fällts för brott mot skattestrafflagen under de senaste fem åren uppgått till drygt 2 000 per år.
 Kungi. Maj:ts proposition nr 28 år 1961
 Därav hade dock endast ett fåtal dömts till frihetsstraff. Sannolikt är, fram
 höll utskottet vidare, att det antal personer, som begått brott mot skattestraff-
 lagen vilka inte upptäckts eller undgått beivran, är större. Utskottet fort
 Det är sålunda troligt att trots den skärpta kontrollen såväl uppsåtlig
 falskdeldarering som grov vårdslöshet vid deklarations avgivande förekom"
 mer i betydande utsträckning. Det är därför angeläget att man i första hand
 söker påverka den allmänna uppfattningen om deklarationsbrotten i sådan
 riktning, att dessa i högre grad än vad nu är fallet kommer att framstå så
 som ett allvarligt åsidosättande av en medborgerlig plikt. Det kan självfallet
 diskuteras om de nuvarande straffbestämmelserna såsom de tillämpas i
 praktiken är ägnade att åstadkomma tillräcklig sådan verkan. Det bör emel
 lertid även understrykas att ett noggrannare iakttagande av bestämmelserna
 om deklarationsskyldighet inte torde kunna vinnas endast genom straffhot.
 I stor utsträckning tillkommer oriktiga uppgifter i deklarationer inte i syfte
 att undandra skatt utan till följd av uppgiftslämnarens oförmåga att rätt
 tolka och tillämpa de gällande bestämmelserna.
 Utskottet, som vidare erinrade om den förut återgivna interpellationen
 och det därå avgivna svaret, uttalade den förhoppningen att det skulle visa
 sig möjligt att komma tillrätta med det i interpellationen påtalade förfa
 ringssättet. I samband därmed underströk utskottet lämpligheten av att, i
 den utsträckning nu gällande bestämmelser medger, samarbete mellan taxe
 ringsmyndigheten och polismyndigheterna inleds på ett tidigare stadium än
 som nu ofta är fallet, då misstanke föreligger om deldarationsbrott. Utskot
 tet slutade sitt yttrande med följande.
 För att få ett tillfredsställande resultat av taxeringen fordras först och
 främst en ändrad inställning till skattefusk hos många skattskyldiga, präg
 lad av större solidaritet mot samhället. Detta torde knappast kunna nås utan
 upplysning i olika former. Sådan upplysningsverksamhet bör självfallet äga
 rum genom det allmännas försorg men sannolikt skulle ett bättre resultat
 nås, om även olika politiska, ideella och andra organisationer ville medver
 ka till spridande av upplysning om den rätta karaktären av brott mot skat
 telagarna. Även om sådan propaganda inte omedelbart får så stor verkan
 torde den på lång sikt och i förening med andra åtgärder kunna ge ett vär
 defullt resultat.
 III. Promemorian
 I promemorian konstateras till en början, att det alltjämt torde vara en
 ganska spridd uppfattning, att lämnandet av oriktiga uppgifter till ledning
 för taxering är en tämligen lindrig förseelse och att det är varken vanhed
 rande eller moraliskt förkastligt att trotsa hithörande straffbestämmelser.
 Såsom bevillningsutskottet framhållit är det därför angeläget att få till stånd
 en ändrad inställning till skattefusk hos många skattskyldiga, präglad av
 större solidaritet mot samhället. Ett led i dessa strävanden är de propagan
 dakampanjer för bättre deklarationsmoral som med vissa mellanrum an
 ordnas av finansdepartementet. Vid sidan av sådana åtgärder och eu effek
 tiviserad taxeringskon troll har, framhålles i promemorian, skattcstraffla-
 gen en viktig uppgift; den ger eftertryck åt kravet på ärlighet och omsorg vid deklarationernas upprättande. Skattestrafflagen torde alltjämt i stort sett väl fylla denna uppgift. I vissa hänseenden synes emellertid, enligt pro memorian, utrymme finnas för viss kritik. Det rör sig här om brister, som i och för sig måhända inte är mera betydelsefulla men på längre sikt kan försämra lagens allmänpreventiva verkan. I promemorian anföres vidare.
 Under åren 1958 och 1959 har — enligt vad taxeringskontrollutredningen inhämtat — antalet anmälningar om brott mot skattestrafflagen, som verk ställts av vederbörande taxeringsintendenter, utgjort 3 178 respektive 3 562. Av de år 1958 gjorda anmälningarna hade vid utgången av år 1959 2 22.) lett till fällande dom, varav dock endast cirka 190, d. v. s. mindre än 10 procent av de avdömda fallen, bedömts som falskdeklaration. I 246 fall var ansvars frågan ej avgjord den 1 januari 1960. I 707 fall hade anmälningarna inte föranlett åtal eller anställt åtal ogillats.
 Finansdepartementet har från vederbörande taxeringsintendenter inhäm tat vissa uppgifter om de utdömda straffen i nämnda 2 225 fall. I endast ett av dessa fall har frihetsstraff (fängelse) ådömts. Undersökningen ger vid handen att i cirka 70 procent av de fall, som hänförts till 1 § skatte strafflagen d. v. s. till falskdeklaration, har bötesbeloppen understigit två gånger undandragen skatt. De bötesbelopp som utdömts vid vårdslös dekla ration, 2 § skattestrafflagen, har i cirka 70 procent av fallen understigit den undandragna skatten; i 17 procent av fallen har bötesbeloppen understigit halva den undandragna skatten. En mer ingående undersökning, som vidta gits i ett par län, synes dock ge anledning antaga att i något mindre än hälf ten av de fall, där bötesbeloppen vid tillämpning av 2 § ligger mellan halva och hela den undandragna skatten, bötesbeloppen motsvarar mellan 90 och 100 procent av undandragen skatt. Likaså torde i cirka hälften av de fall, där bötesbeloppen vid tillämpning av 2 § överstiger hela den undandragna skatten, bötesbeloppen ligga mellan 100 och 110 procent av den undandragna skatten. Det är således en klar tendens hos domstolarna att vid vårdslös de klaration sätta bötesbeloppen lika med den undandragna skatten. Vid fall av falskdeklaration torde tendensen vara att bötesbeloppen sättes till två gånger undandragen skatt. I ett betydande antal fall understiger dock ut dömda bötesbelopp vid tillämpning av 2 § väsentligt den undandragna skat ten. Likaså understiger bötesbeloppen vid tillämpning av 1 § i många fall vä sentligt två gånger undandragen skatt.
 Uppgifterna om utdömda bötesbelopp hade sammanställts i en till prome morian fogad bilaga. Denna bilaga torde som Bihang få fogas vid statsråds protokollet för denna dag.
 Flertalet av de hörda taxeringsintendenterna ansåg, enligt vad i promemo rian framhålles, att domstolarna varit väl försiktiga vid straffmätningen. Det påtalades även att straff mätningen varit synnerligen ojämn olika dom stolar emellan. Sålunda framhöll en taxeringsintendent, som funnit straff mätningen i allmänhet vara tillfredsställande, alt bötesbeloppen i en dom saga varit påfallande låga. Av 37 utdömda bötesbelopp hade mer än hälften understigit halva den undandragna skatten och i inte mindre än 10 fall mot svarat bötesminimum 50 kronor. Det torde vidare, enligt promemorian, vara en allmän erfarenhet, att straffmätningen i överinstanserna i regel är högre än i andra domstolar.
 Antalet anmälningar om brott mot skattestrafflagen, som för närvarande
 göres, är, framhålles i promemorian, sannolikt åtskilligt mindre än det an
 tal fall av oriktig deklaration som upptäckes. Detta torde framför allt bero
 på att taxeringsnämndsordförandena inte i tillräcklig omfattning fullgör sin
 skyldighet att underrätta taxeringsintendenten om fall där brott mot skatte
 strafflagen kan misstänkas. Till belysning härav närnnes i promemorian att
 vid en undersökning, som verkställts vid en länsstyrelse, det konstaterades
 att omkring 40 av länets taxeringsnämnder inte inkommit med någon åtals
 anmälan i fråga om vare sig 1957, 1958 eller 1959 års taxeringar. Man kan,
 enligt promemorian, knappast utgå från att det i dessa nämnder under en
 treårsperiod ej skulle ha förekommit något enda fall som bort föranleda an
 mälan. I promemorian konstateras därefter, att möjlighet saknas för taxe
 ringsintendenten att undersöka hela deklarationsmaterialet i länet ur åtals-
 synpunkt. Om taxeringsnämndsordförandena underlåter att fullgöra sin
 anmälningsskyldighet, leder detta därför till att de skattskyldiga blir olik
 formigt behandlade när det gäller skattestrafflagens tillämpning. Även lä
 nen emellan förekommer skiljaktigheter, som tyder på olikheter i praxis.
 I promemorian understrykes, att den i taxeringsförordningen stadgade
 anmälningsskyldigheten innebär att anmälan inte får underlåtas i de fall
 som där anges. Någon rätt för taxeringsmyndigheterna att disponera över
 statens straffanspråk vid deklarationsbrott föreligger inte. Det sagda ute
 sluter, enligt promemorian, givetvis inte att såsom i nuvarande praxis en ut-
 sovring sker av rena bagatellfall, avseende mindre belopp. Men denna sov
 ring bör utföras av intendenten och icke verkställas ur skälighetssynpunk-
 ter o. dyl. Därefter anföres.
 Det bör, med anledning av vad sålunda kunnat konstateras, ankomma på
 taxeringsintendenterna att i större utsträckning än hittills tillse att taxe
 ringsnämndsordförandena fullgör sin anmälningsskyldighet. Det finns anled
 ning antaga, att om så sker, antalet anmälningar kommer att väsentligt öka.
 Genom utbyggnaden av taxeringsorganisationen och effektiviseringen av
 taxeringsarbetet kommer även antalet fall där skattebrott upptäckes att bli
 Det förhållandet att deklarationsbrott i framtiden kan väntas bli beivrade
 i större utsträckning än hittills kan förutsättas medverka till en bättre de-
 klarationsmoral. Detta resultat kan uppnås utan att ändra skattestrafflagen.
 Vad som framkommit vid den verkställda undersökningen ger emellertid
 anledning ifrågasätta, om de straff som utmätes alltid är sådana att de
 skattskyldiga blir klart medvetna om att falskdeklaration och vårdslös de
 klaration utgör allvarliga lagöverträdelser.
 I promemorian framhålles att de strafflatituder, som skattestrafflagen an
 ger, i och för sig lämnar möjlighet för domstolarna att utmäta straff som
 står i rimligt förhållande till brottets beskaffenhet. Domstolarna torde ha en
 viss i och för sig naturlig benägenhet att vid straffmätningen hålla sig inom
 slrafflatitudernas nedre del. Det synes einellerlid, enligt promemorian, med
 fog kunna göras gällande att man härvid åtminstone på vissa håll gått så
 långt att deklarationsbrottens allvarliga karaktär kan undanskymmas.
 Kangl. Maj. ts proposition nr 28 år 1961
 Vid bedömning av denna fråga bör, enligt promemorian, beaktas, att brott
 mot skattestrafflagen i regel bedömes enligt 2 §, d. v. s. såsom begångna av
 grov oaktsamhet. Detta beror på svårigheten att förebringa bevisning om att
 uppsåt förelegat. Många fall, där falskdeklaration i verkligheten föreligger,
 torde därför ha bedömts som vårdslös deklaration. I själva verket torde det,
 framhålles i promemorian, vara en ganska vanlig situation i hithörande mål,
 att ett flertal omständigheter pekar på att den skattskyldige varit i ond tro
 utan att full bevisning om uppsåt kunnat förebringas. Att likväl böterna i
 övervägande antalet fall av vårdslös deklaration understigit den undandrag
 na skatten ger stöd för uppfattningen att straffmätningen på sina håll va
 rit väl låg. Promemorian fortsätter.
 Med tanke på de utmätta straffens betydelse för att hos allmänheten in
 skärpa den allvarliga karaktären hos skattebrotten synes fog finnas för det
 från flera håll uttalade önskemålet om en skärpt straffmätning hos vissa
 domstolar. Detta önskemål kan också uttryckas så att de domstolar som lig
 ger lägst i straffmätningen bör anpassa sig till den nivå som tillämpas bl. a.
 av högsta domstolen och hovrätterna. Ett lämpligt medel att nå detta syfte
 — utan att likväl nämnvärt inskränka på domstolarnas möjligheter att ut
 döma en efter brottets svårhetsgrad avpassad påföljd — synes vara att nå
 got höja föreskrivna bötesminima.
 De lägsta straff som kan utdömas vid falskdeklaration och vårdslös de
 klaration utgör 100 respektive 50 kronor. Dessa belopp synes redan med
 hänsyn till det förändrade penningvärdet numera vara alltför låga. Vid ett så
 allvarligt brott som falskdeklaration synes ininimistraffet inte rimligen böra
 sättas lägre än 300 kronor. För vårdslös deklaration synes minimibeloppet
 med ledning av tidigare redovisade överväganden lämpligen kunna fördubb
 las, d. v. s. sättas till 100 kronor. I anslutning till ikraftträdandet av den så
 lunda förordade ändringen torde det vara önskvärt att riksskattenämnden
 och riksåklagarämbetet i samråd söker verka för en likformig behandling
 av åtalen för deklarationsbrott.
 I promemorian framhålles vidare att reglerna om brottspreskription i
 vissa fall lett till stötande konsekvenser, när det gäller vårdslös deklaration.
 Detta sammanhänger med att det kan dröja avsevärd tid, innan sådan kon
 troll kan ske att brottet upptäckes. Så är i synnerhet fallet, om oriktigheten
 i deklarationen inte påvisas förrän vid taxeringsrevision. Sådan anordnas
 regelmässigt först i samband med den på länsstyrelsernas taxeringssektioner
 ankommande eftergranskningen eller i samband med besvär rörande den
 skattskyldiges taxering. Mer än ett år kan på detta sätt förflyta, innan det
 framkommer misstankar om brottsligt förfarande. Därefter kan åtskillig
 tid åtgå till förundersökningen. Situationen blir på grund härav ofta den,
 att stämning i mål om vårdslös deklaration kan delges den misstänkte
 först mot slutet av den tvååriga preskriptionstiden. För en skattskyldig,
 som vet att förundersökning mot honom pågår, föreligger i sådana fall en
 frestelse att söka undgå ansvar genom att hålla sig undan den korta tid som
 återstår innan brottet preskriberats.
 Vad sålunda anförts ger, enligt promemorian, vid handen att vid de vårds
 lösa deklarationsbrotten föreligger sådana särskilda omständigheter som
 gör det påkallat att avvika från de allmänna reglerna om brottspreskrip-
 tion. En förlängning av preskriptionstiden för sådana brott bör, enligt pro
 memorian, på lämpligt sätt komma till stånd. Därefter anföres.
 För att na detta syfte skulle i och för sig kunna tänkas att föreskriva en
 särskild, senare tidpunkt för preskriptionstidens början än som följer av
 allmänna regler. För närvarande räknas tiden vanligen från deklarationens
 avlämnande. Man skulle kunna överväga att i stället på ett eller annat sätt
 anknyta till den tidpunkt då åtgärderna för skattekontroll enligt därom gäl
 lande bestämmelser normalt skall vara avslutade. Mot en sådan lösning talar
 emellertid flera skäl. Preskriptionstiden skulle komma att förlängas även för
 falskdeklarationsbrotten, utan att något praktiskt behov därav framträtt.
 Det bör vidare hållas i minne, att åtskilliga deklarationsbrott upptäckes re
 dan på taxeringsnämndsstadiet och, med det här diskuterade alternativet,
 kan bli åtalade och föremål för dom redan innan preskriptionstiden börjar
 löpa, något som knappast kan sägas stå i överensstämmelse med preskrip
 tionsreglernas allmänna konstruktion. Härtill kommer, att ett sådant alter
 nativ visserligen skulle vara praktiskt genomförbart beträffande de direkta
 skatterna, den allmänna varuskatten och de skatter på vilka 1959 års för
 ordning om förfarandet vid viss konsumtionsbeskattning är tillämplig men
 skulle skapa särskilda problem beträffande andra skatter och avgifter. Al-
 ternativet i fråga synes därför icke kunna förordas.
 Vid sådant förhållande torde man, uttalas i promemorian, vara hänvisad
 till att stadga en särskild längre preskriptionstid för de vårdslösa deklara-
 tionsbrotten. Denna tid synes lämpligen kunna bestämmas till fem år, d. v. s.
 samma tid som för falskdeklaration. Därmed vinnes även viss anknvtning
 till den tid som star till buds för att väcka fråga om eftertaxering; denna
 tid är fem år från taxeringsårets utgång.
 I enlighet med det anförda föreslås i promemorian, att minimistraffen för
 falskdeklaration och vårdslös deklaration höjes till 300 respektive 100 kro
 nor. Vidare förordas, att i 3 § skattestrafflagen införes ett nytt andra stycke
 av innehåll att straff för brott som avses i lagen, ändå att brottet är att be
 döma enligt 2 §, ej skall vara förfallet, om den misstänkte häktats eller er
 hållit del av åtal för brottet inom fem år.
 De sålunda föreslagna lagändringarna synes, enligt promemorian, böra
 trada i kraft den 1 juli 1961. Av allmänna regler torde följa att ändringarna
 i fråga om minimistraffen inte blir att tillämpa på brott som begåtts före
 dagen lör ikraftträdandet. Däremot torde, uttalas i promemorian, den före
 slagna särskilda preskriptionsregeln bli att tillämpa även på äldre brott, i
 den mån den förut gällande preskriptionstiden inte utgått före lagändring
 ens ikraftträdande (SP 13 § och NJA 1941 s. 251).
 Kungl. Maj:ts proposition nr 28 är 1961
 IV. Remissyttrandena över promemorian
 Den föreslagna höjningen av minimistraff en har tillstyrkts av
 samtliga hörda myndigheter och organisationer. Flera remissinstanser ifråga
 sätter dock om man inte borde höja straffsatserna ytterligare.
 Hovrätten för Västra Sverige tillstyrker den föreslagna straffhöjningen
 som ett steg i rätt riktning men ifrågasätter om den kommer att få storre
 betydelse. Viktigare synes det hovrätten vara att en allmän översyn av skat-
 testrafflagen göres beträffande såväl brottsrekvisit som påföljder samt att
 garantier skapas för att deklarationsbrotten verkligen blir av taxeringsmyn
 digheterna anmälda. Även hovrätten för Nedre Norrland ifrågasätter om
 man genom höjningen av minimibeloppen når det avsedda syftet, nämligen
 en skärpt straffmätning. En skärpt och mera enhetlig straffmätning torde
 enligt hovrätten bättre nås genom åtgärder från riksåklagarämbetets sida
 för överklagande av domar, i vilka för lagt straff utmätts.
 Flera remissinstanser ifrågasätter om inte minimistraffet borde sättas i
 relation till den undandragna skatten. Sålunda uttalar 1951 års rättegångs-
 kommitté att inom kommittén framhållits att en möjlighet att verkligen
 åstadkomma en straffskärpning vore att minimistraffet för falskdeklaration
 fastställdes till lika med det undandragna skattebeloppet och för vårdslös
 deklaration till hälften därav, dock lägst de i promemorian angivna beloppen.
 Liknande synpunkter framföres av länsstyrelserna i Stockholms, Östergöt
 lands och Hallands län. Sistnämnda länsstyrelse tillägger.
 Även med den skärpning av straffsatsen som nu föreslagits synes det tvi
 velaktigt om man på denna väg kan bibringa medborgarna en annan syn på
 deklarationsbrotten. Länsstyrelsen erinrar om att en sådan allmän omvär
 dering av ett visst brott kunnat ske i modern tid, nämligen i fråga om ratt
 fylleri. Att detta lyckats torde enbart bero på en rigorös tillämpning av fri
 hetsstraff. Del finns därför enligt länsstyrelsens mening skäl att noggrant
 följa utvecklingen och därest åtgärder som kan komma att företas i anled
 ning av det nu framlagda förslaget inte leder till resultat överväga att in
 föra frihetsstraff som normalstraff vid falskdeklaration.
 Riksskattenämnden framhåller, att önskvärdheten av att för allmänheten
 understryka karaktären av deklarationsbrotten i och för sig talar för att
 minimistraff en sättes högre än 300 respektive 100 kronor, men fortsätter.
 Å andra sidan torde med fog kunna göras gällande, att i vissa fall av med
 verkan till oriktig deklaration, t. ex. då en person upprättat deklaration för
 sin hustru och hon endast formellt har ansvaret för deklarationen, behov
 kan föreligga av möjlighet att ådöma den formelle gärningsmannen ett milt
 straff, medan det verkliga ansvaret utkräves av den medverkande. Det sist
 anförda kan utgöra ett skäl för att icke ytterligare höja minimistraffen.
 Länsstyrelserna i Värmlands och Västernorrlands län framhåller att det
 icke föreligger anledning bryta den hittillsvarande proportionen mellan bö-
 teslatituderna i 1 och 2 §§, som alltsedan skattestrafflagens tillkomst varit 2
 till 1. Sättes bötesminimum enligt 1 § till 300 kronor, vilket länsstyrelserna
 i och för sig finner påkallat, bör därför minimistraffet enligt 2 § bestämmas
 till 150 kronor.
 Länsstyrelsen i Östergötlands län påtalar det förhållandet, att den undan
 hållna kommunala inkomstskatten enligt skattestrafflagens bestämmelser
 skall beräknas efter en utdebitering av tio kronor, och anför.
 Enligt gällande lydelse av 5 § skattestrafflagen skall den sammanlagda
 uttaxeringen av kommunala utskylder antagas vara tio kronor för varje
 skattekrona. Någon ändring i berörda avseende har icke föreslagits. Emel
 lertid torde denna skattesats, som varit gällande alltsedan skattestrafflagens
 tillkomst år 1943, numera få anses vara för låg och alltför mycket avvika
 från gällande kommunala utdebiteringar, vilka i allmänhet torde uppgå till
 14—15 kronor per skattekrona. Det synes därför påkallat att genom ändring
 av 5 § få till stånd en förhöjning av den skattesats, efter vilken den undan
 hållna kommunala inkomstskatten skall beräknas.
 Liknande synpunkter framföres av länsstyrelsen i Jämtlands län.
 I flera remissyttranden betonas, att, även om den föreslagna höjningen av
 minimibeloppen kan få vissa psykologiska verkningar beträffande den all
 männa inställningen till brotten mot skattestrafflagen, den reella betydel
 sen av höjningen dock blir ringa. Detta beror enligt riksskattenämnden
 bl. a. på den relativt stränga gallring taxeringsintendenterna i allmänhet till-
 lämpar vid avgörande av frågan huruvida åtalsanmälan skall ske. Länssty
 relsen i Älvsborgs län anser att man av gjorda erfarenheter liksom av inne
 hållet i promemorian får det intrycket, att tillämpningen av skattestrafflagen
 företer så allvarliga brister, att en mer radikal ändring än den nu föreslagna
 är påkallad. Länsstyrelsen fortsätter.
 I promemorian har påtalats de avsevärda skillnader som råder i fråga om
 domstolarnas praxis. Denna har ibland utvecklats på sådant sätt, att man
 bär anledning befara, att åtalsanmälningarna snarare leder till en försäm
 ring än en förbättring av skattemoralen. Som exempel må nämnas, att dom
 stolarna i detta län som regel avvisar åtal, där undanhållen inkomst under
 stiger 10 % av den åtalades årsinkomst. Samma gäller åtal avseende felak
 tiga avdrag, beträffande vilka taxeringsmyndigheterna haft vissa kontroll
 Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län framhåller, att åklagarens inställ
 ning till deklarationsbrotten ej sällan är ägnad att föranleda alltför mild
 bedömning av dylika brott. Mål av denna karaktär anses besvärliga, bero
 ende bl. a. på att åklagarna icke alltid är tillräckligt förtrogna med beskatt
 ningsreglerna och de därmed sammanhängande räkenskapsproblemen.
 Länsstyrelsen i Gävleborgs län ifrågasätter om den föreslagna höjningen
 av de lägsta straffen bör genomföras med mindre lagen i sin helhet omarbe
 tas. Soin skäl härför framhåller länsstyrelsen till en början att de framlagda
 förslagen om ändring i skattestrafflagen skulle accentuera den orättvisa,
 som ligger däri att, medan skattskyldiga med lättkontrollerbara inkomster
 bestraffas, andra — bland vilka de beloppsmässigt grövsta fallen av under-
 deklaration torde vara att finna — med lagens nuvarande utformning oflast
 undgår straff. Länsstyrelsen fortsätter.
 Länsstyrelsen åsyftar härmed deklaranter, vilka icke uppfyllt det i 20 §
 taxeringsförordningen stadgade kravet på förande av anteckningar, bevaran
 de av verifikationer m. m. för möjliggörande av kontroll. Om kontroll-
 material saknas och omständigheterna tyda på att deklarerad inkomst är
 för låg eller yrkade avdrag äro för höga, måste skönsmässig taxering till
 gripas. Sådan taxering torde vanligast komma till användning beträffande
 rörelseidkare av skilda slag samt läkare, tandläkare och olika yrkesmän
 ävensom sådana skattskyldiga, vilka på grund av arbete på annan ort än
 bostadsorten äro berättigade till avdrag för fördyrade levnadskostnader och
 för resekostnader. I de ymnigt förekommande fall, då sådana personer mås
 te taxeras efter skön, kan f. n. straffansvar i allmänhet icke göras gällande,
 eftersom domstolarna över lag synas vara obenägna att på grundval av en
 endast skönsmässig taxering utmäta straff enligt skattestrafflagen. Den
 utbredda föreställningen om att de svåraste skatteskolkarna gå fria från
 straff torde sålunda enligt länsstyrelsens uppfattning icke sakna fog. —
 Då en skönsmässigt åsatt taxering icke kan tillåtas innefatta straff och
 som skönsmässig taxering av försiktighetsskäl endast undantagsvis torde
 beräknas för högt, framstår det som ytterligt otillfredsställande, att särskild
 straffbestämmelse saknas, som kan tillämpas, när deklarant eftersatt sina
 skyldigheter enligt 20 § taxeringsförordningen och av sådan anledning mås
 te taxeras efter skön. Uppenbarligen måste en straffbestämmelse för hithö
 rande förseelser utformas på annat sätt än de nuvarande. Normerade bö
 ter kunna sålunda icke komma till användning, utan straffet bör bli dags
 böter, eller i svårare fall frihetsstraff. Innan en sådan bestämmelse införts,
 anser länsstyrelsen det vara stötande om de nuvarande lägsta straffen i
 skattestrafflagen höjas.
 Sveriges köpmannaförbund finner en mild straffmätning vara befogad.
 Förbundet anför.
 I promemorian har också straffmätningen berörts. Den tycks genomgå
 ende ha varit relativt mild. Förbundet finner emellertid detta motiverat.
 Den oerhört kraftiga progressionen i den svenska inkomstbeskattningen
 medför, att redan en kraftig höjning av taxeringen eller en eftertaxering
 kan vara tillräcklig för att ruinera en skattskyldig eller åtminstone rubba
 grundvalarna för hans ekonomi för lång tid. Skulle maximistraff dessutom
 utmätas, innebure detta ett definitivt dråpslag mot den skattskyldige, vilket
 samhället ej vore betjänt av. Med tanke på den mildhet, som exempelvis
 visas biltjuvar, straffas deklarationsbrott relativt hårt.
 Förslaget om förlängning av preskriptionstiden för vårdslös de
 klaration till fem år har tillstyrkts av justitiekanslersämbetet, riksåklagar
 ämbetet, hovrätten för Västra Sverige, hovrätten för Nedre Norrland, över-
 ståthållarämbetet, samtliga de sexton länsstyrelser som avgivit yttranden,
 kontrollstyrelsen, Landsorganisationen i Sverige, Tjänstemännens central
 organisation och Taxeringsnämndsordförandenas riksförbund.
 Kooperativa förbundet, Sveriges industriförbund, Sveriges grossistför
 bund, Sveriges hantverks- och industriorganisation samt Svenska arbetsgi
 vareföreningen föreslår att preskriptionstiden sättes till tre år. Allmänna
 ombudet hos mellankommunala prövningsnämnden anser att preskriptions
 tiden, då det gäller taxering för taxeringsåret, kan begränsas till tre år men
 föreslår att vid fall av eftertaxering en preskriptionstid av tre år skall räk
 Kiingl. Maj:ts proposition nr 28 år 1961
 Kungl. Maj.ts proposition nr 28 år 1961
 nas från och med den dag taxeringsintendenten gör framställning till pröv-
 ningsnämnden om eftertaxering.
 Några remissinstanser, 1951 års rättegångskommitté, kammarrätten, riks
 skattenämnden, Sveriges köpmannaförbund, Sveriges lantbruksförbund och
 Sveriges akademikers centralorganisation, uttalar att man i första hand
 bör söka en lösning enligt de riktlinjer strafflagberedningen angivit i sitt
 förslag, nämligen att preskriptionsavbrytande verkan skall tillkomma ej
 blott delgivning av åtal utan även vid förundersökning meddelad under
 rättelse om misstanke om brott.
 Besvärssakkunniga slutligen, som inte anser sig kunna tillstyrka speciella
 preskriptionsregler för brott enligt skattestrafflagen, framhåller att en all
 män förlängning av den nuvarande tvååriga preskriptionstiden kunde vara
 ett uppslag som förtjänar att närmare övervägas.
 Från remissyttrandena må följande här återges.
 Hovrätten för Västra Sverige anser att den föreslagna preskriptionsbe-
 stämmelsen bör genomföras oavsett om strafflagberedningens förslag, att
 en vid förundersökningen meddelad underrättelse om misstanke för brott
 skall vara preskriptionshindrande, genomföres eller ej. Även överståthållar-
 ämbetet understryker att strafflagberedningens förslag knappast är ägnat
 att lösa här föreliggande problem, enär i många fall preskriptionstiden ut
 gått redan innan förundersökning hunnit påbörjas. Ämbetet framhåller att
 det framlagda förslaget visserligen inger principiella betänkligheter men
 att flera betydelsefulla omständigheter talar för detsammas genomförande.
 Ämbetet anför härutinnan.
 Erfarenhetsmässigt medför ofta den 2-åriga preskriptionstiden konsekven
 ser, som ur likformighetssynpunkt kunna te sig föga tilltalande. I åtals-
 ärenden av enkel beskaffenhet, exempelvis sådana mycket ofta förekom
 mande fall, då en arbetstagare underlåtit att till beskattning uppgiva viss
 arbetsinkomst, kräves ingen mera ingående taxeringsmässig utredning och
 ej heller någon tidsödande förundersökning, varför någon risk för åtals-
 preskription knappast föreligger. I mera invecklade ärenden däremot, kan
 ske speciellt där taxeringsfrågan avser inkomst av jordbruksfastighet eller
 rörelse, hinner ofta åtalsfristen utlöpa innan målen kunna av taxeringsin-
 tendenlen överlämnas till allmänne åklagaren. Den skattskyldige går då fri
 från straffansvar, ehuru hans brottslighet mången gång är avsevärt mera
 kvalificerad än den enkle arbetstagarens. Det kan icke anses tillfredsstäl
 lande, att utredningssvårigheter, över vilka dessutom den skattskyldige ge
 nom fördröjningstaktik kan utöva inflytande, skola bliva avgörande för
 möjligheten att utkräva straffansvar.
 De nu gällande två olika preskriptionstiderna för brott enligt skattestraff
 lagen ställa ej sällan taxeringsintendenten inför vanskliga avgöranden.
 Denne bör givetvis fullgöra sin anmälningsskyldighet med omdöme och
 icke i onödan betunga åklagarmyndigheten. Erfarenheten visar, att i det
 övervägande flertalet åtalsmål bevisning om uppsåt icke kan förebringas.
 Har den 2-åriga preskriptionstiden utlöpt, gäller det för taxeringsintenden
 ten att bedöma huruvida endast grov oaktsamhet skall anses föreligga och
 någon åtalsanmälan förty icke skall ske eller om det brottsliga förfarandet
 kan anses uppsåtligt och möjlighet till bevisning härom är för handen. Ett
 llihang till riksdagens protokoll 1961. 1 samt. Nr 28
 sådant ställningstagande torde ofta vara vanskligt för taxeringsintenden-
 ten, speciellt som tillgängligt material för bevisfrågans bedömande kan vara
 bristfälligt innan förundersökning verkställts.
 Då en förlängning av preskriptionstiden, såvitt kan bedömas, är den enda
 framkomliga vägen för att komma tillrätta med rådande missförhållanden,
 anser sig överståthållarämbetet icke böra motsätta sig den föreslagna lag
 Liknande synpunkter framföres i flertalet av de av länsstyrelserna av
 givna yttrandena.
 Länsstyrelsen i Gävleborgs lån framhåller att den bästa lösningen av de
 frågor, vilka sammanhänger med gränsdragningen mellan uppsåtlig och
 ouppsåtlig falskdeklaration samt med preskriptionsbestämmelserna, enligt
 länsstyrelsens mening skulle vara att straffbestämmelserna i fråga omarbe
 tades, så att en gemensam brottstyp infördes för oriktig deklaration, varvid
 presumerad förekomst av uppsåt borde föranleda strängare straff vid
 straffmätningen än om omständigheterna utmärkte att uppsåt ej förelåg.
 Preskriptionstiden skulle härigenom automatiskt komma att förlängas på
 föreslaget sätt.
 Flertalet av de remissinstanser som tillstyrker en förlängning av pre
 skriptionstiden till fem år understryker att taxeringsmyndigheterna liksom
 hittills bör utnyttja alla möjligheter att slutföra på dem ankommande
 granskning i så god tid, att anmälan till åklagare och väckande av åtal för
 vårdslös deklaration kan ske före utgången av den tid om två år, som nu
 gäller för åtalets preskriberande.
 De remissinstanser som förordat att preskriptionstiden förlänges till tre år
 betonar att preskriptionstidens längd måste stå i rimligt förhållande till brot
 tets art. Sålunda anför Kooperativa förbundet.
 Den deklarant, som av oaktsamhet lämnat en oriktig uppgift i sin dekla
 ration, kan enligt nu gällande preskriptionsregler känna sig definitivt säker
 om att vara fri från straffansvar om han ej åtalats inom två år efter dekla
 rationens avgivande. Enligt styrelsens förmenande är denna ordning tillta
 lande dels därför att den framtvingar relativt snabba beslut av vederböran
 de taxerings- och åklagarmyndigheter i åtalsfrågorna och dels därför att
 den till viss, ej alltför lång tid begränsar den ovisshet och osäkerhet, som
 den deklarant, vilken vid deklarationsgranskningen fått en anmärkning för
 av oaktsamhet tillkommen felaktighet, måste känna inför de slutliga kon
 sekvenserna härav. Denna »väntetid» torde nu i allmänhet uppgå till maxi
 mum cirka 11/2 till 1 3/4 år, d. v. s. från tiden för anmärkningens delgiv
 ning till tiden för åtal eller till tiden för preskriptionstidens utlöpande. Om
 man utsträcker preskriptionstiden enligt förslaget, kommer den deklarant,
 som av oaktsamhet gjort ett ganska ringa fel, vilket dock kan sägas pendla
 mellan grov och icke-grov oaktsamhet, att i många fall ha att vänta nästan
 hela fem år på att det skall bli definitivt klart, om han skall åtalas eller icke.
 Det kan mången gång bli en alltför lång och prövande ovisshetstid för de
 klaranten sett i relation till den kanske ringa brottslighet, som eventuellt
 kan tillvitas honom.
 Kungl. Maj:ts proposition nr 28 år J961
 Näringslivets skattedelegation framhåller att en förlängning av preskrip
 tionstiden till fem år skulle innebära något mera än ett beaktande av de
 praktiska svårigheterna vid granskning av deklarationsmaterialet. Vid be
 dömandet av dessa svårigheter bör hänsyn också tagas till den beslutade
 successiva utbyggnaden av taxeringsorganisationen ävensom till den ratio
 nalisering av revisionsavdelningarnas arbete som kan bli en följd av nume
 ra framlagd utredning. Med hänsyn härtill anser delegationen att endast en
 förlängning av preskriptionstiden till tre år kan tillstyrkas. Liknande syn
 punkter framföres av Sveriges redareförening. Sistnämnda förening hem
 ställer vidare att utredning måtte verkställas åsyftande att handläggningen
 av mål om brott mot skattestrafflagen överflyttas helt eller delvis från de
 allmänna domstolarna till skattedomstolarna.
 Kammarrätten erinrar i sitt yttrande om att kammarrätten i utlåtande
 den 7 september 1942 över förslag till skärpt bestraffning av falskdeklara
 tion m. m. givit uttryck åt liknande tankegångar som de, vilka kommit till
 uttryck i promemorian. Kammarrätten anför.
 Kammarrätten hade därvid ansett att för falskdeklarationsbrotten — däri
 inbegripet det då den oriktiga deklarationen vore att hänföra till grov vårds
 löshet — borde stadgas en fristående preskriptionstid, sammanfallande med
 den tid, för vilken eftertaxering kunde äga rum. Såsom skäl härför fram
 höll kammarrätten — förutom det ofta förefintliga sammanhanget mellan
 oriktig deklaration och eftertaxering — att falskdeklarationsbrotten i fråga
 om tid och sätt för deras upptäckande företedde vissa särpräglade moment,
 att anledning knappast funnes att i berörda hänseende göra skillnad mellan
 uppsåtligt och icke uppsåtligt falskdeklarationsbrott samt att i fråga om
 dessa brott det låge särskild vikt uppå att straffhotet ej alltför hastigt av
 lägsnades. Upprättandet av deklarationer till ledning för inkomst- och för-
 mögenhetstaxeringen vore ju för en stor del av landets befolkning en årligen
 återkommande förpliktelse, och möjligheten av falskdeklarationsbrottens fö
 rekomst i vidare utsträckning än andra brottsliga förfaranden vore påtaglig.
 En särskild preskriptionstid för falskdeklarationsbrott vore ej heller okänd
 i utländsk lagstiftning.
 I nu förevarande sammanhang ifrågasätter emellertid kammarrätten om
 det icke vore lämpligt att låta anstå med införande av en särskild längre
 preskriptionstid vid vårdslös deklaration i avvaktan på resultatet av det av
 strafflagberedningen framlagda förslaget om ändring i 5 kap. 14 och 15 §§
 strafflagen, innebärande att avbrott i preskriptionstiden skulle ske ej blott
 då den misstänkte erhållit del av åtal för brott utan även då han vid förun
 dersökning underrättats om den mot honom riktade misstanken. Skulle
 nämligen den nu berörda, av strafflagberedningen föreslagna ändringen i
 strafflagen komma till stånd, blir den föreslagna förlängningen av preskrip
 tionstiden vid vårdslös deklaration, enligt kammarrättens mening, mindre
 behövlig. Alltjämt skulle emellertid preskription inträffa, därest förunder
 sökning icke kan äga rum inom preskriptionstiden, vilket ofta torde bli fal
 let vid eftertaxeringar.
 Av de remissinstanser som förordat att man i första hand skall avvakta
 resultatet av strafflagberedningens förslag har 1951 års rättegångskommit-
 té och Sveriges lantbruksförbund förklarat att — om en förlängning av pre
 skriptionstiden anses böra verkställas — en preskriptionstid av tre år bör
 vara tillfyllest.
 Riksskattenämnden framhåller, att de i promemorian skildrade kon
 sekvenserna av preskriptionsreglerna, såvitt gäller brott mot 2 § skattestraff-
 lagen, enligt nämndens mening nödvändiggör att rättelse på något sätt \in-
 nes. Därefter anför nämnden.
 Det är emellertid icke tilltalande att beträffande ett brott där staten är
 den reelle målsäganden — men där fråga likväl icke är om brott mot statens
 säkerhet — tillskapa en särregel som avviker från eljest allmänt tillämpade
 rättsgrundsatser. Riksskattenämnden förordar därför att förevarande pro
 blem i första hand löses enligt de riktlinjer, som uppdragits i riksåklagarens
 i första lagutskottets utlåtande nr 13 till innevarande års riksdag återgivna
 skrivelse rörande de omständigheter, som böra tillmätas preskriptionsavbry
 tande verkan. För en dylik lösning — innebärande att preskriptionsavbry
 tande verkan skulle tillkomma icke blott delgivning av åtal utan även vid
 förundersökning uttalad underrättelse om misstanke för brott — talar jäm
 väl, att de förhållanden, som ligga bakom behovet av ändrade regler beträf
 fande preskription av straff för brott mot 2 § skattestrafflagen — bl. a. våra
 dagars rörliga samhällsliv med åtföljande ökade möjligheter för en miss
 tänkt att för längre eller kortare tid göra sig oanträffbar — i lika hög grad
 medföra svårigheter att i andra sammanhang realisera statens straffanspråk.
 Besvärssakkunniga framhåller att i den mån preskriptionstidsreglerna an
 ses giva otillfredsställande resultat med avseende å skattestrafflagens oakt-
 samhetsbrott, torde man böra undersöka andra vägar att avhjälpa de bris
 ter, som kan föreligga, än den, som beträtts i promemorian. Olika möjlig
 heter står därvid till buds. Man kan, enligt de sakkunniga, tänka sig å ena
 sidan generella ändringar i preskriptionsreglerna och å andra sidan sådana
 ändringar beträffande reglerna rörande de aktuella deklarationsbrotten,
 som får återverkningar i preskriptionsavseende. De sakkunniga fortsätter.
 I första hand uppkommer frågan om en allmän förlängning av den kor
 taste preskriptionstiden från nu två år till t. ex. tre år. För en sådan ändring
 skulle vissa skäl kunna anföras, bl. a. att förundersökningsförfarandet en
 ligt RB — av rättssäkerhetsskäl — blivit mera omständligt och därmed mera
 tidsödande än motsvarande förfarande enligt gamla RB, som gällde, då två-
 årsfristen infördes. Det kan erinras om att man vid sistnämnda tillfälle val
 de en tvåårsfrist i stället för en ettårsfrist bl. a. just med tanke på dekla
 rationsbrotten; se KPr 1926: 5 s. 6. Ehuru besvärssakkunniga anse en all
 män förlängning av den nuvarande tvååriga preskriptionstiden vara ett
 uppslag, som förtjänar att närmare övervägas, vilja de dock ej inlåta sig på
 detta allmänna rent straffprocessuella spörsmål.
 Samma praktiska resultat, som erhålles genom en förlängning av själva
 preskriptionstiden, kan vinnas genom ändrade regler om sättet för preskrip
 tionstids avbrytande. Därför kräves nu häktningsbeslut eller delgivning av
 åtal. Möjligt vore att föreskriva exempelvis, att preskriptionstiden avbrytes
 även genom en redan vid förundersökningens början meddelad underrät
 telse av misstanke om brott.
 Att av hänsyn till de särskilda utredningssvårigheter, som kan vara för
 knippade med brott mot skattestrafflagen, stadga specialregler om sättet för
 preskriptionsavbrytande gällande endast beträffande dessa brott, bör enligt
 de sakkunnigas mening ej komma i fråga. Än mindre bör man inlåta sig
 på det i promemorian diskuterade men också där avvisade alternativet att
 framflytta preskriptionstiden genom att såsom begynnelsetidpunkt för den
 na välja en senare tidpunkt än tiden för brottets begående. De sakkunniga
 Om några ändringar rörande de allmänna preskriptionsreglerna, som ha
 betydelse i förevarande sammanhang, icke skulle vara att påräkna, återstår
 att närmare granska skattestrafflagens regler. En enkel lösning vore givet
 vis att skärpa straffmaximum för vårdslös deklaration till straffarbete, var
 igenom preskriptionstiden för sistnämnda brott skulle komma att uppgå till
 fem år. En sådan tanke måste emellertid avvisas.
 Besvärssakkunniga uttalar vidare att orsaken till att de nuvarande reg
 lerna anses otillfredsställande ur synpunkten av skattemoralens upprätthål
 lande i icke ringa mån torde vara att söka i det förhållandet, att brott, som
 inom taxeringsväsendet bedömes som uppsåtliga, d. v. s. som falskdeldara-
 tion, av aklagarna och de allmänna domstolarna i övervägande grad i stäl
 let betecknas som vårdslös deklaration, med följd att brotten preskriberas
 efter två år. De sakkunniga fortsätter.
 I förarbetena till skattestrafflagen gjordes på sin tid från flera håll utta
 landen av innebörd, att lagrummet om vårdslös deklaration skulle tillämpas
 subsidiärt i det fall, när det visserligen kunde misstänkas, att oriktig upp
 gitt lämnats uppsåtligen, men detta icke kunde till fullo bevisas. Det vill
 synas som om uttalanden av denna art lett till en praxis av innebörd, att
 ansvar för talskdeklaration yrkas och ådömes endast i alldeles uppenbara
 tall av uppsåt. Besvärssakkunniga vilja ifrågasätta, om icke rättspraxis just
 på detta område kommit att ställa större krav på bevisningen om uppsåt än
 vad eljest är brukligt inom straffrättsskipningen.
 I några remissyttranden har ifrågasatts vissa ytterligare ändringar i skat-
 testrattlagen. Länsstyrelsen i Stockholms län erinrar om att en förutsätt
 ning för tillämpning av skattestrafflagen är, att den felaktiga uppgiften
 lämnats i deklaration, och fortsätter.
 Länsstyrelsen vill ifragasätta, huruvida ej i nu förevarande sammanhang
 bör upptagas spörsmålet om sådan utvidgning av lagens tillämpningsom
 råde att jämväl andra felaktiga uppgifter än sådana som lämnats i själva
 deklarationen — till exempel i infordrade kompletteringar m. fl. uppgifter,
 avsedda att läggas till grund för taxering — kommer att omfattas av straff
 Länsstyrelsen i Norrbottens län erinrar om, att nu gällande regler för
 tillgodoräknande av ortsavdrag vid inkomsttaxeringen för samtaxerade äkta
 makar kan medföra att ett fel i den ena makens deklaration leder till frihet
 från skatt eller till för låg skatt endast för den andra maken. Länsstyrelsen
 Den oriktiga uppgiften lärer väl då icke kunna medföra straffansvar en
 ligt skattestrafflagen. Att man enligt rättspraxis vid straff mätningen tar
 hänsyn till undandragen skatt för båda makarna synes icke böra medföra
 att straffansvar under nyss angiven förutsättning skall inträda. Enligt de
 1943 gällande reglerna skulle ortsavdrag och beskattningsbar! belopp ha
 beräknats för makarna gemensamt samt vid den statliga taxeringen skatten
 och vid den kommunala taxeringen den beskattningsbara inkomsten ha för
 delats i förhållande till makarnas taxerade inkomster. Samma felaktighet
 som enligt vad ovan angivits nu icke kan bestraffas skulle enligt de äldre
 reglerna om taxering av äkta makar ha föranlett undandragande av skatt
 för den felande maken själv och sålunda grundat straffansvar. Med hänsyn
 till den ekonomiska intressegemenskapen mellan makar och som ett led i
 strävandena att åstadkomma en bättre deklarationsmoral anser länsstyrelsen
 att skattestrafflagen bör ändras på sådant sätt att »den oriktiga uppgiften
 varit ägnad att för den skattskyldige eller med honom samtaxerad äkta make
 leda till frihet från skatt eller till för låg sådan».
 Länsstyrelsen framhåller vidare att en förutsättning för att straffansvar
 för oriktig uppgift i deklaration skall inträda har ansetts vara att deklara
 tionen kommit beskattningsmyndighet till handa. Därefter anför länssty
 Efter skattestrafflagens införande ha taxeringsintendenttjänsterna inrät
 tats. Det torde aldrig ha gjorts gällande att en oriktig deklaration, avlämnad
 till en taxeringsintendent, icke kunde medföra straffansvar. Däremot har
 det gjorts gällande att deklarationer, avlämnade till besvärsinstanserna, icke
 kunde medföra straff enligt skattestrafflagen (K. G. A. Sandströms kom
 mentar till skattestrafflagen s. 96). Prövningsnämnderna voro före 1958 be-
 skattningsmyndigheter, men ha från och med nämnda år omändrats till
 renodlade skattedomstolar. Det får anses tveksamt, om en till prövnings-
 nämnd efter 1958 års ingång avlämnad deklaration kan medföra straffan
 svar enligt skattestrafflagen. En oriktig uppgift i en sådan deklaration kan
 ju medföra att taxeringsintendenten underlåter att för egen del anföra be
 svär över den skattskyldiges taxering eller — sedan tiden för taxeringsin-
 tendentens besvärsrätt gått till ända — hemställa om eftertaxering. Med
 hänsyn till rättssäkerheten och till taxeringsintendentens skyldighet att till
 allmän åklagare anmäla brott mot skattestrafflagen är det synnerligen an
 geläget att skattestrafflagen kompletteras och utformas på ett sätt som läm
 nar minsta möjliga rum för feltolkningar.
 1951 års rättegångskommitté påpekar, att det i praxis råder tveksamhet
 om vad som vid beräkningen av den undandragna skatten är att hänföra
 till allmänna avgifter (jfr NJA 1956:214). Kommittén anser det önskvärt,
 att den oklarhet som sålunda råder undanröjes.
 Y. Skrivelsen från justitieombudsmannen
 I en den 2 december 1960 dagtecknad, till Konungen ställd skrivelse har
 riksdagens justitieombudsman föreslagit vissa åtgärder i syfte att åväga
 bringa snabbare avgöranden i mål om brott mot skattestrafflagen. I skrivel
 sen erinras om att, då en skattskyldig ställes under åtal för deklarations-
 brott, det ofta förekommer att den taxering, varom i åtalsmålet är fråga,
 blir överklagad, och att åtalsmålet på grund härav förklaras vilande i av
 vaktan på slutligt beslut i taxeringsfrågan. Justitieombudsmannen framhål
 ler att han i sin verksamhet vid flera tillfällen iakttagit att den tid, sådana
 brottmål tår vila i avbidan på slutligt beslut i taxeringsfrågan, ofta är
 oskäligt lång. I den år 1959 avgivna ämbetsberättelsen anges två sådana
 fall, av vilka det ena brottmålet blev vilande icke mindre än 12 år, innan det
 återupptogs till behandling.
 Vad sålunda vid flera tillfällen iakttagits föranledde justitieombudsman
 nen att vid inspektion i mars 1958 av länsstyrelsen i Örebro län ägna sär
 skild uppmärksamhet åt sådana fall, där skattskyldiga stått under åtal
 för deklarationsbrott lång tid i avbidan på slutlig prövning av beskattnings-
 mål. De fall som där uppmärksammades och för vilka viss redogörelse läm
 nas i skrivelsen föranledde justitieombudsmannen att, i syfte att erhålla
 ytterligare material till belysning av förevarande spörsmål, från förste taxe-
 ringsintendenten vid överståthållaräinbetet och taxeringsintendenterna i
 samtliga län införskaffa vissa uppgifter om åtalsmål angående brott mot
 skattestrafflagen, vilka varit föremål för handläggning under längre tid.
 Uppgifterna avsåg dels avgjorda brottmål av hithörande slag, dels ock
 anhängiggjorda men icke avdömda dylika mål, i vilka taxeringsfrågan vid
 undersökningstillfället alltjämt berodde på skattedomstols prövning. Be
 träffande den förstnämnda kategorien mål, infordrades uppgift endast å
 sådana efter ingången av år 1950 av underrätt avgjorda mål angående brott
 mot skattestrafflagen, i vilka minst fem år förflutit mellan den åtalade
 handlingens begående och dess lagförande. Beträffande anhängiggjorda
 men av underrätt ännu icke avdömda åtalsmål av hithörande slag inford
 rades uppgift allenast å sådana mål, i vilka — där taxeringsfrågan berodde
 på kammarrättens prövning — minst tre år förflutit från åtalade handling
 ens begående och, i fråga om mål där taxeringsfrågan berodde på regerings
 rättens prövning, minst fyra år. Vidare angav taxeringsintendenterna sina
 synpunkter på föreliggande spörsmål. Därefter inkom kammarrätten med
 begärt utlåtande.
 Justitieombudsmannen sammanfattar resultatet av undersökningen så
 Av de av taxeringsintendenterna redovisade fallen, i vilka minst fem år
 förflutit från det deklarationsbrottet begicks till dess underrätten avgjorde
 åtalsmålet, ha 70 blivit föremål för närmare undersökning. Detta antal un
 derstiger något vad de lämnade uppgifterna utvisa beroende på att vissa
 eftertaxeringsfall icke ansetts böra medtagas. I något mer än halva antalet
 av de 70 undersökta fallen (56 procent) hade mer än 6 år förflutit från den
 åtalade handlingens begående — brottet antages här ha skett den 1 april
 under taxeringsåret — till dagen för domens meddelande. I 16 fall eller
 drygt 20 procent hade dom meddelats först efter mer än 8 år och i 7 fall
 eller 10 procent efter mer än 10 år. Tages som utgångspunkt för tidsberäk-
 ningen icke den åtalade handlingens begående utan "taxeringsintendentens
 anmälan om brottet till åklagaren — vilket med hänsyn till brottets karak
 tär kan vara en lämplig komplettering i detta sammanhang -— finner man
 att i hälften av fallen dom meddelats i åtalsmålet först sedan fem år eller
 längre tid förflutit efter det åtalsanmälan skedde, att i 17 fall (ca 24 pro
 cent) nämnda tid var 7 år eller mer och i 7 fall (10 procent) liden var 9 år
 eller mer. Det är därvid att märka att åtalsanmälan enligt det undersökta
 materialet — med undantag för något av länen — endast mera sällan skett
 innan prövningsnämnden beslutat i taxeringsfrågan.
 Beträffande redovisade, vid inventeringstillfället vilande åtalsmål ha —
 likaledes efter bortgallring av en del äldre eftertaxeringsfall in. in. — under
 sökts 120 mål, i vilka taxeringsfrågan antingen var beroende på skattedom-
 stols prövning eller — i ett fåtal fall — tämligen nyligen avgjorts av skatte-
 domstol. Av dessa 120 mål hänförde sig ett femtiotal till kammarrättens
 och ett sjuttiotal till regeringsrättens prövning. I ett tjugutal av kammar-
 rättsmålen (ca 40 procent) hade vid inventeringstillfället 4 år eller längre
 tid förflutit efter det den åtalade handlingen begåtts (den 1 april under
 taxeringsåret). Den tid som vid inventeringstillfället förflutit från det an
 mälan om brottet skedde — därvid bör beaktas att i genomsnitt 80 procent
 av de undersökta fallen anmälts till åtal först efter det prövningsnämnden
 beslutat i skattemålet — utgjorde i omkring en tredjedel av målen 1—2 år
 samt i omkring två tredjedelar av målen 2—5 år. I drygt fyra femtedelar av
 målen hade mellan 2 och 5 år förflutit från det prövningsnämndens beslut
 Vad angår sistnämnda sjuttiotal mål, som vid inventeringstillfället vilade
 i avbidan på regeringsrättens prövning av skattefrågan, hade i 10 procent
 av målen 8 år eller längre tid förflutit från tidpunkten för den åtalade gär
 ningens begående till inventeringstillfället. I mellan vart fjärde och vart
 femte mål var angivna tidrymd mer än 6 år. Räknat från tidpunkten för
 taxeringsintendentens åtalsanmälan till inventeringstillfället hade i drygt
 en tredjedel av målen mer än 4 år förflutit. I cirka 44 procent av målen hade
 4 år eller mera förflutit från det prövningsnämnden meddelade sitt beslut.
 I praktiskt taget vart tredje mål hade en tid av mer än 2 år, och i nära nog
 vart femte mål en tid av mer än 3 år förflutit från det kammarrätten med
 delat det överklagade utslaget.
 I samtliga de av taxeringsintendenterna redovisade målen har undersökts
 hur lång tid som i skatteprocessen genomsnittligt förflutit mellan pröv
 ningsnämndens beslut och kammarrättens utslag samt mellan kammar
 rättens och regeringsrättens utslag. Det visar sig därvid att i omkring halva
 antalet mål en tidrymd av 1 1/2—2 1/2 år förflutit mellan tidpunkterna
 för prövningsnämndens och kammarrättens avgöranden. I omkring 20 pro
 cent av målen hade tiden varit kortare än 1 1/2 år och i omkring 30 procent
 hade tiden varit längre — i åtskilliga fall avsevärt längre — än 2 1/2 år.
 Vad angår de av regeringsrätten avgjorda skattemålen hade i drygt 20 pro
 cent av fallen avgörandet dröjt mer än 3 år från det kammarrättens utslag
 meddelades i målet. I övrigt fördelar sig målen i huvudsak jämnt på tids
 perioder om sex månader från 1/2 till 3 år mellan de båda skattedomstolar-
 nas avgöranden.
 För att utröna i vilket led i handläggningen som här påtalade dröjsmål
 inträffat har beträffande 150 av kammarrätten avgjorda skattemål, vilkas
 utgång varit av betydelse för bedömande av vilandeförklarade deklarations-
 brottmål, undersökts hur lång tid som förflutit från det taxeringsintenden-
 ten avgav yttrande i skattemålet till dagen för kammarrättens utslag. Det
 har därvid visat sig att av de 150 målen 33 avgjorts inom 3 månader, 70
 inom 6 månader och 105 inom ett år efter det taxeringsintendenten avgav
 sitt yttrande. I 45 mål dröjde kammarrättens avgörande mera än ett år och
 i 14 mål mera än två år från sist angivna tidpunkt.
 Slutligen har, framhålles i skrivelsen, också sammanställts vissa uppgif
 ter berörande åklagarnas handläggning av hithörande mål. Undersökningen
 visar att endast undantagsvis förekommit att åtal anliängiggjorts senare än
 ett år efter det taxeringsintendenten gjort anmälan om brottet. I flertalet
 fall hade åtal väckts inom 3 månader och i närmare tre fjärdedelar av må
 len inom sex månader efter taxeringsintendentens anmälan. Däremot visar
 undersökningen att stundom anmärkningsvärt lång tid förflutit från det
 skattefrågan slutligt avgjorts till dess underrätten avgjort åtalsmålet. I mer
 än hälften av de först omnämnda 70 fallen hade denna tid uppgått till mer
 än 1 år och i nära 20 procent av fallen till 2 år eller längre tid.
 Taxeringsintendenterna har i sina yttranden genomgående funnit de så
 lunda iakttagna dröjsmålen med åtalsmålens avgörande otillfredsställande.
 Dröjsmålen har i allmänhet ansetts bero på långsamheten i skatteprocessen.
 Man har därvid framhävt olika led i förfarandet, som är ägnade att fördröja
 skattemålens handläggning. Sålunda har några intendenter — under fram
 hållande att de redovisade skattemålen ofta hörde till de mest svårutredda
 — pekat på att dröjsmål med avgivande av yttrande till skattedomstol upp
 kommit till följd av bristande personalresurser på taxeringssektionerna.
 Jämväl avsaknaden tidigare av möjlighet att delegera handläggningen av
 mål till underordnad personal har åberopats som skäl för uppkomna dröjs
 mål med yttrandens avgivande. Från flera håll har framhållits att de skatt
 skyldiga själva stundom utnyttjat möjligheter att på olika vägar förhala
 handläggningen av skattemål i syfte att uppnå fördelar av processtaktisk
 eller annan art. Några intendenter har uppgivit att man regelmässigt bru
 kat begära förtur hos skattedomstolarna för sådana skattemål som haft be
 tydelse för bedömningen av åtalsmål om deklarationsbrott. Från något håll
 har framhållits att begäran om förtursbehandling icke tillräckligt beaktades
 av skattedomstolarna. Flertalet taxeringsintendenter som yttrat sig i frågan
 har emellertid uttalat att sådan begäran om förtur enligt deras erfarenhet
 brukade beaktas. Enligt flera intendenters mening brukade emellertid även
 i dylika fall oskäligt långa dröjsmål uppkomma vid handläggningen av be-
 svärsmål i såväl kammarrätten som regeringsrätten.
 I vissa fall har taxeringsintendenterna påtalat brister utanför beskatt-
 ningsorganisationen. Sålunda har från ett par håll påpekats att taxerings
 myndigheterna icke utan särskild begäran därom återfinge deklarations-
 handlingarna, sedan åtalsmålet förklarats vilande. Från några håll har vi
 dare påtalats att det funnes en benägenhet hos parter och domstolar att
 vilja anse vilandeförklaring av åtalsmål om deklarationsbrott erforderlig
 i större utsträckning än som strängt taget vore nödvändig.
 De åtgärder som av taxeringsintendenter föreslagits för alt förbättra för
 hållandena åsyftar i allmänhet att genomföra en mer uttalad förtursbehand
 ling av sådana skattemål, vilkas utgång har betydelse för bedömningen av
 åtalsmål. 1 ett par yttranden har man dock därvid erinrat om all det stund
 om förekom skattemål, beträffande vilka en snabb behandling framstod
 som viktigare än i fråga om åtalsmålen. Flera taxeringsintendenter har utta
 lat att förtursbehandlingen borde på särskilt sätt tydligt utmärkas i akten.
 En taxeringsintendent har förordat att förtursrätten för de nu ifrågavaran
 de skattemålen borde införas i taxeringsförordningen.
 Kammarrätten har i sitt utlåtande inledningsvis redogjort för bestäm
 melserna i dess instruktion och arbetsordning angående förtursbehandling
 av mål och ärenden samt har i anslutning härtill lämnat följande redogö
 relse angående ordningen för behandling av skattemål, vilkas utgång har
 betydelse för bedömningen av åtalsmål rörande deklarationsbrott.
 De såsom åtalsmål betecknade förtursmålen uppgå årligen i genomsnitt
 till 1 ä 2 procent av samtliga beskattningsmål såsom framgår av följande
 Antalet åtalade
 under året in-
 åtalsmål
 komna beskatt
 ningsmål
 År 1956............................................. 10 217
 »> 1957............................................. 8 802
 » 1958............................................. 9 104
 Särskilda föreskrifter finnas icke meddelade om i vilken inbördes ordning
 åtalsmålen och övriga grupper förtursmål skola föredragas. Som regel bru
 kar dock inom kammarrätten tillämpas den praxis, att åtalsmålen föredra
 gas så snart omständigheterna det medgiva och före andra förtursmål, sär
 skilt då åtalsmålen varit av sådan natur att skyndsam handläggning funnits
 påkallad. Någon ovillkorlig rätt till förtur före andra förtursmål har emel
 lertid icke tillerkänts alla åtalsmål och tillräckliga skäl att medge sådan
 rätt synas ej heller föreligga. Det förekommer nämligen ofta att i andra
 skattemål den skattskyldiges intresse av ett snabbt avgörande är så starkt
 — exempelvis vid hotande exekutiva åtgärder eller ekonomiska svårigheter
 till följd av skattekrav — att det närmast skulle te sig stötande om hand
 läggningen av sådant mål skulle fördröjas till förmån för åtalsmål, som
 objektivt sett äro av mindre betydelse. Såsom framgår av den ovan intagna
 uppställningen över antalet förtursmål är för övrigt detta antal icke större
 än att målen oaktat de icke äga ovillkorlig förtursrätt ändock kunna före
 dragas jämförelsevis kort tid efter det de inkommit till kammarrätten.
 Kammarrätten vill i detta sammanhang meddela att domstolen i cirku
 lärskrivelse den 10 november 1947 för vederbörande taxeringsintendenter
 framhållit vikten av att vid besvärshandlingars insändande på ett iögonen
 fallande sätt utmärkes, att vederbörande skattskyldig är ställd under åtal
 för brott mot skattestrafflagen. Det åligger vidare varje ledamot och fiskal
 jämlikt den 13 november 1947 utfärdade föreskrifter att i varje rotel inom
 särskild kolumn utmärka, om särskild anledning till förtursbehandling
 föreligger och anledningen i fråga.
 Beträffande åtalsmålens handläggning bör beaktas att sådana mål ofta
 äro av invecklad beskaffenhet och grunda sig på ett omfattande material.
 Ej sällan förekommer, sedan målen inkommit till kammarrätten, fortsatt
 skriftväxling, och denna förlänges i åtskilliga fall av åtgärder från de
 skattskyldigas sida såsom ingivande av påminnelser, igångsättande av ny
 utredning, framställningar om uppskov o. s. v. I dylika situationer liksom
 eljest när förtursberättigade mål fördröjts hos länsstyrelserna ha från kam
 marrättens sida påminnelser avlåtits för att påskynda handläggningen.
 Kammarrätten vill emellertid framhålla, att skriftväxlingen i taxerings-
 mål såsom framgår av 97 § taxeringsförordningen ombesörjes av vederbö
 rande prövningsnämndskanslier och att det därför väsentligen beror på
 dessas verksamhet, om skriftväxlingen i taxeringsmål skall bli slutförd med
 önskvärd skyndsamhet.
 Beträffande åtgärder för att förkorta tiden för handläggningen av hithö
 rande mål i kammarrätten anförde kammarrätten följande.
 Kammarrätten får anmäla, att i plenum behandlats frågan om lämpliga
 åtgärder för snabbare avgöranden från kammarrättens sida av förturs-
 mål över huvud taget och därmed även åtalsmålen. Det har därvid ansetts,
 alt nämnda syfte skulle främjas, om länsstyrelserna vid insändande av
 taxeringsmål till kammarrätten genom begagnande av särskild blankett,
 vartill förslag uppgjorts, på enhetligt och iögonenfallande sätt gjorde an
 mälan om behov av förtursbehandling och skäl därför. Kammarrätten har
 beslutat undersöka, huruvida länsstyrelsernas medverkan i detta hänseende
 kan erhållas. Genom den ifrågasatta anordningen skulle den nödvändiga ex-
 peditionella behandlingen av ifrågavarande mål kunna påskyndas och till
 synen inom kammarrätten över målens föredragning i vederbörlig ordning
 effektiviseras. Det är kammarrättens uppfattning att en effektivare garanti
 därigenom skulle skapas för att förtursmålen skola kunna föredragas inom
 sådan tid efter det de inkommit, att anledning till erinran icke kommer att
 Med avseende å frågan om vilka åtgärder som i övrigt borde vidtagas för
 att vinna ett snabbare avgörande av mål om deklarationsbrott anföres.
 Kammarrätten vill slutligen beträffande åtalen för oriktig deklaration
 framhålla, att domar med anledning av sådana åtal för närvarande i avse
 värd omfattning meddelas utan att slutligt beslut föreligger rörande de
 taxeringar, för vilka de oriktiga deklarationerna skolat tjäna till ledning.
 Det synes ur olika synpunkter mest tillfredsställande, om så kan ske i
 största möjliga omfattning. Även med all tänkbar snabbhet vid skattedom-
 stolarnas handläggning av taxeringsmål, som äro av betydelse för åtal, kan
 det nämligen stundom icke undvikas, att vilandeförklaring av mål om ansvar
 för oriktig deklaration i avvaktan på taxeringsfrågans slutliga avgörande
 medför årslångt dröjsmål med doms avkunnande. Så kan exempelvis in
 träffa om skattskyldig deklarerat oriktigt i visst hänseende, varom taxe-
 ringstvist ej råder, men fullföljer talan beträffande den ifrågavarande taxe
 ringen i annat avseende, som kräver vidlyftigare utredning. Det bör där
 jämte framhållas, att, därest det för domstolen trots utredningen framstår
 som tveksamt om visst belopp, som ej upptagits i deklaration, bör vara
 skattepliktigt, det väl i många fall ej gärna kan komma i fråga att veder
 börande skall fällas till ansvar i målet och detta alldeles oberoende av hur
 taxeringsmålet utfaller. Kammarrätten vill med hänsyn till det anförda ifrå
 gasätta, om icke utredning lämpligen borde verkställas för utrönande i vad
 mån genom ändringar i skattestrafflagen eller annorledes de hinder kunna
 undanröjas, som nu av de allmänna domstolarna anses föreligga mot att
 åtal för oriktig deklaration prövas utan att utgången i taxeringsmål avvak
 tas. Åtgärder i detta syfte skulle utan tvivel utgöra det mest effektiva med
 let att möjliggöra ett snabbt avgörande av mål rörande åtal för brott mot
 skattestrafflagen.
 Justitieombudsmannen framhåller att den verkställda utredningen ger ett
 övertygande belägg för att avgörandet av mål om åtal för deklarationsbrott
 ofta fördröjes lång tid på grund av att målen förklarats vilande i avbidan
 å den slutliga prövningen av skattefråga, som är av betydelse för bedöm
 ningen av åtalet. I sådana brottmål blir ofta den tid, som förflyter mellan
 den brottsliga handlingens begående och dess beivrande, orimligt och oskä
 ligt lång. Mera avsevärda dröjsmål härutinnan är självfallet ur olika syn
 punkter mycket betänkliga. Ju längre tid som förflyter innan åtalsmålet
 företages vid huvudförhandling desto svårare blir det att fastställa san
 ningen. I det inledningsvis omnämnda brottmålet, som var vilande mera
 än 12 år, nedlades åtalet av riksåklagaren under åberopande av att det för
 flutit i det närmaste 15 år, sedan gärningen begicks, och att det syntes tvi
 velaktigt om det var möjligt att styrka åtalet. För den allmänna laglydnaden
 är det, framhålles i skrivelsen, vidare av vikt att brott så snart som möjligt
 följes av straff. Detta gäller icke minst i fråga om deldarationsbrott med
 hänsyn till angelägenheten att hos allmänheten inskärpa den allvarliga ka
 raktären av sådana brott. Om mycket lång tid — 5 till 10 år är icke ovan
 ligt i detta sammanhang — förflutit mellan brottet och prövningen av åta
 let härför, torde en domstol vara obenägen ådöma frihetsstraff för brottet,
 även om gärningen i och för sig förtjänt sådant straff. Nämnda förhållande
 torde även mången gång påverka storleken av det bötesstraff som ådömes.
 Slutligen är att beakta, framhålles i skrivelsen, den tilltalades intresse av att
 icke onödigt länge behöva sväva i ovisshet om och oroa sig för utgången av
 åtalet. Justitieombudsmannen fortsätter.
 Angelägenheten av att, i fall då åtal för deklarationsbrott väckts, ernå
 ett snabbt avgörande av taxeringsfråga, som är av betydelse för bedöman
 de av åtalet, är allmänt vitsordad. Som ett uttryck härför kan åberopas en
 mångårig föreskrift i kammarrättens instruktion av innebörd, att dylika
 taxeringsmål skola behandlas med förtur. Någon uttrycklig föreskrift av
 likartat innehåll finnes visserligen icke beträffande taxeringsmål, som dra
 gits under regeringsrättens prövning. Emellertid inrymmer stadgan den 18
 juni 1926 angående behandlingen inom statsdepartementen av ärenden, som
 tillhöra regeringsrätten, en allmänt hållen föreskrift av innebörd, att av
 vikelse från fastställd föredragningstur kan ske, där särskilda omständig
 heter det påkalla. Med tillämpning härav kunna taxeringsmål, varom här är
 fråga, även vid föredragning i regeringsrätten behandlas med förtur.
 Dröjsmål med avgörandet av mål om deklarationsbrott kunna naturligt
 vis i sådana fall, där målet förklarats vilande i avbidan å slutligt beslut i
 skattemål, icke helt undvikas och bero på att, innan dom i brottmålet kan
 meddelas, förfarandet i dess olika skeden kräver medverkan av många myn
 digheter och tjänstemän. Men det är därför av desto större vikt att befatt
 ningen på olika händer med hithörande angelägenheter går så snabbt som
 möjligt. Det vill väl synas som om en viss förbättring i förevarande hän
 seende inträtt under senare år. Den verkställda utredningen visar dock att
 dröjsmål med avgörandet av mål om deklarationsbrott alltjämt förekommer
 i en sådan utsträckning och är av sådan långvarighet, att behovet av åtgär
 der till avhjälpande av dessa missförhållanden framstår såsom trängande.
 Åtgärder för att åvägabringa bättre förhållanden kan, framhålles i skri
 velsen, inriktas på antingen att begränsa behovet av att vilandeförklara mål
 om deklarationsbrott eller att påskynda handläggningen i de olika leden av
 det förfarande, som är nödvändigt för att åtalsmål om deklarationsbrott
 skall kunna slutligt avgöras.
 Kammarrätten har i sitt utlåtande uttalat, att det mest effektiva medlet
 att möjliggöra ett snabbt avgörande av mål om deklarationsbrott vore att
 man genomförde sådana ändringar i skattestrafflagen eller annorledes, att
 vilandelörklaring av dylika mål icke längre bleve erforderlig i den utsträck
 ning som nu skedde. Med hänsyn till de olägenheter som är förbundna med
 den nuvarande ordningen är det, framhåller justitieombudsmannen, givet
 vis ett beaktansvärt önskemål att behovet av att förklara mål om deklara-
 tionsbrott vilande reduceras så långt detta låter sig göra. Hur en reform i
 sådant sytle skall genomföras har, tramhålles i skrivelsen, kammarrätten
 dock icke närmare uttalat sig om. Därefter anföres.
 Enligt 32 kap. 5 § rättegångsbalken gäller som förutsättning för vilande-
 förklaring av mål bland annat att det för målets prövning är av synnerlig
 vikt, att fråga, som är föremål för annan rättegång eller behandling i annan
 ordning, törst avgöres. I mål om deklarationsbrott är rätten väl i princip
 oförhindrad att, oberoende av pågående skatteprocess om den taxering åtalet
 avser, bedöma skattefråga, som har betydelse för målets prövning. Därest
 genom lagakraftägande beslut i beskattningsmål skattskyldighet för visst år
 icke ansetts föreligga för belopp, varom i åtalsmål är fråga, lärer allmän
 domstol — även om den principiellt är obunden av det skatterättsliga av
 görandet — dock icke kunna lägga motsatt uppfattning till grund för att
 fälla den skattskyldige till ansvar (jfr NJA 1934/88). Möjligheten att den
 skattskyldige i skatteprocessen kan få bifall till sin talan helt eller delvis,
 har alltså i vissa fall direkt betydelse för ansvarsfrågan och kan därför nöd
 vändiggöra uppskov med åtalsmålets handläggning i avbidan å slutlig pröv
 ning av skattemålet. Det kan på goda grunder sättas i fråga om åtgärder
 i syfte att avlägsna denna praxis kunna medföra några förbättringar. Man
 synes knappast helt kunna förbise risken av att olägenheter kunna uppstå
 till följd av olika bedömanden av skattefrågan i brottmålsprocessen och i
 skatteprocessen. Det skulle uppenbarligen vara synnerligen otillfredsställan
 de om en person i mål om deklarationsbrott fälldes till ansvar för ett förfa
 rande, som sedermera i skatteprocessen bedömdes icke strida mot skatteför-
 tattningarna.
 Med större tog skulle man måhända kunna anse åtgärder påkallade för
 att motverka nuvarande praxis att förklara mål om deklarationsbrott vi
 lande för att avvakta slutligt avgörande av taxeringsfrågan i fall, där skatte-
 tvisten icke direkt gäller den fråga som avses med åtalet. I viss utsträckning
 torde törekomma att domstolen i dylika fall anser sig böra avvakta det
 slutliga avgörandet av taxeringsfrågan för att rätt kunna beräkna den un
 dandragna skattens belopp. Detta sammanhänger med att böterna (i före
 kommande fall straffskatten) skola utmätas i förhållande till det genom
 brottsligt förfarande undandragna skattebeloppet, vilket i sin tur beräknas
 som om den undandragna inkomsten tillhört den högst beskattade delen av
 hela inkomsten. Vilandeförklaringar av mål om deklarationsbrott av nu
 nämnd anledning skulle självfallet icke behöva ifrågakomma, därest man
 avskaffade det nuvarande systemet med normerade böter på skattestraff-
 lagens område och i stället införde dagsbotssystemet. Möjligt är att kammar
 rätten kan ha åsyttat en sådan reform, då den i sitt utlåtande förordat ut
 redning om åtgärder för alt minska behovet av att vilandeförklara mål om
 deklarationsbrott. För min del finner jag det vara en alltför vittutseende
 fråga i förevarande sammanhang att överväga en så pass långt gående åt
 gärd, vilken givetvis måste bedömas även utifrån flera andra synpunkter
 än den här berörda.
 En ändring av praxis är, framhålles i skrivelsen, måhända möjlig att upp
 nå även på andra vägar än genom en omprövning av bötessystemet. En sådan
 retorm anser emellertid justitieombudsmannen icke kunna få sådan bety
 delse att det kan anses påkallat att i förevarande sammanhang upptaga sär
 skild utredning angående denna fråga. En reform av angiven innebörd kan,
 framhålles i skrivelsen, däremot måhända förtjäna övervägas vid en kom
 mande allmän översyn av bestämmelserna i skattestrafflagen.
 I några av vttrandena i ärendet har påtalats att vilandeförklaring av mål
 om deklarationsbrott skedde i alltför stor utsträckning. Denna kritik torde,
 uttalas i skrivelsen, icke helt sakna fog. Det framhålles dock att bedöm
 ningen av behovet att vilandeförklara ett mål ofta kan te sig annorlunda i
 efterhand än vid det tillfälle bedömningen skedde. Såvitt justitieombuds
 mannen kunnat finna brukar domstolarna i allmänhet, där så är lämpligt,
 försöka avgöra dylika mål utan vilandeförklaring. Man torde också kunna
 utgå från att domarna i regel är så medvetna om angelägenheten av en snabb
 handläggning av brottmål, att onödiga vilandeförklaringar är tämligen
 ovanliga. Under framhållande att domstol icke är bunden vid parternas yr
 kanden om vilandeförklaring av deklarationsbrottmål, understrykes i skri
 velsen vikten av att så icke sker i andra fall än då detta har verklig bety
 delse för åtalsmålets prövning. Därefter anföres.
 När det gäller polis- och åklagarmyndigheternas medverkan vid beivrandet
 av deklarationsbrott ger den verkställda utredningen icke fog för att ifråga
 sätta några särskilda åtgärder för att ytterligare påskynda dessa myndig
 heters medverkan vid åtalens anhängiggörande. Utredningen visar val att
 dröjsmål i åtskilliga fall förekommit med avseende å åtalsmålets fullföljan
 de efter det skattefrågan blivit slutligen avgjord. Dessa dröjsmål, i den
 mån de bero på åklagare, torde emellertid delvis vara en mer eller mindre
 ofrånkomlig konsekvens av den tidigare uttänjningen av skatteprocessen
 och synas icke vara av beskaffenhet att påkalla utfärdande av några särskil
 da föreskrifter.
 I det föregående har pekats på att ett stort antal myndigheter och tjänste
 män medverkar i olika led av förfarandet, innan mal om deklarationsbrott
 kan bliva slutligen avgjort. Med hänsyn härtill är det, när det gäller att
 undvika dröjsmål, naturligt att åtskilligt står att vinna genom effektiv
 samordning av olika myndigheters handläggning samt genom åtgärder i öv
 rigt ägnade att fästa uppmärksamheten på att skyndsamhet i handläggning
 en bör iakttagas. Mycket har i det hänseendet gjorts eller ställts i utsikt.
 Särskilt må nämnas kammarrättens i dess utlåtande omnämnda initiativ
 till åtgärder för att förtursmålen skola uppmärksammas bättre än hittills.
 Åtgärder i nämnda hänseende torde vara av stort värde i förevarande sam
 manhang. Bland andra dylika åtgärder som vidtagits eller eftersträvats må
 nämnas effektivare samordning på taxeringssektionerna av taxerings- och
 ätalsmål — däri inbegripet en viss förtursbehandling av prövningsnämnds-
 mål rörande skattskyldig, beträffande vilken anmälan om deklarationsbrott
 skett eller avses skola ske — tidigare åtalsanmälningar ävensom förbättrat
 samarbete mellan taxeringsmyndigheterna, å ena sidan, samt polis- och
 åklagarmyndigheterna, å den andra.
 Det framhålles i skrivelsen, att även vissa av statsmakterna genomförda
 åtgärder verkar till förmån för ett snabbare avgörande av skattemålen.
 Sålunda erinras om den nyligen genomförda fullföljdsbegränsningen i skat
 temål, som i vissa fall medför en förkortning av skatteprocessen. Vidare
 torde den nya taxeringsorganisationen ge taxeringsintendenterna större
 möjlighet än tidigare att verka för en snabb behandling av mål om taxering
 av skattskyldig, som står under åtal för deklarationsbrott. Ytterligare näm-
 nes att den nya taxeringsorganisationen medfört en förstärkning av perso
 nalen å taxeringssektionernas revisionsavdelningar, något som borde kunna
 bidraga till att successivt lätta från en del håll påtalade personalsvårigheter
 och därmed möjliggöra en skyndsammare handläggning av skattemålen.
 Även om en viss ettektivisering av olika led i förfarandet sålunda fak
 tiskt kan åvägabringas inom ramen för nu gällande ordning, synes detta
 dock, enligt justitieombudsmannens mening, icke vara tillräckligt för att
 förhindra att oskäligt långa dröjsmål ändock kan uppkomma. Erfarenhe
 ten ger klart vid handen att den förtursbehandling som enligt nu gällande
 regler föreskrivits eller analogivis bör iakttagas i fråga om beskattnings-
 mål, vars utgång är av betydelse för bedömningen av mål om deklarations
 brott, icke verkat i den utsträckning man skäligen kunnat påfordra. Skärpta
 föreskrifter synes därför påkallade i sådant syfte. Att man gör vad som
 rimligen kan göras för att åvägabringa bättre processförhållanden i mål om
 deklarationsbrott synes desto angelägnare som en ökning av antalet kom
 plicerade dylika mål ter sig sannolik. Det måste nämligen, framhålles i skri
 velsen, antagas, att de successivt ökade personella resurserna på taxerings-
 sektionerna i förening med strävandena till större effektivitet vid taxering
 en kommer att leda till effektivare taxeringskonlroll och därmed även ökad
 åtalsfrekvens.
 Ett skyndsammare avgörande av mål om deklarationsbrott torde, enligt
 justitieombudsmannen, i betraktande av det anförda knappast i någon stör
 re mån kunna åstadkommas annat än genom åtgärder i syfte att nedbringa
 tiden för handläggningen av de skattemål, som är av betydelse för åtals-
 målens bedömande. Därefter anföres.
 Den ordning som nu gäller i fråga om förtursbehandling av beskattnings-
 mål, vars utgång har betydelse för bedömningen av mål om deklarations
 brott, har uppenbarligen icke fungerat tillfredsställande i praktiken. De på
 talade dröjsmålen med handläggningen av dessa skattemål ha i väsentlig
 grad häntört sig till handläggningen på länsstyrelserna. Den verkställda
 utredningen ger sålunda klart vid handen, att dröjsmålen med kammar
 rättens avgörande av dessa skattemål främst bero på att länsstyrelsernas
 taxeringssektioner icke med erforderlig skyndsamhet avgivit yttranden över
 anförda besvär över prövningsnämndernas beslut. Detta förhållande torde
 sammanhänga med taxeringssektionernas stora arbetsbörda och tvånget
 att avverka prövningsnämndsmålen inom föreskriven tid. Antalet skatte
 mål, vilkas utgång är av betydelse för bedömningen av åtalsmål, är på varje
 länsstyrelse icke så stort, att dröjsmålen med handläggningen av nämnda
 skattemål kan helt iörklaras av den stora arbetsbördan och otillräckliga
 personalresurser. I betraktande av att antalet av de skattemål, om vilka här
 är fråga, är obetydligt i förhållande till hela arbetsbördan, är det uppen
 bart alt möjlighet funnits att behandla nämnda skattemål snabbare än som
 skett. Det är därtör tydligt att man på många taxeringssektioner ansett
 sig kunna helt bortse från den i stadgan för kammarrätten intagna föreskrif
 ten om förtursbehandling av skattemål, vars utgång är av betydelse för
 bedömande av åtal. I varje fall synes man inom länsstyrelserna icke lia
 tillräckligt beaktat denna föreskrift. Härvid torde i icke oväsentlig mån ha
 inverkat, att uttrycklig bestämmelse om förtursbehandling i länsstyrelserna
 av sådana mål, om vilka här är fråga, icke meddelats i taxeringsförfattning
 eller i särskilda, för taxeringsorganens verksamhet eljest gällande anvis
 ningar. I den mån man likväl på sina håll i viss utsträckning förtursbehand-
 lat här ifrågavarande typ av skattemål, har detta skett allenast i förhållande
 till sysslandet med andra hos skattedomstolarna anhängiga mål men icke i
 förhållande till taxeringssektionernas andra arbetsuppgifter.
 Justitieombudsmannen anser att en uttrycklig föreskrift om förtursbe
 handling i länsstyrelse av skattemål, vars utgång är av betydelse för bedö
 mande av mål om deklarationsbrott, synes vara oundgängligen erforderlig.
 Den förtursrätt, som hos länsstyrelse bör tillkomma skattemål av ifrågava
 rande slag, bör, framhålles i skrivelsen, gälla beträffande alla instanser och
 icke blott i förhållande till taxeringssektionens befattning med andra kam
 marrätts- och regeringsrättsmål utan även i förhållande till taxeringssektio
 nens övriga arbetsuppgifter. Den förordade bestämmelsen föreslås, i anslut
 ning till vad en intendent föreslagit, böra införas i taxeringsförfattning.
 Den verkställda undersökningen ger, enligt justitieombudsmannens me
 ning, tämligen klart vid handen, att beskattningsmål, som ägt samband med
 vilande åtalsmål om deklarationsbrott, i regel behandlats med förtur, sedan
 skattemålet väl inkommit till kammarrätten. I många fall har det dock
 dröjt länge med kammarrättens avgörande även i sådana mål. I nära en
 tredjedel av de undersökta 150 målen av detta slag har utslag meddelats
 mera än ett år efter det målen inkommit till kammarrätten. Anledningen
 härtill kan, framhålles i skrivelsen, ha varit att den enskilde parten kommit
 in med ytterligare utredning. Med hänsyn till det allmännas starka intresse
 av en skyndsam behandling av dessa mål bör försiktighet iakttagas vid bevil
 jandet av anstånd i sådana mål för att förebringa ytterligare utredning.
 Vad i förevarande ärende blivit upplyst om kammarrättens befattning med
 skattemål som har samband med vilandeförklarat åtal för deklarations
 brott synes, enligt justitieombudsmannen, icke innefatta tillräckliga skäl
 att förorda en skärpning av gällande förtursregel i syrfte att tillförsäkra
 dessa mål en så skyndsam handläggning som möjligt. Av kammarrättens
 utlåtande framgår nämligen att kammarrätten haft och har sin uppmärk
 samhet riktad på angelägenheten av en skyndsam handläggning av nämnda
 mål. Man kan därför förutsätta, framhåller justitieombudsmannen, att kam
 marrätten självmant vidtager de organisatoriska åtgärder som utöver redan
 tagna initiativ kan påkallas för att ytterligare påskynda avgörandet av nu
 ifrågakomna mål. Därefter anföres.
 Beträffande taxeringsmål, som dragits under Kungl. Maj :ts prövning, gäl
 ler enligt 4 § i 1926 års stadga om behandlingen inom statsdepartementen av
 ärenden som tillhöra regeringsrätten — såsom redan förut berörts — att
 målen skola av föredraganden anmälas till föredragning i ordning efter ti
 den, då de inkommit, därest icke särskilda omständigheter påkalla avvi
 kelse därifrån. Det förhållandet att brottmål vilar i avbidan på Kungl. Maj :ts
 utslag i beskattningsmål, synes uppenbarligen utgöra en sådan särskild
 omständighet, som kan iöranleda avvikelse från eljest gällande turordning.
 För att säkerställa en sådan förtursrätt hemställde min företrädare i äm
 betet — i en till Kungl. Maj :t den 12 december 1949 avlåten framställning —
 om uttärdande av uttrycklig föreskrift om förtursrätt i överensstämmelse
 med den bestämmelse härom som gällde för kammarrätten. Berörda fram
 ställning överlämnades den 5 december 1952 till 1950 års skattelagssakkun-
 niga, som enligt meddelade direktiv bland annat hade att verkställa en
 översyn av taxeringsförordningens bestämmelser och till fullgörande av detta
 uppdrag den 8 september 1954 avgåvo betänkande med förslag till effekti
 vare taxering. Några konkreta åtgärder i det med den dåvarande justitie
 ombudsmannens framställning avsedda syftet synas emellertid icke hittills
 ha företagits vare sig i samband med de skattelagssakkunnigas utredning
 eller vid senare överväganden angående utformningen av den nya taxerings-
 organisationen och därmed sammanhängande spörsmål. Vad i nu förevaran
 de ärende blivit upplyst visar emellertid på ett övertygande sätt nödvändig
 heten av att utfärda föreskrift i det med framställningen avsedda syftet. Ge
 nom införande av en sådan föreskrift beträffande föredragningen i rege
 ringsrätten skulle på ett klargörande sätt fastslås angelägenheten från all
 män synpunkt av att största skyndsamhet iakttages vid handläggningen av
 skattemål, varom här är fråga.
 VI. Skrivelsen från Liizell
 I en den 3 oktober 1960 dagtecknad, till chefen för finansdepartementet
 ställd skrivelse har häradshövdingen A. Liizell berört i huvudsak samma
 frågor, som behandlas i justitieombudsmannens framställning. I skrivel
 sen anföres bl. a. följande.
 Enligt min mening är det avgörande, som HD i det i H 1934: 88 refere
 rade rättsfallet träffade i sitt den 10 mars 1933 (med 3 röster mot 2) av
 givna yttrande, icke riktigt. Utgången i taxeringsmål kunna, så vitt jag
 kan finna, sällan ha någon betydelse för bedömande av mål om falskdekla
 ration i samma sak. I de senare målen gälla som i alla brottmål grundsatsen
 in dubio pro reo, det vill säga den tilltalade kan icke fällas till ansvar i
 avseende å andra och större belopp än dem, som han verkligen överbevisats
 om att ha undandragit beskattning. I taxeringsmålen torde alls icke gälla
 sådana principer. Beskattningsdomstolarna torde anse sig i de fall, där
 hela deklarationen framstår som opålitlig, ha eu vidsträckt rätt att taxera
 efter allmänt skön. Den omständigheten att en tilltalad i ett falskdeklara-
 tionsmål av beskattningsdomstol upptaxerats till visst belopp är därför,
 såvitt jag kan se, ej tillräckligt skäl för att ådöma den tilltalade ansvar för
 falskdeklaration med avseende å samma belopp, utan den allmänna dom
 stol, vid vilken falskdeklarationsmålet är anhängigt, måste oavsett beskatt-
 ningsdomstolens utslag pröva, huruvida den tilltalade överbevisats om med
 vetet oriktiga uppgifter angående sina inkomster.
 Ej heller är det för fastställande av normerade böter eller straffskatt be
 hövligt att avvakta beskattningsdomstolarnas utslag.
 1 skrivelsen framhålles, att man nödgas räkna med att mål om falskde
 klaration i mycket stor utsträckning vilandeförklaras redan i underrätt, så
 snart det upplyses att den taxering, varom fråga är, överklagats hos beskatt-
 8 Itihang till riksdagens protokoll l!ilil. I samt.
 ningsdomstol. Detta medför en avsevärd fördröjning av brottmålens avgö
 Dessa förhållanden synes, framhålles i skrivelsen, öppna goda möjlighe
 ter för en falskdeklarant att slippa alla påföljder av sitt brott. Genom även
 de mest obefogade överklaganden av taxeringarna kan han förhala brott
 målets avgörande i 10 år. Därefter kan han — under åberopande av att
 orimligt lång tid förflutit från brottens begående — söka nåd från straffet.
 Därefter anföres i skrivelsen.
 För att avhjälpa bristerna i det nu rådande läget torde två åtgärder kunna
 tänkas. Den ena är att få bort det olyckliga och enligt min mening felak
 tiga prejudikatet i H 1934: 88. Den andra är att taxeringsmål, i vilka kla
 ganden är tilltalad för falskdeklaration, enligt instruktion tages med extra
 förtur, så att avgörande snabbt kan erhållas.
 över skrivelsen har efter remiss yttranden avgivits av kammarrätten,
 riksskattenämnden, överståthållarämbetet samt länsstyrelserna i Stock
 holms, Södermanlands, Jönköpings, Malmöhus, Göteborgs och Bohus, Väst
 manlands och Västerbottens län.
 Från remissyttrandena må följande här återgivas.
 Flertalet remissinstanser anser sig icke kunna tillstyrka en ändring av
 den praxis som domstolarna tillämpar att vilandeförklara mål angående
 brott mot skattestrafflagen i avvaktan å utgången i skattemålet. Sålunda
 anför kammarrätten.
 Kammarrätten anser gentemot vad Liizell anfört, att en annan stånd
 punkt än den högsta domstolen intagit i rättsfallet H 1934 s. 88 icke vore
 förenlig med skattestrafflagen. Kammarrätten har redan i yttrande över
 det förslag som låg till grund för 1935 års ändringar i taxeringsförordningen
 anfört, att det syntes föreligga behov av föreskrift därom, att mål om ansvar
 för oriktig deklaration skulle av allmän domstol förklaras vilande intill
 dess taxeringsfrågan blivit slutgiltigt avgjord. Departementschefen anmärk
 te härtill, att genom det nyssnämnda rättsfallet viss ledning erhållits för
 avgörande av dylika frågor samt förklarade sig icke finna tillräcklig an
 ledning att föreslå någon reglering av desamma i författningen.
 Kammarrätten finner det alltjämt vara av vikt, att vilandeförklaring av
 mål angående brott mot skattestrafflagen äger rum vid de allmänna dom
 stolarna i sådana fall där skattemålets avgörande har betydelse för brott
 målet. I annat fall kan inträffa, att allmän domstol fäller en skattskyldig
 till ansvar för underlåtenhet att upptaga visst belopp i sin deklaration och
 att skattedomstol senare finner beloppet icke vara skattepliktigt.
 Vilandeförklaring synes även erforderlig då bötesstraff skall utmätas. Bö
 terna skola ju stå i relation till det genom det brottsliga förfarandet undan
 dragna skattebeloppet och detta kan icke beräknas förrän taxeringen blivit
 slutligt fastställd. Vid denna beräkning bör nämligen enligt praxis det ode
 klarerade beloppet anses ligga »i toppen» av den beskattningsbara inkomsten
 respektive förmögenheten.
 Om däremot skattemålets avgörande saknar betydelse för utgången i
 brottmålet synes angeläget, att brottmålet avgöres utan vilandeförklaring
 såsom fallet är då frikännande bör äga rum oavsett utgången av skattemå
 Liknande synpunkter framföres av riksskattenämnden, överståthållaräm-
 betet, länsstyrelserna i Stockholms, Södermanlands och Malmöhus län.
 Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län säger sig däremot dela den i
 skrivelsen framförda uppfattningen att allt för vittgående slutsatser inte
 bör dragas av 1934 års rättsfall. Länsstyrelsen fortsätter.
 Det bör också ligga i sakens natur, att brottmålen skola avgöras utan
 onödigt dröjsmål. I regel torde domstolarna icke behöva avvakta taxerings-
 frågans slutliga prövning för att själva kunna bedöma huruvida deklara-
 tionsbrott föreligger och utmäta ett straff.
 Emellertid torde i praktiken underrätterna ej sällan vara benägna att
 vilandeförklara mål angående deklarationsbrott enbart av den anledningen,
 att man först sedan skattedomstolarna meddelat slutligt utslag har möjlig
 het att exakt framräkna det undandragna skattebeloppet. Med hänsyn till
 den frihet vid straffmätningen, som tillämpas, synes dock en dylik omgång
 i regel vara onödig.
 Liknande synpunkter framföres av länsstyrelserna i Västmanlands och
 Västerbottens län. Sistnämnda länsstyrelse tillägger.
 De fall där en pågående skatteprocess får anses nödvändiggöra att brott
 målet vilandeförklaras torde i stort sett behöva inskränkas till relativt få
 fall, nämligen dels då den åtalades inkomst i sin helhet blivit av taxerings
 myndigheten skönsmässigt uppskattad, dels då åtalet gäller underlåtenhet
 att deklarera viss inkomst och skattemålet avser fråga om inkomsten över
 huvud taget är av skattepliktig art eller huruvida och i vad mån till samma
 inkomst hänförliga kostnader, för vilka avdrag icke medgivits, äro avdrags
 gilla, dels ock då åtalet avser oriktig uppgift, som bestått däri, att skatt
 skyldig i deklarationen eller i till densamma hörande handling gjort ett
 avdrag för kostnader, vilket icke medgivits, och skattemålet gäller frågan om
 kostnaderna helt eller delvis äro avdragsgilla.
 Även länsstyrelsen i Jönköpings län finner det angeläget att bärkraften
 av i skrivelsen påtalad praxis blir prövad.
 Beträffande behovet av extra förtur för taxeringsmål, i vilka klaganden
 är tilltalad för oriktig deklaration, framhåller kammarrätten, att åtalsmå-
 len där praktiskt taget alltid avgöres inom nio månader efter del desamma
 inkommit till kammarrätten. I yttrandet anföres därefter.
 Kammarrätten har sin uppmärksamhet särskilt riktad på ifrågavarande
 mål i syfte att de skola avgöras så snabbt som möjligt. Kammarrätten får
 emellertid framhålla, att även med all tänkbar snabbhet vid skattedomsto-
 larnas handläggning av dylika mål, det icke kan undvikas, att vilandeför-
 klaring av mål om ansvar för oriktig deklaration i avvaktan på taxerings-
 frågans slutliga avgörande kan medföra årslångt dröjsmål med doms av
 Riksskattenämnden anser, att till prövning bör upptagas frågan om så
 dan ändring av 36 § i Kungl. Maj:ts stadga för kammarrätten att skattemål,
 vars utgång är av betydelse för bedömandet av åtal för brott mot skatte-
 strafflagen, gives förtur före vissa andra grupper av förlursberättigade mål.
 Motsvarande övervägande synes enligt nämnden böra ske i Kungl. Maj:ts
 stadga den 18 juni 1926 (nr 227) angående behandlingen inom statsdeparte-
 menten av ärenden tillhörande regeringsrätten. Nämnden fortsätter.
 Möjligen torde åtgärder dessutom böra vidtagas i syfte att genom aktivare
 processledning — särskilt i fråga om kammarrätten — förhindra att skatt
 skyldig, som är ställd under åtal, förhalar taxeringsmålet för att därigenom
 försena åtalsmålet. Då den långa tidsutdräkten i ifrågavarande brottmål
 till icke obetydlig del beror på det förhållandet, att handläggningen av de
 därmed sammanhängande skattemålen Icke påskyndas hos länsstyrelserna,
 synas åtgärder böra vidtagas i syfte att garantera en snabbare handläggning
 hos länsstyrelserna av dessa skattemål. Enligt vad som är för riksskatte
 nämnden känt händer det vidare icke sällan, att vid målens översändande
 till skattedomstolarna påpekande icke göres om att skattemålet samman
 hänger med ett åtalsmål. Vikten av att dylikt påpekande sker bör understry
 kas och det kan ifrågasättas, om icke akterna i dylika skattemål vid in
 sändandet från länsstyrelserna regelmässigt borde förses med en stämpel
 i rött tryck, enligt vilken förtursbehandling begäres med hänsyn till det
 med skattemålet sammanhängande åtalsmålet.
 Liknande synpunkter framföres av länsstyrelserna i Stockholms, Söder
 manlands samt Göteborgs och Bohus län.
 Länsstyrelsen i Jönköpings län framhåller att det ej sällan har förekom
 mit, att lång tid förflutit mellan åtalsbeslutet och handlingarnas återställan
 de för vidare åtgärder beträffande vederbörande skattemål, när åtalsmålet
 vilar. Länsstyrelsen fortsätter.
 Enligt länsstyrelsens mening bör därför föreskrifter lämnas underrätter
 na att, vid fall då anhängiggjort åtalsmål förklaras vilande i avvaktan på
 skattemåls avgörande, till målet hörande handlingar skyndsammast över
 lämnas till prövningsnämndens kansli i vederbörande län. -------- -—
 Vad sedan gäller själva frågan om ett ärendes förtur i skattedomstol,
 iakttages av länsstyrelsen sedan länge, att vid överlämnande av mål till
 kammarrätten eller regeringsrätten, i förekommande fall angives om åtals
 mål är anhängigt vid domstol.
 VII. Departementschefen
 klaration torde, såsom inledningsvis framhållits, alltjämt i huvudsak vara
 ägnade att fylla sin uppgift. De i departementspromemorian framlagda för
 slagen avser inte heller att åstadkomma mera omfattande ändringar; de tar
 endast sikte på enstaka punkter, där brister framträtt.
 Vid remissbehandlingen har åter framförts krav på en allmän översyn
 av lagen eller i vart fall på ändringar av mera vittutseende karaktär. Jag
 skall i det följande ingå på några av de därvid upptagna frågorna. Vad som
 anförts i remissyttrandena har emellertid inte övertygat mig om att tiden
 nu skulle vara mogen för en allmän översyn av lagen. Ytterligare erfaren
 heter bör enligt min mening först vinnas.
 I detta sammanhang bör därför i huvudsak endast de i promemorian be
 handlade frågorna upptas till prövning. Remissbehandlingen visar, att enig
 het i stort sett rått om att dessa frågor bör lösas efter de i promemorian
 angivna riktlinjerna.
 Den i promemorian föreslagna höjningen av bötesminima är i och för
 sig ganska obetydlig. I några yttranden har framförts farhågor för att höj
 ningen inte skulle vara tillräcklig för att nå det angivna syftet att åväga
 bringa ändring i praxis hos de domstolar, vilkas straffmätning är avsevärt
 lägre än den av överrätterna tillämpade. Vad därvid anförts kan inte från-
 kännas fog. Å andra sidan synes man, av skäl som anförts i promemorian
 och ytterligare utvecklats av bl. a. riksskattenämnden, böra iakttaga åter
 hållsamhet vid en höjning av minimistraffen. Av betydelse i sammanhanget
 skulle även, såsom hovrätten för Västra Sverige framhållit, vara om riks
 åklagarämbetet i ökad utsträckning vidtog åtgärder för att åvägabringa
 överklagande av domar, i vilka för lågt straff utmätts.
 Med beaktande av de olika synpunkter som sålunda kan anläggas på frå
 gan vill jag föreslå att minimistraffet vid falskdeklaration sättes till 400
 kronor och vid vårdslös deklaration till 200 kronor. Med detta förslag vin-
 nes även att man bibehåller den hittillsvarande proportionen mellan bötes-
 latituderna för de båda brottstyperna. I samband härmed bör, på sätt bl. a.
 länsstyrelsen i Östergötlands län ifrågasatt, den kommunala utdebiterings-
 sats, med vilken domstolen skall räkna vid bestämmandet av den undan
 dragna skattens belopp, höjas från 10 till 15 kronor per skattekrona.
 Jag vill i sammanhanget understryka det i promemorian gjorda uttalan
 det att taxeringsnämndens ordförande är skyldig att till taxeringsintenden-
 ten i länet anmäla samtliga fall i vilka falskdeklaration eller vårdslös de
 klaration kan misstänkas. Taxeringsintendenten har givetvis att på sitt an
 svar pröva de inkomna anmälningarna, och han bör även i överensstäm
 melse med nuvarande praxis kunna sålla bort fall i vilka det undandragna
 beloppet är ringa. Frånsett detta undantag är det emellertid en skyldighet
 för honom att till åklagaren befordra alla de fall där anledning förekommer
 till antagande att falskdeklaration eller vårdslös deklaration föreligger. Nå
 gon rätt för taxeringsmyndigheterna att disponera över statens straffan
 språk finns sålunda inte. Av särskild vikt är härvidlag att taxeringsinten-
 denterna vakar över att ordförandena fullgör sin anmälningsskyldighet.
 För att främja en riktig och enhetlig tillämpning synes det lämpligt att in
 tendenterna låter föra statistik över inkomna anmälningar från taxerings
 nämnderna och över åtalsanmälningar till åklagare. Avskrift av denna sta
 tistik hör årligen tillställas riksskattenämnden, som kan ge intendenterna
 del av iakttagelser rörande anmälningsfrekvenser och förekommande ojämn
 heter. Föreskrifter av här angiven innebörd hör införas i taxeringskungö-
 Prop. 1994/95:2: Avsnitt 8
 Förslaget om förlängning av preskriptionstiden för vårdslös deklaration
 har tillkommit för att avlägsna en uppenbar brist i möjligheterna att be
 kämpa denna art av lagöverträdelser. Att de nuvarande preskriptionsreg
 lerna lett till stötande konsekvenser har klart framträtt i några under se
 nare tid aktuella fall och har ytterligare belysts i remissyttrandena. Man
 har därvid särskilt påtalat, att den korta tiden varit till fördel för den miss
 tänkte i fall där inkomstförhållandena varit invecklade och — vilket i regel
 samtidigt är fallet — de undandragna skattebeloppen är betydande. Vad i
 några enstaka yttranden anförts om att de nuvarande olägenheterna skulle
 bortfalla i och med att taxeringsorganisationen förstärkes måste betecknas
 som verklighetsfrämmande. Jag vill här endast peka på att, även om det visar
 sig möjligt att genomföra den väsentliga ökning av revisionspersonalen,
 som föreslås av taxeringskontrollutredningen, rörelseidkarna skulle kunna
 bli föremål för taxeringsrevision i genomsnitt endast en gång vart åttonde år.
 Strafflagberedningens förslag om ändrade regler för preskriptionsavbrott
 har, såsom tidigare nämnts, inte godtagits i det till lagrådet remitterade för
 slaget till brottsbalk men torde även om det genomfördes ändå inte varit
 ägnat att lösa det föreliggande problemet; i många fall händer att tvåårs
 tiden utgått innan ens förundersökning kunnat igångsättas.
 Mot bakgrunden härav är det enligt min mening även uppenbart, att den
 förlängning av preskriptionstiden med ett år som föreslagits i några ytt
 randen inte är tillfyllest.
 Det står utom diskussion att starka skäl måste kunna åberopas för en
 avvikelse från den generellt gällande preskriptionstiden, i all synnerhet när
 det som i förevarande fall är fråga om att förlänga tiden. Av det förut an
 förda torde framgå att sådana starka skäl föreligger. Remissbehandlingen
 visar, att man ganska allmänt delar denna uppfattning. Mot förslagets
 tekniska utformning har invändningar inte framförts. Jag tillstyrker därför,
 att preskriptionstiden för vårdslös deklaration på sätt förordats i prome
 morian förlänges från två till fem år.
 I sammanhanget vill jag understryka, att preskriptionstidens förlängning
 givetvis inte får leda till att behandlingen av ifrågavarande ärenden fördrö-
 jes. Hänsyn både till den misstänkte och till det allmänna kräver att all
 tänkbar skyndsamhet iakttages.
 Jag övergår härefter till att behandla vissa förslag som i remissyttran
 dena framförts om ytterligare ändringar i skattestrafflagen.
 Länsstyrelsen i Stockholms län har sålunda ifrågasatt en utvidgning av
 lagens tillämpningsområde så att jämväl andra felaktiga uppgifter än så
 dana som lämnats i själva deklarationen — t. ex. i infordrade komplette
 ringar — kommer att omfattas av bestämmelserna. I den mån sådana upp
 lysningar lämnats i skriftlig form, torde de emellertid vara att anse som
 lämnade i deklaration. Jag vill erinra om att i 1 § andra stycket stadgas att
 med deklaration avses även däremot svarande skriftlig försäkran. Under dy
 lik försäkran ingår enligt ett uttalande av lagrådet vid lagens tillkomst
 Kangl. Maj:ts proposition nr 28 år 1961
 (prop. 1943: 140 s. 110) bl. a. skriftliga upplysningar som infordras av
 myndighet till fullständigande av redan lämnade deklarationer av olika
 Vad angår övriga förslag som framförts om utvidgning av skattestraff-
 lagens tillämpningsområde vill jag framhålla, att de är av så vittutseende
 natur att de torde erfordra ytterligare utredning. Det rör sig här om frågor
 som, ehuru ingalunda betydelselösa, knappast torde tarva en omedelbar lös
 ning. De synes därför kunna anstå till en framtida allmän revision av skat-
 testrafflagen.
 I detta sammanhang vill jag slutligen ingå på de olägenheter i form av
 dröjsmål med handläggningen av mål om falsk eller vårdslös deklaration
 som påtalats i justitieombudsmannens och Liizells skrivelser. Ehuru frågan,
 på sätt kommer att framgå av det följande, torde kunna lösas utan lagstift
 ning, som kräver riksdagens medverkan, har jag ansett frågan vara av så
 dan vikt att den bör redovisas i anslutning till de nyss förordade ändring
 arna i skattestrafflagen.
 De nu diskuterade dröjsmålen sammanhänger med att flertalet av de
 åtalsmål, där taxeringen överklagats, vilandeförklaras i avvaktan på ut
 gången i skattemålet. Att så måste ske i åtskilliga fall finner jag i likhet
 med justitieombudsmannen och ett flertal hörda myndigheter vara ofrån
 komligt. Å andra sidan är det angeläget, att vilandeförklaring inte sker i
 större utsträckning än som sakläget motiverar. Det får ankomma på veder
 börande åklagare att i samråd med taxeringsintendenten verka för att detta
 iakttages.
 Vad angår de åtalsmål som vilandeförklaras vill jag understryka de utta
 landen som gjorts om vikten av att motsvarande skattemål liksom även, efter
 dessas avgörande, åtalsmålen påskyndas på allt sätt och i alla berörda in
 stanser. Såsom justitieombudsmannen påpekat är de ifrågavarande målen
 inte heller fler än att en särskild förtursbehandling bör kunna anordnas.
 Även om beaktansvärda initiativ tagits härutinnan från myndigheternas
 sida, finner jag liksom justitieombudsmannen lämpligt att strävandena för
 en bättre ordning på detta område stödjes genom särskilda föreskrifter.
 I första hand bör sålunda i taxeringskungörelsen intagas en särskild före
 skrift om att, sedan underrättelse inkommit om att åtalsmål vilandeförkla-
 rats i avvaktan på utgången i skattemål, detta mål skall färdigberedas med
 största möjliga skyndsamhet och därefter ofördröjligen överlämnas till den
 instans som har att pröva detsamma. På akten bör genom stämpel eller på
 annat lämpligt sätt tydligt utmärkas att målet är av betydelse för åtalsmål.
 Av värde synes därvid kunna vara om riksskattenämnden i samråd med kam
 marrätten och taxeringsintendenterna verkar för ett enhetligt förfaringssätt.
 Även i fråga om kammarrättens handläggning av de här aktuella målen
 synes eu komplettering av gällande föreskrifter kunna förordas. I kammar
 rättens stadga bör sålunda intagas föreskrift om alt skattemål, varom nu
 är fråga, skall avgöras snarast och senast inom tre månader efter det målet
 inkommit till kammarrätten från prövningsnämndens kansli såvida icke
 presidenten medgivit att målet må avgöras senare. Ett sådant stadgande in
 nebär givetvis inte, att åtalsmålen får ovillkorlig förtursrätt framför alla
 andra mål. Såsom kammarrätten framhållit kan i enstaka mål ett snabbt
 avgörande framstå som ännu mera nödvändigt, exempelvis i mål i vilka exe
 kutiv auktion är förestående.
 Enligt vad jag erfarit ger man numera vid föredragning i regeringsrätten
 alltid särskild förtur åt sådana skattemål som är av betydelse för utgången
 i åtalsmål. Jag anser därför att man tills vidare icke behöver, på sätt ifråga
 satts, vidtaga ändring i 1926 års stadga angående behandlingen inom stats-
 departementen av ärenden som tillhör regeringsrätten.
 I sammanhanget bör understrykas angelägenheten av att myndigheterna
 och i främsta rummet prövningsnämndernas kanslier tillser att skattskyl
 diga inte tillätes förhala avgörandet i sådana mål varom nu är fråga.
 Jag vill slutligen nämna att justitieombudsmannen i särskild skrivelse
 hemställt om föreskrifter rörande skyldighet för domstol att skyndsamt till
 taxeringsintendent översända avskrift av dom i mål om deklarationsbrott
 och av beslut att förklara sådant mål vilande. Denna skrivelse är f. n. före
 mål för övervägande inom justitiedepartementet.
 I enlighet med vad i det föregående anförts har inom finansdepartementet
 upprättats förslag till lag om ändring i skattestrafflagen den 11 juni 19i3
 (nr 313).
 Föredragande departementschefen hemställer härefter, att lagrådets utlå
 tande över nämnda författningsförslag — vilket som Bilaga torde få fogas
 vid statsrådsprotokollet för denna dag — måtte för det i 87 § regerings
 formen omförmälda ändamålet inhämtas genom utdrag av protokollet.
 Härigenom förordnas, att 1, 2, 3 och 5 §§ skattestrafflagen den 11 juni
 Den som------------ från straff.
 Lika med — -------- skriftlig försäk
 Den som------- - — från straff.
 Straff för brott som avses i denna lag
 vare, ändå att brottet är att bedöma
 enligt 2 §, ej förfallet, om den miss
 tänkte häktats eller erhållit del av
 åtal för brottet inom fem år från
 brottets begående.
 oriktiga uppgiften undandragits el
 ler kunde hava undandragits, skall
 för bestämmandet av normerade bö
 ter eller straffskatt den sammanlagda
 uttaxeringen av nämnda utskylder
 antagas vara femton kronor för varje
 Till promemorian fogad bilaga
 Av de år 1958 av taxeringsintendenterna gjorda anmälningarna om brott
 mot skattestrafflagen hade 2 225 stycken vid utgången av år 1959 lett till
 fällande dom. I ett av dessa fall har utdömts fängelse. I övriga fall böter.
 Storleken av utdömda bötesbelopp i förhållande till undandragen skatt
 framgår av nedanstående tabell.1
 1 § falskdeklaration
 (Bötesmaximum 5 X undandragen
 skatt)
 2 § vårdslös deklaration
 (Bötesmaximum 21/2
 undandragen
 fall då bötesbeloppen uppgått
 lägst 1/2
 lägst den
 än 1/2
 den undan- undan-
 undan-
 men un-
 skatten dragna
 skatten derstigit
 hela skat
 tebeloppet
 derstigit
 2 X skat
 Stockholms ___
 Uppsala.............
 Södermanlands..
 Östergötlands ..
 Jönköpings ___
 Kronobergs ___
 Kalmar..............
 Gotlands ..........
 Blekinge ..........
 Kristianstads ..
 Malmöhus..........
 Hallands ..........
 Göteborgs o.
 Bohus.............
 Älvsborgs ..........
 Skaraborgs..........
 Värmlands ....
 Örebro .............
 Västmanlands ..
 Kopparbergs....
 Gävleborgs ....
 Jämtlands..........
 Västerbottens ..
 Norrbottens ....
 1 Några länsstyrelser har 1 sina uppgifter även medtagit några fall, som föranlett dom först efter
 utgången av år 1959. Å andra sidan har i vissa fall utredning ej kunnat erhållas om förhållandet
 mellan skatt och böter. Sammanlagt upptar tabellen därför 2 226 fall.
 Utdrag av protokollet, hållet i Kungl. Maj.ts lagråd den 20 janu
 ari 1961.
 justitierådet R
 regeringsrådet J
 arnerup
 omgren
 Enligt lagrådet den 11 januari 1961 tillhandakommet utdrag av protokoll
 över finansärenden, hållet inför Hans Maj :t Konungen i statsrådet den 16
 december 1960, hade Kungl. Maj :t förordnat, att lagrådets utlåtande skulle
 för det i § 87 regeringsformen omförmälda ändamålet inhämtas över upp
 rättat förslag till lag om ändring i skattestrafflagen den 11 juni 1943.
 gits av byråchefen för lagärenden i finansdepartementet S. V. Lundell.
 Förslaget föranledde följande yttranden.
 Justitieråden Regner, af Trolle och Bomgren:
 Såsom i remissprotokollet framhållits äger skattestrafflagen tillämpning
 även i fråga om andra uppgifter än sådana som skola ligga till grund för
 den årliga beskattningen av inkomst och förmögenhet. Frågan huruvida
 de föreslagna minimibeloppen äro lämpligt avvägda jämväl när det gäller
 andra skatter och avgifter har, såvitt remissprotokollet utvisar, icke när
 mare berörts i departementspromemorian eller yttrandena. Det torde icke
 utan vidare kunna antagas att så är förhållandet. Särskilt beträffande någ
 ra av hithörande författningar kan tänkas förekomma att åtal avser undan
 dragande av obetydliga belopp, exempelvis förordningen den 23 oktober
 1908 angående bevillningsavgifter för särskilda förmåner och rättigheter.
 Beträffande den årliga inkomst- och förmögenhetsbeskattningen kan erin
 ras att — även om åtal för oriktiga uppgifter i självdeklaration merendels
 icke sker i fråga om obetydliga belopp —- det dock icke är uteslutet, att
 understundom straff skall utmätas fast det undandragna skattebeloppet är
 mycket litet, t. ex. om åtal avseende ett flertal poster bifalles blott beträf
 fande någon av dem.
 Därest i händelser som ovan antytts det undandragna skattebeloppet är
 så lågt, att bötesstraffet enligt den tillämpliga straffskalan i övrigt icke
 skulle kunna sättas så högt som till 400 kronor respektive 200 kronor, torde
 ett bötesminimum å sådant belopp vara alltför strängt. Det är därför på
 kallat att från tillämpningen av de föreslagna höjda minima göra undan
 tag för dylika fall. Undantagen synas kunna bestämmas att gälla då det
 skattebelopp som undandragits eller skulle hava undandragits icke uppgår
 till 100 kronor. Att för de undantagna fallen stadga särskilt minimum torde
 ej vara erforderligt.
 Det torde icke vara anledning antaga att undantagsbestämmelser av angi
 ven begränsad innebörd skola vare sig motverka syftet med förslaget eller
 bereda svårighet i tillämpningen.
 På grund härav förordas, att slutbestämmelsen i 1 § första stycket får
 lydelsen: dock minst 400 kronor, där ej skattebelopp som nyss nämnts un
 derstiger 100 kronor, samt att motsvarande bestämmelse i 2 § får innehålla
 att böterna likväl ej må vara lägre än 200 kronor, där ej skattebeloppet
 understiger 100 kronor.
 Regeringsrådet Jarnerup:
 Med den föreslagna höjningen av bötesminima avses att åvägabringa en
 ändring i praxis hos de domstolar, vilkas straffmätning är avsevärt lägre
 än den av överrätterna tillämpade. Det är emellertid tvivelaktigt, huruvida
 höjningen får en dylik verkan. Det avsedda syftet torde bättre ernås, om
 riksåklagarämbetet vidtager åtgärder för att sådana domar överklagas, i vil
 ka för lågt straff utmätts.
 Å andra sidan kan en höjning av bötesminima till de föreslagna beloppen
 medföra, att minimum kan bliva för högt i vissa fall, där det undandragna
 beloppet är mycket lågt. Det är härvid att märka, att skattestrafflagen äger
 tillämpning icke blott beträffande statlig inkomstskatt och förmögenhets
 skatt samt kommunal inkomstskatt utan även i fråga om ett stort antal
 andra skatter ävensom avgifter.
 Med hänsyn härtill böra bötesminima icke höjas med mera än som i stort
 sett motsvarar penningvärdeförsämringen.
 I enlighet härmed förordar jag, att bötesminimum vid falskdeklaration
 bestämmes till 200 kronor och vid vårdslös deklaration till 100 kronor.
 Konungen i statsrådet å Stockholms slott den 27
 sam beredning med statsrådets övriga ledamöter lagrådets den 20 januari
 1961 avgivna utlåtande över det till lagrådet den 16 december 1960 remit
 terade förslaget till lag om ändring i skattestrafflagen den 11 juni 1943 (nr
 313) samt anför därvid följande.
 Lagrådet har icke gjort annan erinran mot det remitterade förslaget än
 att dess ledamöter i särskilda yttranden framhållit, att de föreslagna mi-
 nimistraffen i vissa undantagsfall kunde bli för höga. Det anses inte ute
 slutet, att understundom straff utmätes fast det undandragna skattebelop
 pet är mycket litet. Ehuru dylika fall knappast torde uppkomma i prakti
 ken, vill jag inte motsätta mig att de i lagrådet anförda synpunkterna be
 aktas. Lagförslaget synes böra jämkas i enlighet med vad lagrådets flesta
 ledamöter förordat. Därjämte bör i 3 § av det remitterade förslaget göras
 en ändring av redaktionell natur.
 Föredraganden hemställer härefter, att det sålunda ändrade förslaget
 måtte genom proposition framläggas för riksdagen.
 proposition av den lydelse bilaga till detta protokoll utvisar
 skall avlåtas till riksdagen.
 B01917 Stockholm 1961. Isaac Marcus Boktryckeri Aktiebolag