text:
Poprava pradeda znalca nacistami ako dôvod na vylúčenie znalca v trestnom konaní - Právne listy
 Poprava pradeda znalca nacistami ako dôvod na vylúčenie znalca v trestnom konaní
 Publikované: 30. 01. 2019, čítané: 493 krát
 Nižšie uvedené uznesenie Najvyššieho súdu Českej republiky zo dňa 25.04.2018 sa týka vedenia trestného stíhania za vydanie knihy „Projevy Adolfa Hitlera“. Ide o nesporne zaujímavé rozhodnutie, ktoré sa podrobne venuje viacerým otázkam, napríklad vymedzeniu pojmu „hnutie“ ako aj tomu, že je v zásadne vecou prokurátora (a nie súdu), aby popis skutku uvedený v obžalobe odrážal všetky znaky skutkovej podstaty žalovaného trestného činu a aby všetky znaky skutkovej podstaty žalovaného trestného činu mal prokurátor „podložené“ procesne vykonaným dokazovaním.
 V neposlednej rade rozhodnutie najvyššieho súdu vyslovuje pochybnosti o nezaujatosti znalca, ktorý vypracovával odborné vyjadrenie (historické) ku knihe „Projevy Adolfa Hitlera“ a to s poukazom na osobný vzťah znalca k otázkam, ktoré mal odborne posudzovať. Najvyšší súd tu vychýdzal z toho, že znalec sám pripustil z celkom konkrétnych dôvodov svoj negatívny pomer k nacistickému Nemecku a Protektorátu Čechy a Morava z dôvodu neblahého osobu jeho pradeda, ktorý bol popravený ako reprezentant domáceho odboja nacistami v roku 1942 (túto skutočnosť znalec uviedol vo svojom životopise, ktorý predložil za účelom úradného zapísania znalca do zoznamu pre daný odbor s tým, že práve toto bol hlavný dôvod jeho rozhodnutia stať sa znalcom so zameraním na extrémizmus a nacionalizmus). Pochybnosti o jeho nezaujatosti vyvodzoval navyšší súd aj z jeho písomnej žiadosti o menovanie znalcom, v ktorej výslovne uviedol, že „k pravicovým extrémistickým prejavom má rodinnú averziu a rád by som podľa svojich možností prispel k ich identifikácii, pretože ich považujem za spoločensky mimoriadne neblahé a nebezpečné“. Podľa najvyššieho súdu svedčí takéto vyjadrenie o tom, že znalec pri spracovaní najskôr odborného vyjadrenia a potom aj pri podaní znaleckého posudku nemal celkom nestranný a rýdzo profesionálny vzťah a to z dôvodu, ktoré sám znalec vo svojich písomných prehláseniach prejavil.
 Z uvedených úvah najyššieho súdu možno vyvodiť, že znalec by mal mať určitý profesionálny (odborný) odstup od ním riešenej problematiky, ktorý by nemal byť dopredu zaťažený určitým postojom znalca, z ktorého sa dá dopredu (už pred vypracovaním znaleckého posudku) tušiť, aké budú jednostranné závery znaleckého posudku.
 Predmetné uznesenie najvyššieho súdu bolo predmetom kritiky v odbornej literatúre. Ide o článok Mgr. Vladimíra Hackla s názvom „Několik polemických poznámek k pojmu „hnutí“ a k otázke podjatosti ve světle usnesení Nejvyššího soudu sp. zn. 8 Tdo/819/2015“, ktorý bol publikovaný v časopise Státní zastupitelství č. 6/2018.
 Knihe s názvom „Adolf Hitler Projevy“ a vyvodzovaniu trestnej zodpovednosti za jej vydanie sme sa už na webe venovali
 http://www.pravnelisty.sk/rozhodnutia/a298-kniha-adolf-hitler-prejavy-a-vyvodzovanie-trestnopravnej-zodpovednosti
 8 Tdo 819/2015-I.-104
 Nejvyšší soud rozhodl v neveřejném zasedání konaném dne 25. 4. 2018 o dovolání nejvyššího státního zástupce podaném v neprospěch obviněných P. K., L. N., S. B. a společnosti guidemedia etc s. r. o., se sídlem Brno, Příkop 843/4, IČ: 29282349, proti usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 23. 1. 2015, sp. zn. 8 To 489/2014, jako soudu odvolacího v trestní věci vedené u Městského soudu v Brně pod sp. zn. 8 T 21/2014, t a k t o :
 Podle § 265k odst. 1 tr. ř. se zrušují usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 23. 1. 2015, sp. zn. 8 To 489/2014, a rozsudek Městského soudu v Brně ze dne 10. 9. 2014, sp. zn. 8 T 21/2014.
 Podle § 265k odst. 2 tr. ř. se zrušují další rozhodnutí na zrušená rozhodnutí obsahově navazující, pokud vzhledem ke změně, k níž došlo zrušením, pozbyla podkladu.
 Podle § 265l odst. 1 tr. ř. a § 260 tr. ř. per analogiam se věc vrací státnímu zástupci Městského státního zastupitelství v Brně k došetření.
 1. Rozsudkem Městského soudu v Brně ze dne 10. 9. 2014, sp. zn. 8 T 21/2014, byli obvinění P. K., L. N., S. B. a společnost guidemedia etc s. r. o., se sídlem Brno, Příkop 843/4, IČ: 29282349 (dále „obviněná společnost“ či „společnost guidemedia“) podle § 226 písm. b) tr. ř. zproštěni obžaloby státního zástupce Městského státního zastupitelství v Brně ze dne 4. 3. 2014, sp. zn. 2 ZT 104/2013, protože nebylo prokázáno, že v obžalobě uvedený skutek zakládá trestné činy, jež v něm obžaloba spatřovala, a to u obviněných P. K., L. N. a S. B. zločin založení, podpora a propagace hnutí směřujícího k potlačení práv a svobod člověka podle § 403 odst. 1, odst. 2 písm. a) tr. zákoníku a přečin popírání, zpochybňování, schvalování a ospravedlňování genocidia podle § 405 tr. zákoníku, u obviněné společnosti přečin projevu sympatií k hnutí směřujícímu k potlačení práv a svobod člověka podle § 404 tr. zákoníku a přečin popírání, zpochybňování, schvalování a ospravedlňování genocidia podle § 405 tr. zákoníku.
 2. Uvedený skutek spočíval v tom, že obviněný P. K. jako jednatel společnosti guidemedia, redaktor a překladatel, obviněný L. N. jako spolupracující redaktor a grafik, obviněný S. B. jako autor komentářů v rámci nakladatelství guidemedia, a obviněná společnost guidemedia v rámci svého podnikání jednáním, spočívajícím zejména v činnosti nakladatelství a internetovém prodeji jí vydaných knih,
 společně vytvořili, v nákladu 10.000 kusů vydali a od 6. 12. 2012 na knižním trhu prodávali knihu „Adolf Hitler Projevy“, ISBN 978-80-905310-1-7, obsahující zejména osmnáct projevů Adolfa Hitlera z let 1939 až 1942, vyjadřující myšlenky a principy nacionálního socialismu, konkrétně pak mimo jiné jeho úvahy a názory ohledně údajného utlačování či masakrování německého obyvatelstva v Československu a Polsku, vyjádření sympatií k fašistickému režimu ve Španělsku a Itálii, kritiku tzv. mezinárodního židovstva a demokratických režimů v zemích tzv. Západu, a vyzdvihování úspěchů při budování nacionálního socializmu v Německu,
 přičemž tyto projevy byly doprovázeny titulky a komentáři jednoznačně vyznívajícími jako souhlas s obsahem těchto projevů, mající formu jakéhosi vysvětlení správnosti tehdejších názorů Adolfa Hitlera či prokázání pravdivosti jeho tehdejších tvrzení, kdy je v rámci zmíněných komentářů například tvrzeno:
 - že Adolf Hitler vystupoval jako muž, který má český národ v úctě, a Německu nemůže být vytýkáno, pokud se rozpadl státní útvar Československo (viz Odpověď R., stránka 28 a násl.) kdy navazující překlad projevu A. H. je opatřen mimo jiné mezititulky „Návrat Rakouska“, „Návrat Čech a Moravy“ a „Vztah k českému národu“,
 - že v září roku 1939 začala německá branná moc odstraňovat nesnesitelné poměry na východních hranicích Říše a ve vzduchu ležel pocit hrdosti a zadostiučinění nad tím, čeho bylo za tak krátkou dobu dosaženo na vojenském a politickém poli, že uplatnění rasových principů uzákoněných v Říši a uváděných v účinnosti taktéž na území Protektorátu Čechy a Morava přijde konec konců k dobru i českému národu, že Německo ve svém Protektorátu Čechy a Morava nezabezpečilo pouze klid a pořádek, nýbrž především také položilo základ k novému hospodářskému rozkvětu a k dorozumění mezi oběma národy, a že Vůdcovým cílem byl i pokus o vyřešení židovské otázky na území bývalého Polska, nicméně jeho stěžejním cílem však bylo vytvoření pocitu bezpečnosti na celém kontinentě (viz Mírová výzva Anglii, stránka 142 a násl.), kdy navazující překlad projevu Adolfa Hitlera je opatřen mimo jiné mezititulky „Jen žádné civilní oběti“, „Příčiny polské tragédie“, „Proč chtějí demokracie válčit“ či „Válka je nesmyslná“,
 - že osmý listopad 1932 (pozn.: tzv. „Pivní puč“) byl stabilně prezentován jako významný mezník v historii nacionálněsocialistického hnutí jako obraz k lepšímu, ačkoliv v následujících letech se hnutí muselo vypořádat s mnohými překážkami a dočasnými porážkami (viz Proč Anglie chce válčit a Německo budovat – stránka 188 a násl.), kdy navazující překlad projevu Adolfa Hitlera je opatřen mimo jiné mezititulky „O spravedlivém rozdělení světa“ a „Německý sociální stát je nebezpečný vzor“,
 - že Vůdce vysvětluje, že jeho cílem nebylo pouze vítězství nacionálně socialistického hnutí, ale toto bylo pouze prostředkem k tomu, aby mohlo být zahájeno osvobození národa, že koncentrační tábor je anglickým vynálezem, který „jsme si jen přečetli v lexikonu a později okopírovali“, ovšem s tím rozdílem, že Anglie poslala do těchto táborů ženy a děti (viz Odpověď na Chamberlainovy plány – stránka 214 a násl.), kdy navazující překlad projevu Adolfa Hitlera je opatřen mimo jiné mezititulky „Cílem bylo osvobodit německý národ“ a „Koncentrační tábor je anglický vynález“,
 - že nacionální socialismus přinesl odpověď na ideologický rozpor mezi měšťáckým třídním státem a státem proletářským, třídním, a poskytl zároveň geniální řešení, které bylo s to tento pro národ škodlivý stav odstranit (viz K 20. výročí založení NSDAP – stránka 238 a násl.), kdy navazující překlad projevu Adolfa Hitlera je opatřen mimo jiné mezititulky „Nacionalismus a socialismus se podařilo sjednotit“, „Zajištění životního prostoru ve střední Evropě“ a „Plutokratický teror“,
 - že Vůdce v roce 1940 optimisticky hleděl do budoucnosti, kdy bude možné budovat úspěšně zemi míru, práce, blahobytu a kultury (viz K dělníkům zbrojovky Borsigwerke – stránka 316 a násl.),
 - že Německo bylo na počátku roku 1941 příkladným sociálním státem, zatímco v západních demokraciích vládnou plutokracie skládající se z několika finančních dynastií (viz Novoroční projev – stránka 354 a násl.), kdy navazující překlad projevu Adolfa Hitlera je opatřen mimo jiné mezititulky „Německé mírové nabídky“ a „Nacionálně socialistické organizace se osvědčily“,
 - že na ukončení války v roce 1939 neměli zájem „židovsko-demokratičtí váleční interesenti“, a že Vůdce hledí roku 1941 do budoucnosti s vírou ve vítězství, neboť především mravně má Německá říše a její spojenci převahu nad kteroukoliv myslitelnou koalicí světa (viz Kdo chtěl válku na Balkáně – stránka 406 a násl.), kdy navazující překlad projevu Adolfa Hitlera je opatřen mimo jiné mezititulky „Odmítnutí německých mírových apelů“, „Židovsko-demokratický kapitál potřebuje válku“ a „Nastolení řádu bez sobectví a egoismu“,
 - že Vůdce boj na východní frontě nechtěl, že jeho program byl ve znamení mírumilovné výstavby a tvůrčí práce, přičemž nacionálně socialistická výstavba země byla teprve na počátku, ale přesto dosáhla úspěchů právě v oblastech, kde demokratický svět při řešení problémů ztroskotal (viz Důvod války s Ruskem – stránka 456 a násl.), kdy navazující překlad projevu Adolfa Hitlera je opatřen mimo jiné mezititulky „Mírumilovná výstavba vlasti má prioritu“ a „Nacionálně socialistický stát se otevírá lidem“,
 - že Adolf Hitler označil za inspirátory nepřátelství vůči Německu konec konců především Židy, a mezi nimi a příslušníky národů, kteří stojí na druhé straně fronty jako nepřátelé Německa, činí zásadní rozdíl (viz Boj evropských národů proti bolševismu – stránka 480 a násl.), kdy navazující překlad projevu Adolfa Hitlera je opatřen mimo jiné mezititulky „Rasová otázka je klíčem světových dějin“ a „Židé v evropských národech“,
 - že zatímco Roosevelt se dostal na scénu jako „protekční politik“ a odborník na finanční spekulace, Adolf Hitler vzešel jako jednoduchý člověk z národa a síly, které Roosevelta podporovaly, a z nichž se skládal jako „poradenský sbor“, sestávaly z příslušníků určitého národa, proti kterým v Německu bojovali jako proti „parazitním zjevům lidstva“, a že Roosevelt povolal ke své podpoře elementy, které mají zájem na rozkladu a nikoli pořádku, čímž Adolf Hitler mínil americké Židy (viz Zúčtování s Rooseveltem – stránka 506 a násl.), kdy navazující překlad projevu Adolfa Hitlera je opatřen mimo jiné mezititulky, že „Německo brání evropské kulturní dědictví“, „Roosevelt a jeho Židé“ a „Boj proti židovsko-kapitalisticko-bolševické koalici“,
 - že za hybnou silou v mezinárodních vztazích viděl Adolf Hitler mezinárodní Židovstvo a ve své řeči z 30. 1. 1942 formuluje Vůdce svůj poměr k Židům nekompromisně: „Válka může skončit jenom tím, že buď budou vyhubeny árijské národy, nebo Židovstvo zmizí z Evropy.“ (viz K 9. výročí převzetí moci – stránka 552 a násl.), kdy navazující překlad projevu Adolfa Hitlera je opatřen mimo jiné mezititulky „Ctíme přírodní zákony“, „Myšlenka hnutí se osvědčila“ a „Mé velké mírové dílo“,
 - že Hitler spatřuje hnací sílu protivníků v mezinárodním Židovsku a slibuje, že nacionální socialisté se postarají o to, aby tato démonická síla byla odhalena v celé své nebezpečnosti, a že Německo je podle Vůdce skutečně jedinou zemí na světě, kde se uskutečňuje sociální stát (viz Osudný boj dvou světů – stránka 596 a násl.), kdy navazující překlad projevu Adolfa Hitlera je opatřen mimo jiné mezititulky „Mezinárodní Žid je hnací silou protivníků“ a „Jen v Německu je sociální stát“.
 3. Krajský soud v Brně jako soud odvolací usnesením ze dne 23. 1. 2015, sp. zn. 8 To 489/2014, odvolání, podané proti tomuto rozsudku soudu prvního stupně státním zástupcem Městského státního zastupitelství v Brně v neprospěch všech obviněných, podle § 256 tr. ř. jako nedůvodné zamítl.
 II. Dovolání nejvyššího státního zástupce a vyjádření k němu
 4. Proti citovanému usnesení podal nejvyšší státní zástupce z důvodů podle § 265b odst. 1 písm. g), l) tr. ř. v neprospěch všech jmenovaných obviněných dovolání z důvodu, že odvolací soud nesprávně zamítl odvolání státního zástupce proti rozsudku soudu prvního stupně, jenž obviněné zprostil obžaloby proto, že žalovaný skutek není trestným činem, což je závěr, který spočívá na nesprávném právním posouzení.
 5. Dovolatel poté, co rozvedl důvody, pro které soud prvního stupně obviněné zprostil obžaloby, a skutečnosti, jež vedly odvolací soud k tomu, že se s rozsudkem soudu prvního stupně ztotožnil, vysvětlil, proč považuje názory soudů obou stupňů odůvodňující zprošťující výrok za nesprávné. Poukázal na extrémní nesoulad, jejž spatřoval v tom, že soudy nevyvodily z pořízených důkazů závěry, které by těmto důkazům odpovídaly, a v důsledku toho nesprávně právně posoudily jednání obviněných jako trestně nepostižitelné. Odpovídajícím způsobem se nevyrovnaly se závěry odborného vyjádření PhDr. Jana B. Uhlíře, Ph.D., historika z Vojenského ústavu Praha a znalce z oboru sociální vědy, odvětví politologie, specializace nacismus, fašismus, neonacismus, neofašismus, který dospěl k „jednoznačnému“ závěru, že kniha „Adolf Hitler Projevy“ úmyslně manipulativním způsobem, a „téměř na každé straně“ propaguje nacistickou ideologii, a to způsobem, který přesně zapadá do stylu, jakým soudobá neonacistická scéna tuto ideologii podsouvá širším vrstvám obyvatelstva.
 6. Podle dovolatele soudy nevysvětlily, proč nevyšly z uvedeného odborného vyjádření, ale nahradily ho vlastním názorem, že jde pouze o prezentaci autentického historického textu, čímž popřely současnou společenskou realitu, pokud zkonstatovaly, že neexistuje v podmínkách dnešní doby žádné „živé“ hnutí, které by bylo založeno na klasickém německém nacismu. S odkazem na odbornou literaturu a její výklad poukázal na to, že za existující hnutí v uvedeném smyslu je možné označit hnutí, které v modifikované podobě navazuje na již neexistující hnutí, pokud využívá ideologie, symbolů, pozdravů a dalších atributů již zaniklého hnutí, a proto je třeba odlišit existující neonacistické hnutí od konkrétního nacistického hnutí v jeho historické, dnes již neexistující podobě s tím, že existenci neonacistického hnutí připouští i judikatura.
 7. Za nedůvodné nejvyšší státní zástupce označil odmítnutí jeho požadavku na provedení důkazu zprávou Útvaru pro odhalování organizovaného zločinu Služby kriminální policie a vyšetřování ze dne 3. 11. 2014, č. j. UOOZ-126-72/ČJ-2014-290050, v čemž spatřoval existenci tzv. opomenutých důkazů, neboť podle něj jde o důkaz ke zjištění poměrů obviněných a jejich vztahu k pravicovým myšlenkám a hnutím. Poukázal na to, že se soudy v potřebné míře nezabývaly osobami obviněných, jejich trestní minulostí a jejich vztahy k pravicové scéně, neboť všechny obviněné lze charakterizovat jako zástupce nepříliš početné tuzemské scény tzv. alternativních vykladačů historie, zaměřených však výhradně na téma soužití německého a českého etnika jen v období první poloviny dvacátého století a druhé světové války. Tato scéna mnohdy osciluje od otevřené adorace či obhajoby nacistického Německa přes kritiku Československa až po popírání či zpochybňování genocidia. Tito ideově blízcí autoři jsou sdružování okolo internetového blogu Náš směr, jehož správcem je obviněný S. B., užívající pseudonym L. B. Z této ideologické pozice se rovněž jmenovaní vymezují vůči historikům, ač sami formální vzdělání v oblasti historie nemají. Uvedené okolnosti mohla předmětná zpráva podle názoru dovolatele objasnit, neboť svědčí o údajích týkajících se obviněných, které by bylo možné zahrnout do úvah o subjektivní stránce, včetně zhodnocení motivu jejich jednání. Bylo proto nutné, aby odvolací soud důkaz touto podrobnou zprávou v odvolacím řízení provedl.
 8. Nejvyšší státní zástupce se vymezil zejména proti názoru soudů obou stupňů, že vydání knihy s projevy Adolfa Hitlera nepropaguje žádné existující hnutí, které prokazatelně směřuje k potlačení práv a svobod člověka nebo hlásá rasovou, etnickou, národnostní, náboženskou či třídní zášť nebo zášť vůči jiné skupině osob, neboť tímto tvrzením soudy obou stupňů popřely existenci neonacismu v České republice, který navazuje na ideje a reálnou politiku historického nacismu, tedy na politiku nacistického hnutí od konce první světové války a nacistického režimu v Německu a s ním kolaborujících subjektů, a poukázal na to, že v Česku jsou asi 4.000 militantních neonacistů. Z rozvedených důvodů shledal, že neonacistické hnutí je v současné době hnutím jednoznačně existujícím, a to jak v tuzemsku, tak i v zahraničí (viz např. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 31. 1. 2012, sp. zn. 6 Tdo 1122/2011).
 9. Naplnění skutkové podstaty trestného činu podle § 403 odst. 1 tr. zákoníku považoval dovolatel za prokázané odborným vyjádřením PhDr. Jana B. Uhlíře, Ph.D., který dospěl k „jednoznačnému“ závěru, že kniha „Adolf Hitler Projevy“ úmyslně manipulativním způsobem, a téměř na každé straně, propaguje nacistickou ideologii způsobem, který zapadá do stylu, jakým soudobá neonacistická scéna tuto ideologii podsouvá širším vrstvám obyvatelstva. Poukázal na závěry tohoto znalce, zejména pokud jde o povahu komentářů a mezititulků obsažených v knize, kdy u komentářů šlo o převzetí rozsáhlejších částí samotných projevů Adolfa Hitlera, aniž by bylo zřejmé, zda jde o citaci či vyjádření názorů komentátora, a poukázal konkrétně na výroky obsahující vedle vlastních úryvků z knihy i úvahy a domněnky samotného znalce, „čímž má autor komentáře patrně na mysli útok nacistického Německa na Polsko a průběh tzv. „blitzkrigu“ v Polsku, nebo ... čímž má autor komentáře pro změnu zřejmě na mysli uplatnění tzv. norimberských zákonů v protektorátu Čechy a Morava, které vedlo k perzekuci českých Židů a dalších skupin obyvatelstva ...“, aj.
 10. Nejvyšší státní zástupce považoval za nutné z obsahu mezititulků užitých v textu vlastních projevů (např. „Koncentrační tábor je anglický vynález“, „Židovsko-demokratický kapitál potřebuje válku“, „Rasová otázka je klíčem světových dějin“, „Židé v evropských národech“) a v doprovodných komentářích nalézt výroky o příslušnících určitého národa, proti kterým v Německu bojovali jako proti „parazitním zjevům lidstva“, dovodit, že jde o výroky zjevně antisemitského zaměření, které je nutno s ohledem na historická fakta týkající se holocaustu jednoznačně interpretovat jako ospravedlňování nacistického genocidia a jiných nacistických zločinů proti lidskosti. Dovolatel považoval za důkaz o vině obviněných i barevné a grafické zpracování knihy, protože červeno – černo – bílé vyobrazení „jednoznačně“ vychází z barev vlajky NSDAP, která se následně stala oficiální vlajkou nacistického Německa, přičemž výhradně kombinace zmíněných barev je užita i na webových stránkách obviněné společnosti (viz http:/guidemedia.cz).
 11. K subjektivní stránce zločinu podle § 403 tr. zákoníku a přečinu podle § 404 tr. zákoníku nejvyšší státní zástupce uvedl, že obvinění zcela vědomě vydáním knihy propagovali neonacistické hnutí, jakožto jednu z forem politického extremismu, který působí proti demokratickému ústavnímu zřízení v České republice. Výběr projevů Adolfa Hitlera co do obsahu ve spojení s grafikou „jednoznačně“ směřuje k relativizaci vybraných problémů moderních dějin, kdy cílem vydání této knihy bylo vyvolat ve čtenáři pochopení pro činy Adolfa Hitlera. Dovozoval znak subjektivní stránky i z vyjádření zástupce právnické osoby u hlavního líčení, že vydavatelství se zabývá mimo jiné otázkami „historických lží, které jsou prezentovány společností“, což podle dovolatele svědčí o vztahu obviněných k neonacismu, který vychází z popření ověřených historických interpretací. Jde tudíž o nespornou propagaci neonacismu a projev sympatií k tomuto hnutí. Za nepřípadné označil srovnání s vydáním knihy Mein Kampf, o němž bylo rozhodnuto usnesením Nejvyššího soudu ze dne 24. 7. 2002, sp. zn. 5 Tdo 337/2002, ve kterém se řešila jiná problematika než přezkoumávané, v níž převážná část vydávaných publikací je zaměřena na nacistickou problematiku. Poukázal na to, že obviněná společnost, nakladatelství guidemedia, která vznikla v roce 2012, vydala celkem 7 publikací, i na text knihy „Pranýř“ německého autora Michaela Winklera doprovázený na webových stránkách komentářem, jejž citoval. Nejvyšší státní zástupce dovodil, že v projednávané věci nelze mít žádné pochybnosti o tom, že obvinění si byli vědomi možného naplnění skutkové podstaty zločinů podle § 403 odst. 1, odst. 2 písm. a) tr. zákoníku, podle § 404 tr. zákoníku a přečinu podle § 405 tr. zákoníku, ve formě přímého úmyslu podle § 15 odst. 1 písm. a) tr. zákoníku, a to zejména proto, že všechny lze charakterizovat jako zástupce scény tzv. alternativních vykladačů historie zaměřených výhradně na téma soužití německého a českého etnika jen v období první poloviny dvacátého století a druhé světové války. Tito ideově blízcí autoři jsou sdružováni okolo internetového blogu Náš směr, jehož správcem je obviněný S. B. Soudy se však v potřebné míře těmito skutečnostmi nezabývaly a nedovodily, že deformovaný vztah obviněných k historii plně odpovídá interpretaci obsažené v komentářích předmětné publikace.
 12. Vzhledem k tomu, že nejvyšší státní zástupce považoval za dostatečně doložené, že obvinění v obžalobě uvedené trestné činy naplnili, v dovolání navrhl, aby Nejvyšší soud podle § 265k odst. 1, 2 tr. ř. za podmínky uvedené v § 265p odst. 1 tr. ř. zrušil usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 23. 1. 2015, sp. zn. 8 To 489/2014, jakož i jemu předcházející rozsudek Městského soudu v Brně ze dne 10. 9. 2014, sp. zn. 8 T 21/2014, a současně všechna další rozhodnutí na zrušená rozhodnutí obsahově navazující, pokud vzhledem ke změně, k níž došlo zrušením, pozbyla podkladu, a dále aby podle § 265l odst. 1 tr. ř. přikázal Městskému soudu v Brně, aby věc v potřebném rozsahu znovu projednal a rozhodl.
 13. Obvinění, jimž byl opis dovolání nejvyššího státního zástupce zaslán podle § 265h odst. 2 tr. ř., k němu ve vyjádření zpracovaném společným obhájcem odkázali na správnost závěrů soudů obou stupňů s tím, že soud prvního stupně po velmi podrobném studiu publikace přečetl všechny texty, jež měly představovat prezentaci názorů autora, a nikoli jen stručné shrnutí obsahu názorů samotného řečníka Adolfa Hitlera. Pokud oba soudy nižšího stupně dospěly ke shodnému závěru, že žalovaný skutek není trestnými činy, které hledávala obžaloba, je podle obviněných nadbytečné zabývat se subjektivní stránkou a pohnutkou, jakou byli při svém jednání vedeni. Pokud dovolatel namítal nedostatečné zohlednění, resp. neprovedení dalšího důkazu, obvinění připomenuli, že taková námitka nemůže být legitimním obsahem dovolání. Soudy podle jejich názoru nepochybily jak v hodnocení a přístupu ke znaleckému posudku PhDr. Jana B. Uhlíře, Ph.D., tak ani tehdy, pokud neakceptovaly nově předložený důkaz policejní zprávou, jež má charakter pouhých tvrzení získaných vesměs z neveřejných částí facebookových profilů obviněných, tzn. způsobem, který v době mezi podáním a projednáním odvolání v posuzované věci reproboval v jiné věci Ústavní soud. Z uvedených důvodů obvinění navrhli, aby Nejvyšší soud dovolání nejvyššího státního zástupce jako nedůvodné odmítl.
 III. Formální podmínky dovolání
 14. Nejvyšší soud jako soud dovolací (§ 265c tr. ř.) shledal, že dovolání nejvyššího státního zástupce je přípustné podle § 265a odst. 1, odst. 2 písm. h) tr. ř., bylo podáno osobou oprávněnou podle § 265d odst. 1 písm. a) tr. ř., v zákonné lhůtě a na místě, kde lze podání učinit (§ 265e odst. 1, 2 tr. ř.). Protože dovolání je možné o přít jen o důvody, které jsou v dovolání konkrétně vymezeny, Nejvyšší soud posuzoval podle obsahu podaného dovolání, zda bylo podáno v souladu s důvody podle § 265b odst. 1 písm. g), l) tr. ř.
 15. Podle § 265b odst. 1 písm. l) tr. ř. lze dovolání uplatnit, bylo-li rozhodnuto o zamítnutí nebo odmítnutí řádného opravného prostředku proti rozsudku nebo usnesení uvedenému v § 265a odst. 2 písm. a) až g) tr. ř., aniž byly splněny procesní podmínky stanovené zákonem pro takové rozhodnutí nebo přestože byl v řízení mu předcházejícím dán důvod dovolání uvedený v § 265b odst. 1 v písmenech a) až k) tr. ř. Se zřetelem na obsah podaného dovolání dovolatel tento důvod použil v jeho druhé alternativě, protože uplatnil i důvod podle § 265b odst. 1 písm. g) tr. ř., podle nějž lze dovolání podat, jestliže rozhodnutí spočívá na nesprávném právním posouzení skutku nebo jiném nesprávném hmotněprávním posouzení. Jeho prostřednictvím je proto možné vytýkat, že skutek, jak byl soudem zjištěn, byl nesprávně právně kvalifikován jako trestný čin, ačkoli o trestný čin nejde nebo jde o jiný trestný čin, než kterým byl obviněný uznán vinným (srov. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 21. 6. 2006, sp. zn. 5 Tdo 708/2006, uveřejněné v Souboru trestních rozhodnutí Nejvyššího soudu, roč. 2006, seš. 27, č. T 912).
 16. Dovolatel těmto obecným podmínkám obou dovolacích důvodů svým dovoláním vyhověl, protože se neztotožnil se závěrem soudů, že v obžalobě popsaný skutek nenaplňuje znaky trestných činů zločinu založení podpory a propagace hnutí směřujícího k potlačení práv a svobod člověka podle § 403 odst. 1, odst. 2 písm. a) tr. zákoníku, přečinu projevu sympatií k hnutí směřujícímu k potlačení práv a svobod člověka podle § 404 tr. zákoníku a přečinu popírání, zpochybňování, schvalování a ospravedlňování genocidia podle § 405 tr. zákoníku, a vyjadřoval přesvědčení, že na základě uvedených skutkových zjištění po případném doplnění a provedení jím navrhovaného dokazování bylo možné obviněné uznat vinnými těmito trestnými činy, neboť znaky jejich skutkových podstat byly naplněny. Uvedené námitky s označenými dovolacími důvody korespondují, neboť jejich podstata spočívá zejména v hmotněprávní problematice, jak zákon u důvodu podle § 265b odst. 1 písm. g) tr. ř. stanoví, a v takovém případě se jedná i o důvod podle § 265b odst. 1 písm. l) tr. ř. Proto, když Nejvyšší soud shledal, že nejsou dány podmínky pro to, aby dovolání z důvodů uvedených v § 265i odst. 1 tr. ř. odmítl, v souladu s § 265i odst. 3 tr. ř. přezkoumal zákonnost a odůvodněnost těch výroků rozhodnutí, proti nimž bylo dovolání podáno, v rozsahu a z důvodů uvedených v dovolání, jakož i řízení napadené části rozhodnutí předcházející, a dospěl k následujícím závěrům:
 IV. Důvody vedoucí ke zproštění podle přezkoumávaných rozhodnutí
 17. Soud prvního stupně po provedeném dokazování, které představovaly výslechy zástupce obviněné společnosti T. P. a znalce z oboru sociální vědy, odvětví politologie PhDr. Jana B. Uhlíře, Ph.D., a přečtení podstatných pasáží z knihy Adolf Hitler Projevy (č. l. 93 až 97, 99 až 101, 313 až 378, 515 až 534, 542 až 558), posuzoval a hodnotil obsah zkoumané knihy, její rozsah, grafické zpracování, předmluvu, jakož i osmnáct projevů Adolfa Hitlera v ní uvedených včetně komentářů před každým z těchto projevů (srov. strany 5 až 7 rozsudku). Na základě takto provedeného dokazování vzal za prokázané vydání předmětné knihy v místě a čase již zmíněném, stejně i konkrétní podíl a rozdělení rolí každého z obviněných při vydání knihy samotné. Ve vztahu k obsahu knihy, tzn. jednotlivým projevům Adolfa Hitlera, soud konstatoval, že obsahují myšlenky a principy nacionálního socialismu tak, jak vznikly v konkrétní době, většinou ke konkrétní příležitosti. Pokud trestní odpovědnost obviněných měl podle obžaloby zakládat překlad do českého jazyka a zejména obsah jednotlivých komentářů ke každému z projevů s mezititulky, nepodařilo se prokázat, že by především z komentářů k projevům a mezititulků bylo možné na podkladě provedeného dokazování dospět k jednoznačnému závěru, že jde o autorské dílo obviněného S. B., v němž prezentuje vlastní myšlenky a názory, a nikoliv jen citace z projevů Adolfa Hitlera. Pro tento závěr soud prvního stupně vyšel z obsahu úvodní předmluvy ke knize, která (kromě jiného) vyjadřuje, jakým způsobem a z jakých důvodů jsou jednotlivé úvodní pasáže ke každému z konkrétních projevů sepsány, a výslovně zmiňuje, že není úkolem knihy analyzovat či přezkoumávat Hitlerovy projevy, anebo s nimi jakkoli polemizovat, a že každý čtenář na základě dostupných informací může konfrontovat obsah těchto projevů a tvrzení Adolfa Hitlera s neoddiskutovatelnými historickými fakty a reáliemi. Předmluva vysvětluje i heslovitý přehled před každým z projevů a mezititulků. Soud v této souvislosti k předmluvě zdůraznil, že ani sám PhDr. Jan B. Uhlíř, Ph.D., který byl při hlavním líčení přibrán jako znalec z oboru sociální vědy, odvětví politologie, nespatřoval v obsahu předmluvy nic, co by propagovalo nacismus či neonacismus. Vzhledem k tomu, že soud shledal, že autor zaujímá neutrální stanovisko do jisté míry spoléhající na rozum čtenáře, nebylo možné po provedeném dokazování rozlišit, co je jen pouhou citací myšlenek Adolfa Hitlera a co snahou o vlastní vyjádření autora těchto částí obviněného S. B., neboť editor nepoužil konkrétní citace. Právě proto, že tato odlišitelnost je z obsahu knihy poměrně nesnadná, a to nejen z hlediska vlastního úsudku soudu, ale i podle již zmíněného znalce, nebylo možné učinit spolehlivý závěr ve smyslu naplnění skutkových podstat trestných činů, jež jsou v tomto směry obžalobou spatřovány.
 18. Soud k samotnému obsahu projevů konstatoval, že je logické, pokud odrážejí myšlenky nacionálního socialismu, ovšem v jeho historické a dnes již zaniklé podobě, a proto neshledal naplněným znak „hnutí, které prokazatelně směřuje k potlačení práv a svobod člověka“, a to i vzhledem k vymezení tohoto pojmu ve stanovisku trestního kolegia Nejvyššího soudu ze dne 13. 12. 2006, sp. zn. Tpjn 302/2005 (uveřejněném pod č. 11/2007 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek). Soud prvního stupně v nyní projednávané věci učinil závěr, že se jedná o originální historický text, přičemž nemá smysl polemizovat o případné kvalitě překladu, který z logiky věci s sebou nese všechny atributy příznačné pro německý fašismus té doby, ovšem právě v jeho historické podobě, to znamená v podobě, která v současné době již aktuální není, a lze jej proto označit za hnutí již zaniklé. Nejde rovněž o případ nějakého přímého pozitivního hodnocení různých aspektů německého fašismu, které se v současnosti objevují vytržené z kontextu dějinných událostí. Podle tohoto soudu nebylo provedeným dokazováním zjištěno a prokázáno žádné konkrétní hnutí, které by takovým způsobem navazovalo na již zaniklý hitlerovský nacismus, když je evidentní, že pro celou neonacistickou scénu je hitlerovský fašismus v jeho historické podobě živnou půdou a výchozím bodem, přičemž nelze paušálně označit všechna neonacistická hnutí za přímé pokračovatele hitlerovského nacismu, která na něj navazují, i když některé projevy s ním budou vždy neodmyslitelně spojovány. V případě této knihy soud shledal, že nejde o programové vymezení, ze kterého by pro budoucnost mohly čerpat další generace neonacistů. Pokud jsou případně zmiňovány úspěchy německých vojsk, vysvětlování, že Hitler válku nechtěl, srovnávání německého sociálního státu s tehdejšími demokraciemi a všechny podobné skutečnosti, vyplývající z obsahu jednotlivých projevů, jde o skutečnosti z dějin obecně známé, a nemůže jít o stav, kdy jakákoli pozitivní zmínka o hitlerovském Německu by bez dalšího mohla být vnímána a chápana jako propagace tohoto období a tohoto hnutí. Právě s odkazem na historický přístup k samotným projevům se soud domnívá, že nejen, že nejde o hnutí, které v současné době existuje, ale nebylo zjištěno ani hnutí, které by překlenovalo čas ve smyslu návaznosti na hitlerovský nacismus, dnes již zaniklý. Nedostatky přitom shledal i ve vztahu k subjektivní stránce, protože úmysl v tomto případě musí směřovat k tomu, aby takovým jednáním byly ovlivněny další osoby. Vzhledem k tomu soud dospěl k závěru, že obvinění nenaplnili skutkovou podstatu zločinu založení podpory a propagace hnutí směřujícího k potlačení práv a svobod člověka podle § 403 odst. 1, odst. 2 písm. a) tr. zákoníku.
 19. Ze stejných důvodů se pak obviněná společnost guidemedia podle názoru soudu nemohla dopustit ani přečinu projevu sympatií k hnutí směřujícímu k potlačení práv a svobod člověka podle § 404 tr. zákoníku, neboť v době, kdy pachatelé měli trestnou činnost páchat, takové hnutí neexistovalo. Obdobný závěr soud učinil ve vztahu k přečinu popírání, zpochybňování, schvalování a ospravedlňování genocidia podle § 405 tr. zákoníku, jejž jednáním popsaným ve výroku o vině spáchat nemohli, neboť pachatelem by mohl být toliko autor sám, tj. Adolf Hitler. Snahy o ospravedlnění nacistického genocidia či jiných nacistických zločinů, tj. poukazování na určitou historickou situaci, nejasnosti, případně omlouvání původních okolností jinými, pro německý nacismus či fašismus příznivějšími, soud nezjistil ani v samotných předmluvách. Z těchto důvodů soud prvního stupně, který neshledal v činu, jenž byl obžalobou zjištěn, naplnění znaků uvedených trestných činů, všechny obviněné obžaloby podle § 226 písm. b) tr. ř. zprostil (viz strany 7 až 11 rozsudku soudu prvního stupně).
 20. Odvolací soud se v přezkoumávaném usnesení ztotožnil se soudem prvního stupně zejména v závěru, že jednání popsané v obžalobě není dostatečné pro závěr o tom, že obvinění propagovali hnutí, které prokazatelně směřuje k potlačení práv a svobod člověka, hlásá rasovou zášť, a to především vzhledem k samotnému obsahu projevů, neboť jde zcela zjevně o texty historického charakteru, zasazené do pevných historických reálií, na něž je obsahově reagováno samotnými projevy Adolfa Hitlera. Ačkoli si soud prvního stupně byl vědom toho, že tyto projevy obsahují Hitlerovy myšlenky a že jde o myšlenky nacionálního socialismu, které jsou vysloveny v jeho historické, dnes již zaniklé podobě, a uvědomoval si i to, že hitlerovský nacismus je oporou pro řadu dalších fašistických představitelů z období druhé světové války, v průběhu dokazování nebylo zjištěno žádné konkrétní hnutí, které by takovým způsobem navazovalo na již zaniklý hitlerovský nacismus, když je evidentní, že pro celou neonacistickou scénu je hitlerovský fašismus v jeho historické podobě živnou půdou a výchozím bodem. Odvolací soud se tak shoduje se soudem prvního stupně, že v dané knize nejde o nějaké programové vymezení, ze kterého by pro budoucnost mohly čerpat další generace neonacistů. Jestliže soud prvního stupně shledal, že obvinění nenaplnili znaky přečinu podle § 403 odst. 1, odst. 2 písm. a) tr. zákoníku, § 404 tr. zákoníku a § 405 tr. zákoníku a byli obžaloby v celém rozsahu zproštěni, považuje odvolací soud tyto závěry zcela v souladu s výsledky provedeného dokazování, které není dostatečným podkladem pro závěr, že byly znaky jejich skutkových podstat naplněny (srov. strany 5 a 6 přezkoumávaného usnesení).
 V. Obecně k vymezení trestných činů podle § 403, § 404 a § 405 tr. zákoníku
 21. Protože podstata dovolání nejvyššího zástupce spočívá v tom, že soudy nedovodily v činu kladeném obviněným za vinu znaky v obžalobě spatřovaných trestných činů, je třeba nejprve poukázat na jejich právní úpravu se zdůrazněním znaků, které musí jednání, má-li být právně kvalifikováno jako daný trestný čin, vykazovat.
 22. Je třeba předeslat, že trestné činy založení, podpora a propagace hnutí směřujícího k potlačení práv a svobod člověka podle § 403 tr. zákoníku, projev sympatií k hnutí směřujícímu k potlačení práv a svobod člověka podle § 404 tr. zákoníku, a popírání, zpochybňování, schvalování a ospravedlňování genocidia podle § 405 tr. zákoníku jsou provedením článku 4 Ustanovení mezinárodní úmluvy o odstranění všech forem rasové diskriminace (č. 95/1974 Sb.), ale i Úmluvy o nepromlčitelnosti válečných zločinů a zločinů proti lidskosti (č. 53/1974 Sb.), Úmluvy o zabránění a trestání zločinů genocidia (č. 32/1955 Sb.), Mezinárodní úmluvy o potlačení a trestání zločinu apartheidu (č. 116/1976 Sb.), Mezinárodní úmluvy proti braní rukojmí (č. 36/1988 Sb.), Úmluvy proti mučení a jinému krutému, nelidskému či ponižujícímu zacházení nebo trestání (č. 143/1988 Sb.) a v poslední době zejména Římského statutu Mezinárodního trestního soudu (č. 84/2009 Sb. m. s.).
 23. Ústavní soud v nálezu ze dne 8. 3. 1995, sp. zn. Pl. ÚS 14/94 (N 14/3 SbNU 73; 55/1995 Sb.) konstatoval, že „jakkoli je v každé demokratické společnosti stanovení mezí základních práv a svobod záležitostí "otevřeného" sociálního dění, v němž i menšině je přiznáváno právo na vlastní politický postoj, nelze toto právo menšiny spojovat s každým libovolným postojem, postrádajícím pozitivní sociální podtext. Demokracie by sama sebe přivedla ke zkáze, jestliže by se názory a jednáním menšiny cítila zavázána k opatřením, jež by již odporovala její základní hodnotové orientaci ... Právo menšiny na vyjádření jejího politického postoje nesmí být zaměňováno za právo libovolnými prostředky hlásat zlo; povinnost demokratického právního státu (nesvázaného s žádnou výlučnou ideologií) uplatňovat státní moc v mezích a způsobem stanovených zákonem nelze pak zaměňovat s rezignací čelit projevům zla a nenávisti i takovými prostředky, jež se šiřitelům těchto projevů mohou jevit jako tvrdé ...“. Tyto zásady je třeba mít i v přezkoumávané věci na paměti.
 24. Zločin založení, podpora a propagace hnutí směřujícího k potlačení práv a svobod člověka podle § 403 odst. 1, odst. 2 písm. a) tr. zákoníku spáchá ten, kdo založí, podporuje nebo propaguje hnutí, které prokazatelně směřuje k potlačení práv a svobod člověka, nebo hlásá rasovou, etnickou, národnostní, náboženskou či třídní zášť nebo zášť vůči jiné skupině osob, spáchá-li takový čin tiskem, filmem, rozhlasem, televizí, veřejně přístupnou počítačovou sítí nebo jiným podobně účinným způsobem.
 25. Trestní zákoník v tomto případě chrání základní lidská a občanská práva a svobody, rovnoprávnost lidí bez rozdílu rasy, národnosti, náboženské příslušnosti, sociální příslušnosti a původu, a to ve smyslu článku 3 odst. 1 Listiny základních lidských práv a svobod (dále „Listina“), vyslovujícího zákaz diskriminace a svobodnou volbu národnosti. U tohoto trestného činu je poskytována ochrana proti takovým jednáním, jež vedou k potlačení základních lidských a občanských práv a svobod, rovnoprávnosti lidí bez rozdílu rasy, národnosti, náboženské příslušnosti, sociální příslušnosti a původu, a to založením, podporou a propagací hnutí, které směřuje k potlačení těchto práv. Za takové hnutí se obecně považuje skupina osob alespoň částečně organizovaná, byť třeba formálně neregistrovaná, směřující k potlačení práv a svobod člověka nebo hlásající rasovou, etnickou, národnostní, náboženskou či třídní zášť nebo zášť vůči jiné skupině osob, která má alespoň zřetelné kontury, společné postoje a orientaci zaměřenou na dosažení některého v § 403 odst. 1 tr. zákoníku uvedeného cíle. Pro naplnění znaků této skutkové podstaty je tedy nutné, aby hnutí existovalo v době, kdy je pachatel podporoval či propagoval [srov. stanovisko trestního kolegia Nejvyššího soudu České republiky ze dne 13. 12. 2006, sp. zn. Tpjn 302/2005 (uveřejněné pod č. 11/2007 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek)].
 26. K jednotlivým formám, které § 403 odst. 1 tr. zákoníku po objektivní stránce vymezuje, je vhodné připomenout, že „potlačení“ spočívá v tom, že pachatel brání, aby předmětné projevy byly svobodně vyjadřovány, „podpora“ takového hnutí může mít různou podobu, buď materiální (např. poskytnutí finančních darů, technických prostředků apod.) nebo morální (např. získávání přívrženců, umožnění publikace jeho záměrů či ideologie atd.), a spočívá v jednání, které má takové hnutí posílit, popřípadě získat mu další přívržence a „propagací“ (o niž se podle znění obžaloby mělo v posuzované věci jednat) se rozumí veřejné uvádění takového hnutí nebo jeho ideologie a záměrů ve známost, doporučování jím zastávaných či prosazovaných myšlenek a názorů apod. Propagace může být uskutečňována jak otevřeně, tak i skrytě prostřednictvím publikace či jiného uveřejňování názorů, záměrů, ideologie takového hnutí, ale i prostřednictvím knih, obrazů či jiných uměleckých děl. Nepožaduje se zjištění konkrétního ovlivnění některého z existujících extremistických hnutí, ale tento trestný čin postihuje již samotný fakt podpory a propagace hnutí, které prokazatelně směřuje k potlačení práv a svobod člověka nebo hlásá národnostní, rasovou, třídní nebo náboženskou zášť. Jednou z takových forem může být i publikace knihy. Vzhledem k tomu, že jde o tiskovinu, je-li kniha tiskem vydána, jde o znak kvalifikované skutkové podstaty tohoto trestného činu spočívajícímu ve spáchání činu tiskem, filmem, rozhlasem, televizí, veřejně přístupnou počítačovou sítí nebo jiným podobně účinným způsobem (srov. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 24. 7. 2002, sp. zn. 5 Tdo 337/2002).
 27. Přečinu projevu sympatií k hnutí směřujícímu k potlačení práv a svobod člověka podle § 404 tr. zákoníku se dopustí, kdo veřejně projevuje sympatie k hnutí uvedenému v § 403 odst. 1 tr. zákoníku.
 28. Ve vztahu k objektu tohoto trestného činu platí to samé, co u zločinu podle § 403 tr. zákoníku. Projevem sympatií je zde nutno rozumět vyjádření pozitivního vztahu či obdivu k hnutí, jak bylo výše definováno. U tohoto trestného činu se však nevyžaduje získávání pro hnutí směřujícímu k potlačení práv a svobod člověka další přívržence či jiné posilování jeho pozic. Z hlediska naplnění zákonných znaků trestného činu podle § 404 tr. zákoníku tedy není rozhodující, že jednání pachatele přímo nesměřuje k ovlivňování jiných osob. Projevovat sympatie ve smyslu citovaného ustanovení lze i tím, že pachatel nosí symboly takových hnutí (např. odznaky, nášivky, části oděvů s tištěnými znaky jako trička, čepice, ale i tetování či nápisy na holém těle). Z hlediska subjektivní stránky, která předpokládá zavinění ve formě úmyslu, musí být pachatel (fyzická nebo právnická osoba) veden úmyslem veřejně projevovat sympatie k určitému neonacistickému hnutí (viz ŠÁMAL, P. a kol. Trestní zákoník II. § 140-421. Komentář. 2. vydání. Praha: C. H. Beck, 2012, s. 3506; z judikatury srov. například rozhodnutí ESLP A. V. proti Maďarsku, ze dne 8. 7. 2008, stížnost č. 33629/06, či rozhodnutí Nejvyššího soudu uveřejněné pod č. T 1416 v Souboru trestních rozhodnutí Nejvyššího soudu).
 29. Přečin popírání, zpochybňování, schvalování a ospravedlňování genocidia podle § 405 tr. zákoníku spáchá, kdo veřejně popírá, zpochybňuje, schvaluje nebo se snaží ospravedlnit nacistické, komunistické nebo jiné genocidium nebo nacistické, komunistické nebo jiné zločiny proti lidskosti nebo válečné zločiny nebo zločiny proti míru.
 30. Objektivní stránka tohoto trestného činu spočívá ve veřejném popírání, zpochybňování, schvalování nebo ve snaze ospravedlnit nacistické genocidium, komunistické genocidium, jiné genocidium nebo jiné zločiny proti lidskosti. Je třeba uvést, že z těchto různých alternativ, bylo v přezkoumávané věci podle podané obžaloby jednání obviněných spatřováno v tom, že se veřejně snažili ospravedlnit nacistické genocidium a jiné zločiny nacistů, což se v obecné formě děje tím, že pachatel veřejně vyjadřuje souhlas s těmito zločiny, zásadně tím, že se staví na jejich stranu.
 31. Genocidiem se podle Úmluvy o zabránění a trestání zločinu genocidia (viz zák. č. 32/1955 Sb.) rozumí: a) usmrcení příslušníků takové skupiny, b) způsobení těžkých tělesných ublížení nebo duševních poruch členům takové skupiny, c) úmyslné uvedení kterékoli skupiny do takových životních podmínek, které mají přivodit její úplné nebo částečné fyzické zničení, d) opatření směřující k tomu, aby se v takové skupině bránilo rození dětí, e) násilné převádění dětí z jedné skupiny do jiné, pokud jsou spáchány v úmyslu zničit úplně nebo částečně některou národní, etnickou, rasovou nebo náboženskou skupinu jako takovou. Genocidium a jiné zločiny proti lidskosti, u kterých byla prokázána historická správnost, nesmějí být popírány, zpochybňovány, schvalovány nebo ospravedlňovány za účelem podpory rasistických teorií a myšlenek. Nelidské zločiny nacistického režimu včetně plánovitého masového vyhlazování lidí platí v celé Evropě jako všeobecně známé historické skutečnosti, a odhlédneme-li od zanedbatelné menšiny, nejsou nikým vážně zpochybňovány. V případě nacistických zločinů je možno se opřít o autoritu rozsudku Norimberského tribunálu [Mezinárodní vojenský soudní dvůr zřízený na základě dohody o stíhání a potrestání hlavních válečných zločinců Evropské Osy ze dne 8. srpna 1945 (č. 164/1947 Sb.)].
 32. Pokud jde o nacistické genocidium a jiné zločiny nacistů proti lidskosti, šlo o plánovité masové vyhlazování lidí v celé Evropě jako všeobecně známou historickou skutečnost, kdy je možno se opřít i o autoritu rozsudku Norimberského tribunálu (srov. č. 164/1947 Sb.)]. Pachatel se dopustí uvedeného trestného činu ve formě „popírání“, jestliže bude tvrdit, že k určitým historickým událostem, o jejichž realitě není žádných pochyb, které naplňují znaky genocidia nebo zločinů proti lidskosti podle mezinárodního práva a které byly jako takové uznány, vůbec nedošlo. Za stejných podmínek bude „veřejným zpochybňováním“ relativizování jejich závažnosti, zlehčování, tvrzení, že k těmto událostem sice došlo, ale ne za takových podmínek a v takovém rozsahu apod. Pouhé zpochybňování, popř. popírání nepodstatných jednotlivostí nebo podružných vedlejších věcí by nemělo být trestné, protože účelem zákona je postih hrubého popírání či zpochybňování historicky uznaného rozsahu těchto zločinů. Pojem „schvalování“ znamená veřejné vyjádření souhlasu s těmito zločiny. Pachatel tak dává najevo svůj souhlas se spáchaným činem, a tím se staví na stranu pachatele. Za „snahy o ospravedlnění“ se považují poukazy na historickou situaci, poukazy na to, že např. spojenci páchali tytéž zločiny, popř. ještě horší apod. (srov. ŠÁMAL, P., NOVOTNÝ, O. a kol. Trestní právo hmotné. 7. vydání. Praha: Wolters Kluwer, 2014, s. 960).
 33. Jednočinný souběh trestného činu podle § 405 tr. zákoníku s trestnými činy založení, podpora a propagace hnutí směřujících k potlačení práv a svobod člověka podle § 403 tr. zákoníku nebo projev sympatií k hnutí směřujícímu k potlačení práv a svobod člověka podle § 404 tr. zákoníku není vyloučen (srov. ŠÁMAL, P. a kol. Trestní zákoník II. § 140-421. Komentář. 2. vydání. Praha: C. H. Beck, 2012, s. 3510).
 34. K obecným znakům u všech uvedených trestných činů je třeba brát do úvahy neustálou potřebu chránit principy demokracie, „jejichž právní aplikace je opodstatněná s přihlédnutím k historickým zkušenostem s nacistickou a komunistickou totalitou nejen v našem státě, nýbrž i v celoevropském kontextu. Jestliže jsou odpůrci demokracie a hodnot, na kterých demokracie stojí, připraveni na ni útočit, musí být i demokratický režim připraven bránit se těmto atakům, a to v nutných případech i omezením základních práv ... Přes nepochybnost garance základních práv (včetně svobody projevu a práva shromažďovacího) pro každého je právem i povinností demokratického státu přiměřenými prostředky bránit sebe sama i společnost, kterou reprezentuje, proti destruktivním útokům ze strany těch hnutí a jednotlivců, kteří popírají a zpochybňují (a už tím byť i jen plíživě likvidují) základní demokratické hodnoty“. Rovněž je třeba připomenout, že „jakkoli je v každé demokratické nejdůležitějším faktorem při hodnocení obranných mechanismů, jež je demokratický právní stát oprávněn použít, je nezbytnost a přiměřenost s důrazem na fakt, že omezení základních práv může být prováděno pouze v krajních případech. V této souvislosti je třeba připomenout, že svoboda projevu se nevztahuje pouze na informace a myšlenky, které jsou přijímány pozitivně nebo jsou považovány za neurážlivé nebo nedůležité, ale také na ty, které pohoršují, šokují nebo ruší (srov. mezi mnoha jinými např. rozsudek Evropského soudu pro lidská práva S. a Sjednocená makedonská organizace Ilinden proti Bulharsku, dostupný na http://hudoc.echr.coe.int)“ [srov. nález Ústavního soudu ze dne 28. 11. 2011, sp. zn. IV. ÚS 2011/10 (N 201/63 SbNU 339)].
 VI. Ke znaku hnutí, které prokazatelně směřuje k potlačení práv a svobod člověka, nebo hlásá rasovou, etnickou, národnostní, náboženskou či třídní zášť nebo zášť vůči skupině osob
 35. Z obsahu podaného dovolání je patrné, že dovolatel soudům obou stupňů vytýkal nesprávnost závěrů o tom, že neshledaly naplněnými znaky trestných činů, jež obžaloba obviněným kladla za vinu, a opíral tento svůj názor o tvrzení, že existuje živé hnutí, které prokazatelně směřuje k potlačení práv a svobod člověka nebo hlásá rasovou, etnickou, národnostní, náboženskou či třídní zášť, protože podle něj soudy popřely existenci neonacismu v České republice. Vyslovil názor, že existuje 4.000 militantních neonacistů a jde o hnutí, které je v současné době jednoznačně existujícím, k čemuž odkázal na rozhodnutí Nejvyššího soudu ze dne 31. 1. 2011, sp. zn. 6 Tdo 1122/2011.
 36. K této námitce Nejvyšší soud shledal, že uvedený nedostatek, který dovolatel namítal, je opodstatněný, avšak soudu jej lze vytýkat jen z části, protože vyplývá již z obsahu podané obžaloby a přípravného řízení, v němž na tuto otázku nebylo objasňování dostatečně zaměřeno, a to přesto, že jak v § 403 odst. 1, tak i v § 404 tr. zákoníku je znakem těchto skutkových podstat právě uvedené „hnutí“, a proto bylo povinností nikoliv jen soudu, ale již státního zástupce zjistit a ve skutkových zjištěních popsat skutkové okolnosti tak, aby v nich znaky trestných činů měly potřebný podklad, včetně toho, jaké konkrétní hnutí obvinění činem, jenž jim je kladen za vinu, propagovali (§ 403 tr. zákoníku), a k němuž jejich sympatie směřovaly (§ 404 tr. zákoníku) [srov. přiměřeně usnesení Nejvyššího soudu ze dne 20. 11. 2013, sp. zn. 8 Tdo 1107/2013 (uveřejněné pod č. 37/2014 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek), usnesení Nejvyššího soudu ze dne 26. 6. 2001, sp. zn. 11 Tz 129/2001 (uveřejněné pod č. 41/2002-I. Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek), usnesení Nejvyššího soudu ze dne 19. 12. 2012, sp. zn. 15 Tdo 1198/2012, či nález Ústavního soudu ze dne 6. 10. 2005, sp. zn. II. ÚS 83/04 (N 195/39 SbNU 73), a další]. Ústavní soud již v minulosti konstatoval, že ve skutkové větě rozhodnutí musí být znaky skutkové podstaty výslovně obsaženy tak, aby samotný výrok mohl se zřetelem k ní, tedy k jejímu zákonnému vymezení, co do své určitosti obstát [srov. nález sp. zn. IV. ÚS 565/02 ze dne 29. 9. 2003 (N 113/31 SbNU 21)]. Napadená rozhodnutí tento požadavek nenaplňují vzhledem k chybějícím závěrům, na nichž jsou postavena, a proto jejich vydáním došlo k porušení práva na spravedlivý (řádný) proces ve smyslu článku 36 odst. 1 Listiny [srov. nález Ústavního soudu ze dne 23. 9. 2014, sp. zn. IV. ÚS 520/14 (N 173/74 SbNU 503)].
 37. Podle těchto pravidel obžaloba náležitosti potřebné pro závěry o naplnění znaku „hnutí, které prokazatelně směřuje k potlačení práv a svobod člověka“ v popisu skutku tak, jak na něj poukazuje odůvodnění, neobsahuje, protože skutek vymezila tím, že obvinění „společně vytvořili, v nákladu 10.000 kusů vydali a od 6. 12. 2012 na knižním trhu prodávali knihu „Adolf Hitler Projevy“, ISBN 978-80-905310-1-7, obsahující zejména osmnáct projevů Adolfa Hitlera z let 1939 až 1942, obsahující myšlenky a principy nacionálního socialismu, konkrétně pak mimo jiné jeho úvahy a názory ohledně údajného utlačování či masakrování německého obyvatelstva v Československu a Polsku, vyjádření sympatií k fašistickému režimu ve Španělsku a Itálii, kritiku tzv. mezinárodního židovstva a demokratických režimů v zemích tzv. Západu a vyzdvihování úspěchů při budování nacionálního socializmu v Německu, přičemž tyto projevy byly doprovázeny titulky a komentáři jednoznačně vyznívajícími jako souhlas s obsahem těchto projevů, mající formu jakéhosi vysvětlení správnosti tehdejších názorů Adolfa Hitlera či prokázání pravdivosti jeho tehdejších tvrzení, kdy je tak v rámci zmíněných komentářů například tvrzeno ...“, v další části popisu skutkových zjištění jsou pouze uvedeny citace konkrétních pasáží této knihy.
 38. Z uvedeného skutkového zjištění je zřejmé, že jakýkoliv skutkový podklad pro to, že obvinění P. K., L. N. a S. B. „propagovali hnutí ...“, v popisu skutkových zjištění chybí, stejně jako cokoliv jiného ve vztahu k tomuto znaku. Jestliže je v odůvodnění obžaloby uveden odkaz na rozhodnutí Nejvyššího soudu, v němž v jiné věci byla existence hnutí zjištěna, nemůže být takový odkaz dostačující k prokázání uvedeného znaku ve vztahu ke konkrétně vymezenému jednání, stejně jako úvaha státního zástupce, že takové hnutí v České republice existuje, když pro tento jeho názor není nejen ve skutkových zjištěních, ale ani v obsahu spisu, žádný dostatečný skutkový podklad.
 39. Pokud jde o skutečnou existenci hnutí, ta musí z provedených důkazů vyplynout. Ve výsledcích provedeného dokazování musí být objasněno, zda existuje konkrétní neonacistická organizace či hnutí na tyto extrémně pravicové myšlenky přímo navazující, zda obvinění o existenci takového hnutí ví a mají v úmyslu je podporovat, propagovat, apod., a zda jejich činnost je způsobilá tato kritéria naplnit, což lze zjistit z jeho ideového zaměření a konkrétní projevované činnosti, přičemž takové hnutí nemusí být formalizované, avšak musí být založené na rasové a etnické nesnášenlivosti, xenofobii, antisemitismu a používání násilí vůči skupinám obyvatel, jak judikoval též Nejvyšší soud ve svém sjednocujícím stanovisku ze dne 13. 12. 2006, sp. zn. Tpjn 302/2005 (uveřejněném pod č. 11/2007 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek). Rovněž v něm vyjádřil definici, podle níž „Za hnutí ve smyslu § 403 tr. zákoníku se považuje skupina soba alespoň částečně organizován, byť třeba formálně neregistrovaná, směřující k potlačení práv a svobod člověka nebo hlásající národnostní, rasovou, náboženskou či třídní zášť nebo zášť vůči jiné skupině osob“. Tyto skutečnosti lze zjistit např. též z obsahu informačních domén jak obviněných, tak případných extremistických uskupení a hnutí. Je možné odkázat na závěry, které ve shodě s uvedeným stanoviskem vyslovil i Ústavní soud, jenž konstatoval, že nemá žádných námitek proti závěrům obecných soudů, podle nichž „hnutí“ může být i určité formalizované seskupení osob. V tehdy přezkoumávané věci vyplynulo, že uvedená definice koresponduje s fungováním Národního odporu, protože ho již Nejvyšší soud pod sp. zn. 5 Tdo 79/2006 takto ve smyslu trestního zákona označil. Ústavní soud však vyšel z toho, že z uvedených rozhodnutí, jakož i z vyžádaného spisu vplynulo, že Národní odpor takovým hnutím je. Zároveň však Ústavní soud vzal za prokázané, že je nesporné, že daným chováním stěžovatelé se dopouštěli propagace uvedeného hnutí a tato propagace jim byla přičitatelná, přičemž z obsahu spisu rovněž vyplynulo, že stěžovatelé se s uvedeným hnutím ztotožnili a veřejně ho propagovali [srov. nález Ústavního soudu ze dne 28. 11. 2011, sp. zn. IV. ÚS 2011/10 body 40. až 44. (N 201/63 SbNU 339)].
 40. Tentýž názor vyslovil opakovaně i ESLP, a to zejména v rozsudcích ze dne 27. 3. 1996 G. proti Spojenému království a ze dne 16. 11. 2004 N. proti V. B., v nichž konstatoval, že „Tolerance a respekt k rovné důstojnosti všech lidských bytostí představují základy demokratické pluralitní společnosti. Je proto nezbytné sankcionovat všechny formy projevů, jež rozšiřují, podněcují, podporují či ospravedlňují nenávist založenou na intoleranci. Každé takové omezení musí zároveň odpovídat naléhavé společenské potřebě, být přiměřené sledovanému účelu a zakládat se na dostatečných a relevantních důvodech“, a „Práva na svobodu projevu podle článku 10 EÚLP se nelze dovolávat v rozporu s článkem 17 EÚLP, a to zejména v případech týkajících se popírání holocaustu, propagace nacismu, rasismu či jiné podobné nenávistné ideologie. Zneužívání práva na svobodu projevu je v rozporu s demokracií a lidskými právy a zasahuje do práv ostatních“ (viz ŠÁMAL, P. a kol. Trestní zákoník II. § 140-421. Komentář. 2. vydání. Praha: C. H. Beck, 2012, s. 3504). Obdobně lze poukázat i na ustálenou rozhodovací praxi Nejvyššího soudu např. v již citovaném usnesení ze dne 24. 7. 2002, sp. zn. 5 Tdo 337/2002.
 41. Z uvedeného je zřejmé, že pokud mají být naplněny znaky trestných činů podle § 403 a § 404 tr. zákoníku, musí být existence takového konkrétního hnutí prokázána výsledky provedeného dokazování a jednání obviněných v některé z forem objektivní stránky uvedených trestných činů k němu musí směřovat. K tomu je třeba zdůraznit též to, že i z hlediska subjektivní stránky, když jde o trestné činy úmyslné (§ 15 tr. zákoníku), je třeba, aby pachatel znal alespoň v obecných rysech povahu jím propagovaného nebo podporovaného hnutí, věděl, že jde o hnutí, které prokazatelně směřuje k potlačení práv a svobod člověka nebo hlásá rasovou, etnickou, národnostní, náboženskou či třídní zášť nebo zášť vůči jiné skupině osob, a chtěl tímto svým jednáním toto hnutí podporovat nebo propagovat, popř. byl srozuměn s tím, že jeho jednání takové hnutí podporuje nebo propaguje. Přitom nebude nutné, aby pachatel byl přímo členem takového hnutí nebo byl se členy hnutí v bezprostředním kontaktu, ale bude postačovat jeho vědomost o existenci hnutí a srozumění s tím, že svým jednáním ho podporuje či propaguje, tj. přispívá svým jednáním k jeho činnosti či jednotlivým aktivitám, ovlivňuje jeho stávající či potenciální členy [srov. stanovisko trestního kolegia Nejvyššího soudu České republiky ze dne 13. 12. 2006, sp. zn. Tpjn 302/2005 (uveřejněné pod č. 11/2007 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek)]. Tohoto trestného činu se nemůže dopustit právnická osoba (podrobněji srov. ŠÁMAL, P. a kol. Trestní zákoník II. § 140-421. Komentář. 2. vydání. Praha: C. H. Beck, 2012, s. 3498 až 3501; též usnesení Nejvyššího soudu ze dne 24. 7. 2002, sp. zn. 5 Tdo 337/2002).
 42. Pokud dovolatel zmiňuje, že obviněný S. B. jako „L. B.“ je provozovatelem a propagátorem internetového portálu „Náš směr“, který je podle něj možné považovat za sympatizující s neonacistickými tendencemi, směřující od otevřené adorace či obhajoby nacistického Německa přes otevřenou kritiku Československa až po popírání či zpochybňování genocidia, pak takový argument nevyplývá z popsaných skutkových zjištění, a ani z výsledků doposud provedeného dokazování jej rovněž není možné dovodit, protože i když jde o životopis L. B. (č. l. 299 spisu), takové spojení z něj bez pochybností neplyne. Podle něj jde o internetový portál, jehož stěžejním tématem jsou důkladné historiografické práce zaměřující se na dodnes tabuizovaná a přehlížená fakta z období protektorátu Čechy a Morava.
 43. Nejvyšší soud na základě uvedeného konstatuje, že pro to, aby bylo možné učinit závěr, že jde o „hnutí“, bylo třeba provést další dokazování, které by tuto skutečnost prokázalo, což se však zatím objektivním způsobem nestalo, neboť fotokopie ze zmiňovaného portálu, byť jsou ve spise založeny, nepostačují k tomu, aby na základě jejich obsahu sám soud mohl takto otázku posoudit (k tomu srov. č. l. 307 až 405 spisu).
 44. K uvedenému je třeba zdůraznit, že v případě nenávistných projevů přitom není možné zkoumat pouze jejich prvoplánový obsah, nýbrž i jejich celkový kontext, tj. především místo, čas a způsob projevu. Zásada předvídatelnosti trestního postihu je nepochybně zásadou ústavní, plynoucí již z maximy nullum crimen sine lege, a to podle článku 1 Ústavy a článku 2 odst. 3 a zejména článku 39 Listiny. Možnost trestního postihu tudíž v souladu s citovanými zásadami musí být předvídatelná a samotný postih pak musí být založen na dostatečně určitém zákonném podkladu. V té souvislosti lze odkázat i na rozhodnutí Evropského soudu pro lidská práva Sunday Times proti Spojenému království (č. stížnosti 6538/74, bod 49.; dostupné na www.hudoc.echr.coe.int).
 45. Státní zástupce tyto nedostatky v podaném dovolání v dosavadním řízení shledal a snažil se je napravit tím, že se domáhal doplnění dokazování soudem, tedy až v rámci řízení po podání obžaloby, když vytýkal, že se nalézací soud nezabýval osobami obviněných, jejich trestní minulostí a jejich vztahy k pravicové scéně, k čemuž požadoval doplnění dokazování zprávou ÚOOZ ze dne 3. 11. 2014, kterou přiložil již k odvolání. Jde však o nedostatečnou snahu, neboť v této souvislosti je třeba zdůraznit roli státního zástupce, jenž je v trestním řízení primárně tím, kdo v souladu se zásadou obžalovací nese odpovědnost za to, aby „soudu předložená trestní věc byla podložena procesně použitelnými důkazy potřebnými k rozhodnutí o vině a trestu v souladu s podanou obžalobou. Obecné soudy se proto nesmějí nikdy stavět do pozice pomocníka veřejné žaloby usilujícího rovněž o odsouzení, a nelze k takovému výkladu rolí těchto institucí dospět ani výkladem § 2 odst. 5 tr. ř. Toto ustanovení je totiž v souladu s ústavními principy spravedlivého procesu a z nich vyplývajícího rozvržení rolí jeho jednotlivých účastníků nutno vykládat tak, že je soud povinen doplňovat dokazování v rozsahu potřebném pro spravedlivé rozhodnutí, které nemusí být nutně odsuzující“ [srov. nález Ústavního soudu ze dne 14. 5. 2008, sp. zn. II. ÚS 2014/07 (N 86/49 SbNU 217)]. Bylo proto povinností uvedené podklady opařit v přípravném řízení a obžalobu podložit důkazními prostředky, které objasňují všechny znaky významné pro použitou právní kvalifikaci (srov. § 176 odst. 1 tr. ř.).
 46. Přitom z hlediska státním zástupcem zvažované právní kvalifikace bylo se třeba naplněním podmínek uvedeného znaku zabývat komplexně již před podáním obžaloby, a to nikoliv jen k osobám obviněných, ale zejména k tomu, jaké existující „hnutí“ vydáním uvedené knihy obvinění měli propagovat, a tedy i k tomu, zda tak činili se zřetelem na povahu uvedených trestných činů úmyslně ve smyslu § 15 tr. zákoníku, protože tyto skutečnosti musejí vyplynout z důkazů, na nichž je obžaloba založena (srov. § 176 tr. ř.). Přitom je třeba zdůraznit, že uvedený požadavek je významný i s ohledem na to, že nezbytné skutkové podklady bylo třeba shromáždit ke každému z obviněných zvlášť, protože obviněným P. K., L. N. a S. B. je obžalobou kladen za vinu zločin podle § 403 odst. 1, 2 písm. a) tr. zákoníku a § 405 tr. zákoníku, a to ve formě spolupachatelství podle § 23 tr. zákoníku, které se ve vztahu k § 405 tr. zákoníku týká i obviněné společnosti guidemedia, u níž je shledáván též přečin podle § 404 tr. zákoníku. Při aplikaci těchto zákonných ustanovení ovšem ani v podkladech předložených státním zástupcem v obžalobě nebylo zohledněno, že postavení pachatelů nebylo stejné, neboť se na vydání knihy podíleli každý v jiné pozici – obviněný P. K. jako jednatel obviněné společnosti, redaktor a překladatel, obviněný L. N. jako spolupracující redaktor a grafik a S. B. jako autor komentářů, právnická osoba, obviněná společnost guidemedia v rámci svého podnikání spočívajícím zejména v činnosti nakladatelství a internetovém prodeji vydaných knih. V té souvislosti je třeba zdůraznit, že právě i pro tuto rozdílnou účast na vydání předmětné knihy bylo nezbytné uvážit subjektivní vztah každé z těchto osob k naplnění všech znaků trestných činů kladených jim za vinu, protože nelze k této trestné činnosti přistoupit paušálně tak, že když se jednotliví pachatelé společně na zpracování uvedené knihy podíleli, byli všichni vedeni stejným záměrem podporovat či propagovat hnutí směřující k potlačování práv a svobod občanů či popírat nebo ospravedlňovat genocidium, bez ohledu na činnost, kterou v rámci vydání knihy prováděli. Podstatné též bylo, v jakém subjektivním vztahu k možným následkům takto jednali. Vhodné je připomenout, že není třeba, aby se všichni spolupachatelé zúčastnili na trestné činnosti stejnou měrou, neboť postačí i částečné přispění, jen když je vedeno stejným úmyslem jako činnost ostatních pachatelů, a je tak objektivně i subjektivně složkou děje, tvořícího ve svém celku trestné jednání [viz např. rozsudek Vrchního soudu v Praze ze dne 5. 11. 1993, sp. zn. 7 To 168/93 (uveřejněný pod číslem 18/1994 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek)]. K tomu se však v popisu skutku rovněž neuvádějí žádné skutečnosti a jak podaná obžaloba, tak ani soudy se s těmito hledisky dosud nevypořádaly, a proto i z tohoto důvodu není pro závěr o tom, že všichni obvinění naplnili stejnou měrou znaky uvedených skutkových podstat trestných činů, jež jim jsou kladeny za vinu, v přezkoumávané věci potřebný a nezbytný podklad.
 47. Nejvyšší soud podle těchto poznatků poznamenává, že ani u trestných činů podle § 403, § 404 a § 405 tr. zákoníku nelze trestnou činnost pachatele dovozovat jen na základě úvah a domněnek a rezignovat na principy ovládající právo na spravedlivý proces (viz články 36 až 40 Listiny, článek 6 Úmluvy), do něhož patří zejména právo na řádné objasnění věci, a je proto nutné prokázat na podkladě důkazů, jakých trestných činů se obvinění dopustili tak, aby jednotlivé formální znaky jak po objektivní, tak i subjektivní stránce byly naplněny.
 48. Lze tedy shrnout, že při uvedeném nedostatku v rámci objasnění dvou základních znaků, a to existence „hnutí“ a subjektivní stránky k jeho „propagování“ nebyly odstraněny vážné pochybnosti o naplnění skutkové podstaty trestných činů podle § 403 a § 404 tr. zákoníku, u nichž nemůže být podkladem jen úvaha nebo nepodložený názor státního zástupce nebo soudu, ale takový závěr musí vyplynout z výsledků provedeného dokazování, což se prozatím nestalo. Již na základě tohoto poznatku je zřejmé, že obžaloba byla podána předčasně a soudy v přezkoumávaných rozhodnutích vyjádřené názory, že nebylo dostatečně prokázáno naplnění skutkových podstat těchto trestných činů, mají své opodstatnění, ale nelze je bez podrobného dokazování považovat za konečné, a tedy správné. Z těchto důvodů Nejvyšší soud shledal, že je třeba přisvědčit dovolateli, že dokazování nebylo pro objasnění všech rozhodných okolností úplné, avšak nápravu tohoto nedostatku nelze objektivně požadovat toliko na soudu, neboť již obžaloba pro závěr o vině všech obviněných neskýtala potřebný podklad, a tedy zejména stávající výsledky přípravného řízení v tomto směru trpělo nedostatky. Současně v uvedených souvislostech jsou ze zmíněných vad opodstatněné i závěry soudů nižších stupňů, že prozatím nebylo řádně objasněno, že by zákonné znaky skutkových podstat trestných činů uvedených v obžalobě byly naplněny.
 VII. Odborné vyjádření a znalecký posudek
 49. Nejvyšší soud považuje za nutné s poukazem na shora uvedené i na obsah podané obžaloby ke konkrétnímu nedostatku zdůraznit, že ta se opírala o listinné důkazy shromážděné ve spisovém materiálu, zejména o listiny vztahující se k publikaci a prodeji knihy Adolf Hitler projevy, odborné vyjádření a vlastní publikaci tvořící přílohu spisu. Soud prvního stupně z těchto navržených důkazů vycházel v situaci, kdy všichni obvinění využili svého práva a nevypovídali a vyjádřil se pouze zástupce obviněné právnické osoby T. P., který poukázal na vady předmětného odborného vyjádření zpracovatele PhDr. Jana B. Uhlíře, Ph.D. (viz č. l. 94 až 97, a 99 až101 a 313 až 317). Z nich pro své závěry o vině obviněných vycházela i obžaloba. Soud provedl důkaz obsahem knihy a byly provedeny další listinné důkazy vztahující se k vydání posuzované publikaci i dalších knih z vydavatelství obviněné právnické osoby (viz č. l. 502 a násl. spisu).
 50. Vzhledem k tomu, že podstatnou část dokazování tvořily závěry zpracovatele odborného vyjádření, s nímž se k četným námitkám obviněných ani soud prvního stupně nespokojil, je třeba poukázat na postup, který se ohledně tohoto důkazu realizoval. Podstatné byly námitky obviněných proti osobě PhDr. Jana B. Uhlíře, Ph.D., které vznesli mimo jiné např. v návrhu na doplnění dokazování již v přípravném řízení (č. l. 492), jimiž bylo obhajobou namísto odborného vyjádření požadováno zpracování znaleckého posudku, a to zásadně pro podjatost jeho zpracovatele, neboť i ve svém životopise předloženém za účelem zapsání jako znalce do seznamu znalců pro předmětný obor a odvětví uvedl, že hlavním důvodem jeho rozhodnutí stát se znalcem se zaměřením na extrémismus a nacionalismus, byl osud jeho pradědečka J. U., který byl popraven jako reprezentant domácího protinacistického odboje nacisty v roce 1942. Ve své žádosti též tento zpracovatel odborného vyjádření již poté, co vypracoval odborné vyjádření v posuzované věci, uvedl, že „K pravicovým extrémistickým projevům mám rodinou aversi a rád bych podle svých možností přispěl k jejich identifikaci, neboť je považuji za společensky mimořádně neblahé a nebezpečné“. Podle obsahu spisu jsou tato tvrzení PhDr. Jana B. Uhlíře, Ph.D., doložena jím podepsanými podáními na č. l. 494 a 495 spisu, která jsou datována 4. 12. 2012 a 10. 9. 2012. Tyto skutečnosti se promítly i do protokolu o hlavním líčení konaném dne 9. 7. 2014 (č. l. 513), podle něhož soud prvního stupně uvedené listiny podle § 213 odst. 1 tr. ř. přečetl. I přes uvedená prohlášení jej následně podle § 105 odst. 1 tr. ř. jako znalce z oboru sociální vědy, odvětví politologie ho po poučení podle § 106 tr. ř. soud v hlavním líčení vyslechl. K opakovaným námitkám obhajoby o podjatosti této osoby jako znalce soud rozhodl tak, že je považuje za neopodstatněné, neboť není dán důvod, aby byl znalec vyloučen z trestního řízení (viz č. l. 524 spisu).
 51. Nejvyšší soud na podkladě všech těchto skutečností plynoucích z obsahu spisu dospěl k následujícím závěrům
 52. K podjatosti znalce a zpracovatele odborného vyjádření, kterou obhajoba v této věci od počátku namítala, je třeba uvést, že podle věty druhé § 105 odst. 1 tr. ř. je orgán činný v trestním řízení povinen v případě, pokud je vyžadováno odborné vyjádření, zvážit, zda osoba, od níž odborné vyjádření vyžaduje, s ohledem na svůj poměr k obviněnému, jiným osobám zúčastněným na trestním řízení nebo poměr k věci, není podjatá. V podstatě se jedná o obdobný postup jako v případě přibrání znalce podle § 105 tr. ř.
 53. Podle § 11 zákona č. 36/1967 Sb., o znalcích a tlumočnících, ve znění pozdějších předpisů (dále „zákon č. 36/1967 Sb.“), znalec (tlumočník) nesmí podat posudek (provést tlumočnický úkon), jestliže lze mít pro jeho poměr k věci, k orgánům provádějícím řízení, k účastníkům nebo k jejich zástupcům pochybnost o jeho nepodjatosti. Jakmile se znalec (tlumočník) dozví o skutečnostech, pro které je vyloučen, oznámí to neprodleně; stejnou povinnost mají i účastníci řízení. O tom, zda znalec (tlumočník) je vyloučen, rozhoduje orgán, který jej pro podání posudku (tlumočnický úkon) ustanovil. Trestní právo procesní (na rozdíl od občanského řízení) nemá speciální úpravu pro rozhodování o podjatosti znalce a odkazuje na zvláštní zákon v otázce rozhodování o vyloučení znalce v § 105 odst. 3 tr. ř., podle kterého proti osobě znalce lze vznést námitky z důvodů, které stanoví zvláštní zákon, tedy zákon č. 36/1967 Sb., a to v § 11 tohoto zákona. Přestože trestní řád nemá konkrétní právní úpravu, a protože zákon č. 36/1967 Sb. konkrétní postup či další podmínky určující podjatost znalce neuvádí, lze poukázat na právní úpravu v občanském soudním řádu, kde konkrétně v § 17 ve spojení s § 14 odst. 1 občanského soudního řádu jsou znalci vyloučeni z podání znaleckého posudku v případě, že se zřetelem na jejich poměr k věci, k účastníkům nebo jejich zástupcům je tu důvod pochybovat o jejich nepodjatosti. Jedním z takových důvodů, kdy lze opodstatněně pochybovat o nepodjatosti znalce, je poměr k věci, za který se považuje vztah znalce k materii, kterou má znalecky zpracovávat, tzn., že ke zkoumané otázce přistupuje s určitým osobním zaujetím či předem vytvořeným vlastním názorem, který posléze při podání posudku prezentuje.
 54. Podle názoru Nejvyššího soudu v přezkoumávané veci takové pochybnosti, jež jsou v § 11 odst. 1 zákona č. 36/1967 Sb. vyjádřeny, vůči osobě PhDr. Jana Borise Uhlíře, Ph.D., v době rozhodování soudu nastaly, neboť pro závěr o podjatosti právě jen pochybnosti postačují, když na víc je zřejmé, že před soudem prvního stupně byl shledán osobní vztah tohoto znalce k otázkám, které měl odborně posuzovat, tzn. spojeným s nacionalismem. On sám (jak bylo výše uvedeno v jeho prohlášeních) připustil z konkrétních důvodů negativní poměr k nacistickému Německu a Protektorátu Čechy a Morava, z důvodu neblahého osudu jeho praděda u J. U., jak sám písemně vyjádřil v žádosti o zapsání soudním znalcem v oboru sociální vědy, odvětví politologie, specializace nacismus, fašismus, neonacismus, neofašismus založeným na č. l. 494 spisu. Pochybnost o jeho nepodjatosti je třeba spatřovat i v jeho písemné žádosti o jmenování znalcem, v níž výslovně uvedl, že „k pravicovým extremistickým projevům mám rodinnou aversi a rád bych podle svých možností přispěl k jejich identifikaci, neboť je považuji za společensky mimořádně neblahé a nebezpečné“. Nejvyšší soud se na základě těchto vyjádření jmenovaného znalce neztotožnil se stanoviskem soudu prvního stupně, který jej podjatým neshledal, protože má za to, že takové vyjádření svědčí o tom, že znalec ke zpracování nejprve odborného vyjádření a posléze před soudem prvního stupně k podání posudku přímo do protokolu o hlavním líčení, neměl zcela nestranný a ryze profesionální vztah, a to z důvodu, které sám znalec ve svých písemných prohlášeních projevil. Proto soud prvního stupně pochybil, jestliže svůj zprošťující výrok vytvořil na podkladě závěrů, které učinil tento znalec, neboť existovaly konkrétní důvody pro to, aby rozhodl o jeho vyloučení ve smyslu § 11 odst. 1, 2 zákona č. 36/1967 Sb., resp. aby z tohoto důvodu PhDr. Jana B. Uhlíře, Ph.D., znalcem vůbec neustanovoval. Pro správnost tohoto názoru Nejvyššího soudu, resp. na jeho dotvrzení je též vhodné poznamenat i další poznatek vyplývající ze spisového materiálu, a to okolnost, kdy při hlavním líčení k otázce obhajoby jmenovaný uvedl, že posuzovanou knihu Hitlerových projevů dostal od svého kamaráda někdy před Vánoci 2012 a těšil se, že půjde o zajímavou publikaci, ze které se bude moci i on jako historik poučit, avšak byl „trpce zklamán“ (č. l. 526 spisu). Z uvedeného je zřejmé, že si znalec již před tím, než byl pověřen v rámci trestního řízení zpracováním odborného vyjádření, na zkoumanou knihu vytvořil vlastní názor, když on sám výslovně připustil, že se s knihou seznámil a zaujal k ní konkrétně vyjádřený postoj ještě před tím, než byl orgány činnými v trestním řízení požádán o zpracování odborného vyjádření (č. l. 527 spisu). Je tedy zřejmé, že se znalec seznámil se skutečnostmi týkajícími se trestné činnosti (o nichž má podat s použitím svých odborných znalostí posudek) nikoliv teprve během trestního řízení, a to podle § 107 odst. 1 tr. ř. studiem spisů nebo přítomností při provádění úkonů trestního řízení, ale ještě před tím. Jestliže se seznámil s předmětnou knihou dříve, dostal se do pozice svědka určité události, v důsledku čehož nemohl být v dané trestní věci přibrán jako znalec, ale mohl být vyslechnut jen jako svědek. Za znalce měl být přibrán někdo jiný [srov. rozhodnutí Nejvyššího soudu SSR ze dne 21. 6. 1979, sp. zn. 4 Tz 31/79 (uveřejněné pod č 35/1980 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek)], jak se obhajoba v předmětné věci důvodně opakovaně dožadovala.
 55. Ze všech těchto zjištění Nejvyššího soudu plyne, že jak orgány činné v přípravném řízení, tak ani soudy obou stupňů nerespektovaly zásadu, že znalec (zpracovatel odborného vyjádření) musí být zásadně odborníkem ve svém oboru, a musí být nestranný, a tudíž okolnost, že přibraný znalec již před podáním znaleckého posudku se s věcí (skutečností, událostí, apod.), jež je předmětem následného znaleckého zkoumání, měl možnost osobně seznámit a vyslovil či učinil si na ni určitý názor, může být důvodem pochybnosti o jeho nepodjatosti, a je na orgánu činném v trestním řízení, aby učinil kroky potřebné k jejímu vyvrácení či potvrzení [srov. rozhodnutí Vrchního soudu v Praze ze dne 28. 5. 1993, sp. zn. 5 To 21/93 (uveřejněné pod č. 41/1993 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek)]. Rovněž je třeba zmínit, že soudy nepostupovaly v souladu s pravidlem, že znalec je osobou se speciálními odbornými znalostmi, rozdílnou od procesních stran a orgánů činných v trestním řízení, která je přibírána za účelem objasnění konkrétní skutečnosti důležité pro trestní řízení, jejíž objasnění takových odborných znalostí. Přestože je znalecký důkaz zvláštním samostatným druhem důkazu, nemá v poměru k ostatním druhům důkazů privilegované postavení. Orgány činné v trestním řízení jím nejsou vázány a hodnotí jej jako každý jiný druh důkazu [srov. rozhodnutí Nejvyššího soudu ČSSR, ze dne 2. 3. 1972, sp. zn. Tsf 1/72 (uveřejněné pod č. 40/1972 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek), ze dne 30. 10. 1973, sp. zn. Tpjf 51/72 (uveřejněné pod č. 62/1973 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, ze dne 16. 1. 1986, sp. zn. 11 Tz 46/85 (uveřejněné pod č. 55/1986 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek), aj.].
 56. Za situace, kdy je dána pochybnost o podjatosti PhDr. Jana Borise Uhlíře, Ph.D., je dána pochybnost i o závěrech, které měl jako znalecký expert zpracovat. Rozváděné zvláštnosti plynou i z okolností zpracování odborného vyjádření v přípravném řízení, které zpracoval ve třech vyhotoveních na požádání mjr. Mgr. Vlastimila Jandery, zástupce vedoucího 2. odd. SKPV OOK, dne 28. 1. 2013 (č. l. 94 až 97 spisu), dne 12. 2. 2013 (č. l. 98 spisu), a ze dne 18. 2. 2013 založené na č. l. 99 až 101 spisu, na nějž posléze odkázal soud prvního stupně (č. l. 515 spisu). Nejvyšší soud však jen poznamenává, že těmito odbornými vyjádřeními soud důkaz neprovedl, protože žádná taková skutečnost se z obsahu spisu nepodává, resp. v protokolu o hlavním líčení není údaj, podle něhož by bylo patrné, že soud je jako důkaz v rámci dokazování realizoval.
 VIII. Závěry Nejvyššího soudu
 57. Nejvyšší soud na základě těchto podstatných zjištění dospěl k závěru, že řízení předcházející vydání přezkoumávaných rozhodnutí je zatíženo zásadními a stěžejními vadami, pro které tato rozhodnutí nemohou obstát. Všechny shora uvedené nedostatky soudy dostatečně neodstranily, proto rozhodnutí vydaly na podkladě zcela vadného a neúplného dokazování. Vydaly proto zprošťující rozsudek, který za daných okolností a zejména zjištěných nedostatků je zcela předčasným, protože vyšel z procesu, který nese známky nespravedlivého řízení.
 58. Kromě uvedeného je nutné zdůraznit, že již v přípravném řízení bylo učiněno zásadní pochybení, pokud na zpracování otázky k posouzení závadného textu v knize, se zaměřením na nutnost rozkrýt v jejím obsahu podle orgánů činných v trestním řízení skryté nacionalistické tendence směřující k podpoře neonacismu či jiných hnutí předpokládaných v § 403 tr. zákoníku, případně § 404 tr. zákoníku, anebo na podporu genocidia podle § 405 tr. zákoníku, bylo zpracováno toliko odborné vyjádření (a to tím spíše, že tak učinila osoba, která měla na věci osobní zájem, jak bylo vysvětleno v oddílu VII. tohoto usnesení). Uvedené odborné vyjádření v přípravném řízení nesplňovalo podmínky pro to, aby tato složitá otázka (složitost ostatně v některých případech naznačoval při hlavním líčení i sám zpracovatel jako znalec) byla řešena a rozkrývána cestou odborného vyjádření a nikoli znaleckého posudku. Pokud byl posléze zpracovatel odborného vyjádření jako znalec soudem přibrán, bylo povinností soudů hodnotit znalecký posudek jako každý jiný důkaz, a proto bylo třeba zabývat se i tím, jakým způsobem při hlavním líčení PhDr. Jan B. Uhlíř, Ph.D. své znalecké závěry podával a prezentoval. Jen pro úplnost lze z jeho slovního podání posudku u hlavního líčení, protože v písemné podobě nebyl zpracován, poukázat na určitou váhavost a nepřesnost při formulaci jeho odpovědí na položené otázky. Např. k obsahu předmluvy a úvodům k projevům uvedl, že „je to velmi těžké rozlišit s tím, že autor těch předmluv ... z mého pohledu záměrně citoval ... nerad bych se mýlil v tomto ohledu, ale dojem, který jsem z toho získal, je ten, že ...“, „... nelze vždy jednoznačně konstatovat, co je převzato z projevů a co je autorsky myšlenkou autora těch předmluv. Muselo by se to velmi pečlivě srovnat... nedošlo na vyžádání nikoho ke komparaci těch původních textů“, a tudíž „nelze jednoznačně konstatovat, do jaké míry jsou ... projevy pravé, jak dobře jsou přeloženy, odkud jsou přeloženy, není citováno, není možno vědecky v tomto ohledu srovnat“ (č. l. 516 až 518). K otázce směřující k tomu, že podle jeho vlastního vyjádření některé z položených otázek, konkrétně otázka č. 3, byly otázkami politologickými, uvedl, že politologii nevystudoval a odborné vyjádření zpracoval jako „klasický historik“ (č. l. 533, 542). Na č. l. 545 uvedl, že obsah knihy bude každý čtenář posuzovat jinak a on nemůže vědět, jak, ale „podle jeho názoru“ může u čtenářů přetrvat škodlivý dojem pramenící z vychvalování neonacismu, přičemž „ze svého odborného hlediska se nedostane nad rámec svého odborného vyjádření ... já jako profesionální historik doteď nemohu zkonstatovat, že překlad odpovídá originálu, protože není s čím srovnávat ...“. Téměř každou svou odpověď uvozuje či zakončuje větou „podle mého názoru“ či „je to můj dojem“ (č. l. 546 až 552). Takto vyjádřené názory svědčí o neutříbených a nejednoznačných odpovědích, založených jen na vlastních úvahách bez dostatku odbornosti.
 59. Pokud jmenovaný původně zpracoval odborné vyjádření, to podle § 105 tr. ř. je v praxi považováno za listinný důkaz (srov. § 112 odst. 2 a § 213 odst. 1 tr. ř.). Při odborném vyjádření používá osoba, od které je vyžadováno, svých odborných znalostí, a proto ho může podávat v jednodušších případech i osoba, která je zapsána v seznamu znalců (znalec), anebo jiná fyzická nebo právnická osoba, která má potřebné odborné předpoklady. K posouzení složitější odborné otázky, která vyplývá z náročnosti odborného posouzení zkoumané skutkové otázky, je třeba přibrat znalce. Nejvyšší soud má za to, že za účelem podání obžaloby v této věci nepostačovalo pro závažnost věci jen odborné vyjádření, jak usuzoval důvodně i soud prvního stupně (avšak učinil to nevhodným způsobem), neboť bylo nutné přibrat ke zpracování znaleckého posudku nestranného a nepodjatého znalce. Náročnost odborného posouzení zde vyplývá z obtížnosti využití teoretických a empirických poznatků, které bylo třeba komplexním způsobem zpracovat, případně potřeby konzultací s dalšími odborníky různých oborů. Jestliže se obžaloba opírala jen o odborné vyjádření jediné osoby, která i sama dávala v průběhu posudku, že by bylo třeba posouzení z dalších profesí, šlo o postup, který byl v rozporu s podmínkami § 105 tr. ř.
 60. Pokud soud prvního stupně přibral při hlavním líčení jako znalce PhDr. Jana Borise Uhlíře, Ph.D., kromě výhrad vůči pochybnostem o jeho podjatosti, jak jsou výše vyjádřeny, je nutné uvést i to, že soudy jeho znalecké závěry řádně nezvážily podle požadavku kritického hodnocení všech důkazů, včetně znaleckého posudku, a nehodnotily ho stejně pečlivě jako každý jiný důkaz. Protože ani znalecký posudek a priori nepožívá větší důkazní síly, měly ho tedy podrobit všestranné prověrce nejen právní korektnosti, ale i věcné správnosti, což zcela neučinily, zejména z potřeby hodnotit proces utváření znaleckého důkazu, včetně přípravy znaleckého zkoumání, opatřování podkladů pro znalce, průběhu znaleckého zkoumání, věrohodnosti teoretických východisek, jimiž znalec odůvodňuje své závěry, spolehlivosti metod použitých znalcem a způsobu vyvozování jeho závěrů. Vyvstanou-li pochybnosti o věcné správnosti znaleckého posudku (např. již výše zmíněná nepřesvědčivost znalcových závěrů, nemožnost sdělit odpovědi na některé otázky, apod.), byl soud povinen, v souladu se zásadou oficiality a zásadou vyhledávací (§ 2 odst. 4 a 5 tr. ř.), pokusit se odstranit vzniklé pochybnosti obstaráním důkazů dalších, případně postupem podle § 109, případ. 110 tr. ř.[srov. nález Ústavního soudu ze dne 24. 7. 2013, sp. zn. I. ÚS 4457/12 (N 132/70 SbNU 221)].
 61. Protože Nejvyšší soud, jak rozvedl, shledal, že řízení předcházející vydání přezkoumávaných rozhodnutí trpí závažnými procesními vadami, v důsledku nichž nebyl řádně zjištěn skutkový stav věci, o němž jsou stále důvodné pochybnosti pro závěr o vině i zproštění obviněných, dokazování bylo zatíženo podstatnou vadou v osobě znalce, který měl osobní vztah k přezkoumávané věci, a proto nemohl objektivně vypracovat ani znalecký posudek ani odborné vyjádření, z něhož jako stěžejního důkazu vycházela obžaloba, a neměl pro objasnění všech otázek, které bylo třeba zkoumat, potřebné znalosti, není prozatím pro skutkové ani právní závěry v řízení předcházejícím vydání přezkoumávaných rozhodnutí potřebný podklad. Proto Nejvyšší soud rozhodl tak, že podle § 265k odst. 1 tr. ř. zrušil usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 23. 1. 2015, sp. zn. 8 To 489/2014, a rozsudek Městského soudu v Brně ze dne 10. 9. 2014, sp. zn. 8 T 21/2014. Podle § 265k odst. 2 tr. ř. zrušil další rozhodnutí na zrušená rozhodnutí obsahově navazující, pokud vzhledem ke změně, k níž došlo zrušením, pozbyla podkladu. Podle § 265l odst. 1 tr. ř. a § 260 tr. ř. per analogiam věc vrátil státnímu zástupci Městského státního zastupitelství v Brně k došetření.
 62. Se zřetelem na všechny výše zjištěné nedostatky Nejvyšší soud dospěl k závěru, že se věc vrací státnímu zástupci k došetření ve smyslu § 260 tr. ř. Pro takový postup jsou v předmětné věci splněny všechny zákonné požadavky, především proto, že po zrušení rozsudku nelze pokračovat v řízení před soudem, protože stěžejní důkaz, a to odborné vyjádření, případně navazující znalecký posudek zpracovala osoba, u níž jsou důvodné pochybnosti o podjatosti ve smyslu § 11 odst. 1, 2 zákona č. 36/1967 Sb., a tudíž o tento důkaz nelze skutkové ani právní závěry opírat.
 63. V dalším řízení proto bude třeba za využití všech dostupných prostředků provést dokazování zaměřené na všechny znaky do úvahy přicházejících trestných činů. Zejména však bude nutné nejprve posoudit obsah předmětné knihy, a jiným znalcem, přičemž pro složitost věci bude nezbytné, aby šlo o zkoumání nejen z oboru politologie a historie se zaměřením na extrémistická hnutí, ale i z oboru školství a kultura, odvětví umění literární či odvětví jazykověda, případně též za pomoci odborníka na německý jazyk, v němž byly projevy v originále uvedeny, protože bude nutné i posoudit, zda překlad originálu odpovídá textu obsažnému v knize, který je jeho autory vydáván za autentický překlad Hitlerových projevů. Nehledě na nutnost posouzení knihy i z literárního hlediska, případně dalších oborů, vyjde-li taková potřeba v průběhu zpracování posudku najevo. Protože se bude jednat o víceoborové znalecké zkoumání, nelze vyloučit, že bude vhodné přibrat znalecký ústav, neboť pro objasnění zvlášť důležité skutečnosti vyžadující znalosti z různých oborů, je možno přibrat dva či více znalců z různých oborů i odvětví podle § 110 tr. ř. [srov. usnesení Krajského soudu v Košicích ze dne 25. 7. 1984, sp. zn. 2 T 18/84 (uveřejněné pod č. 29/1986 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek), a zejména Krajského soudu v Českých Budějovicích ze dne 26. 2. 1998, sp. zn. 4 To 70/98 (uveřejněné pod č. 20/2000 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek)].
 64. Rovněž bude nutné, aby bylo dokazování zaměřeno i na posouzení toho (viz oddíl VI. shora), zda jsou osoby obviněných zapojeny do takových skupin, které vykazují napojení na „hnutí“, jak je předpokládáno u trestných činů podle § 403 a § 404 tr. zákoníku. Nelze vyloučit, že s ohledem na možnost skrytých tendencí bude potřeba, aby tuto okolnost posoudil znalec, protože bude nezbytné zkoumat zjišťované skutečnosti, např. i ty, které jsou již ve spisovém materiálu založené, z hlediska všech souvislostí i jednotlivostí, které pro řešení této problematiky mají význam. V dokazování tedy bude nutné pokračovat a shromáždit další důkazy, jak o tom svědčí požadavky nejvyššího státního zástupce uvedené v dovolání, a to i o napojení jednotlivých obviněných na extrémistické skupiny v České republice, případně v jiných zemích.
 65. Vzhledem k tomu, že podle § 260 tr. ř. lze postupovat jen tehdy, když dosavadní řízení je zatíženo takovou procesní vadou, kterou nelze odstranit v řízení před soudem, je uvedené hledisko v přezkoumávané věci splněno. bude z důvodů shora uvedených nezbytné provádět další dokazování, které má význam pro náležité objasnění věci, jež může snadněji provést státní zástupce, než soud prvního stupně, a jde o okolnosti, bez nichž soud nemůže spravedlivě rozhodnout, a tyto skutečnosti mohly a měly být objasňovány již v přípravném řízení před podáním obžaloby. Ze všech těchto důvodů jsou splněny podmínky pro to, aby věc byla vrácena státnímu zástupci k došetření.
 66. Podle uvedeného bude nutné provést úplné a dostatečné přípravné řízení, v němž budou objasňovány všechny vady, které byly v tomto rozhodnutí vytknuty a jejichž základ tkví v přípravném řízení. Orgány činné v trestním řízení přitom budou povinny postupovat v souladu s § 265s odst. 1 tr. ř. a dodržet pokyny, které jim Nejvyšší soud v tomto rozhodnutí uložil, především pak doplnit dokazování tak, aby na jeho základě mohla být učiněna skutková zjištění, o nichž nebudou důvodné pochybnosti, a to rovněž k otázce pachatelství a spolupachatelství. V opačném případě pak bude nutné postupovat v souladu se zásadou in dubio pro reo.