text:
Η τρέχουσα σελίδα αφορά το έτος 1619 κατά το Γρηγοριανό ημερολόγιο
 Γεγονότα
 Ιανουάριος - Το Μπάνκετινγκ Χάουζ του Ιάκωβου Α' της Αγγλίας, στο Γουάιτχολ του Λονδίνου, καταστρέφεται από πυρκαγιά. Ανατίθεται στον Ινίγκο Τζόουνς να σχεδιάσει ένα νέο κτήριο.
 20 Μαρτίου - Ο Φερδινάνδος Β ́ της Αγίας Ρωμαϊκής Αυτοκρατορίας γίνεται αυτοκράτορας του Γερμανικού Έθνους.
 18 Απριλίου - Ο ηγέτης των Μαντσού, Νουρχάτσι, νικά τις δυνάμεις των Μινγκ στο Φουσούν της Κίνας.
 28 Αυγούστου - Ο Φερδινάνδος Β' εκλέγεται αυτοκράτορας της Αγίας Ρωμαϊκής Αυτοκρατορίας.
 7 Νοεμβρίου - Η Ελισάβετ Στιούαρτ στέφεται βασίλισσα της Βοημίας.
 10 Νοεμβρίου - Ο Ρενέ Ντεκάρτ βλέπει τα όνειρα που θα του εμπνεύσουν τους Στοχασμούς περί της Πρώτης Φιλοσοφίας.
 Οι πρώτοι 20 μαύροι που προέρχονται από την Αφρική αποβιβάζονται στο Τζέιμσταουν της Βιρτζίνια. Μια απάνθρωπη σελίδα στην ιστορία της ανθρωπότητας ανοίγει.
 Χάινριχ Συτς, Γερμανός συνθέτης: Οι Ψαλμοί του Δαυίδ.
 Κλάουντιο Μοντεβέρντι, Ιταλός συνθέτης: 7ο βιβλίο μαδριγαλιών (Lettera amorosa, Tirsi e Clori).
 Γεννήσεις
 26 Φεβρουαρίου - Φραντσέσκο Μοροζίνι, δόγης της Βενετίας
 6 Μαρτίου - Συρανό ντε Μπερζεράκ, Γάλλος στρατιωτικός και συγγραφέας
 29 Αυγούστου - Ζαν Μπατίστ Κολμπέρ, Γάλλος πολιτικός
 28 Δεκεμβρίου - Αντουάν Φυρετιέρ, Γάλλος συγγραφέας
 Θάνατοι
 9 Φεβρουαρίου - Λουκίλιος Βανίνι, Ιταλός φιλόσοφος
 2 Μαρτίου - Άννα της Δανίας, βασίλισσα της Αγγλίας
 20 Μαρτίου - Ματθίας, αυτοκράτορας της Αγίας Ρωμαϊκής Αυτοκρατορίας
 Σεπτέμβριος - Χανς Λιπερσέι, Γερμανός κατασκευαστής φακών
 10 Νοεμβρίου - Σαφιγιέ, Οθωμανή σουλτάνα
 Έτη


type: wikipedia

text:
B'é An tÉireannach an chéad nuachtán seachtainiúil i stair iriseoireachta na Gaeilge, agus é á fhoilsiú sna blianta 1934 go 1937. Bhí blas áirithe den eite chlé ar pholasaí eagarthóireachta na Gaeilge, rud a d'fhág nach raibh sé ag taithneamh le cách i saol na Gaeilge.
 Thairis sin, bhí sé ag díriú ar mhuintir na Gaeltachta thar aon dream eile, rud a chaill an páipéar sa deireadh thiar, ó nach raibh airgead ach ag an gcorrdhuine acu san am sin le nuachtán a cheannach. Mar sin, bhí an nuachtán i dtuilleamaí deontais oifigiúla, agus nuair a thráigh an tobar sin, b'éigean deireadh a chur leis.
 Bhí an tÉireannach ina ábhar conspóide ina dhiaidh sin féin ar chúiseanna polaitiúla agus seicteacha, ós rud é gur Protastúnach a bhí sa phríomheagarthóir, Seán Beaumont. Mar sin, b'é an fhírinne oifigiúil ar feadh i bhfad gurbh é "Inniu" an chéad seachtanán Gaeilge riamh.
 Níor tháinig scéal an Éireannaigh ar ais i mbéal lucht na Gaeilge roimh an mbliain 1993, nuair a d'fhoilsigh Éamon Ó Ciosáin leabhar faoi. Níor choinnigh ach muintir na Gaeltachta cuimhne air, nó bhí an-ráchairt ar an bpáipéar ina measc a fhad is a mhair sé.
 Tagairtí
 Nuachtáin in Éirinn
 Irisí Gaeilge


type: other

text:
Delibera n. 143/2014 “Revisione dell’organizzazione e individuazione dei centri di responsabilità in base alla missione istituzionale dell’ANAC ridefinita con l’entrata in vigore del decreto legge 24 giugno 2014, n. 90, convertito nella legge 11 agosto 2014, n. 114, nelle more della presentazione e approvazione del piano di riordino”
 Visto il decreto legislativo 30 marzo 2001, n. 165 e ss.mm.ii;
 Visto il decreto legislativo 27 ottobre 2009, n. 150 e ss.mm.ii;
 Visto il decreto legislativo 12 aprile 2006 n.163 e ss.mm.ii;
 Vista la legge 6 novembre 2012, n. 190 e i relativi decreti attuativi;
 Visto il decreto legge 31 agosto 2013, n. 101, convertito nella legge 30 ottobre 2013 n.125;
 Visto il d.p.r. 4 aprile 2014 con cui è stato nominato il Presidente dell’ANAC;
 Vista la delibera n. 75 del 13 maggio 2014;
 Visto l’art. 19 del decreto legge 24 giugno 2014, n. 90 convertito nella legge 11 agosto 2014, n. 114;
 Considerati, altresì, gli specifici poteri e compiti previsti agli art. 19, 30 e 32 del citato decreto legge n. 90, attribuiti al Presidente dell’ANAC;
 Vista la delibera n. 102 del 26 giugno 2014;
 Viste, inoltre, le delibere n. 103 del 26 giugno 2014 e n. 104 del 3 luglio 2014;
 Visto il d.p.r. 11 luglio 2014 con cui sono stati nominati i restanti componenti dell’Autorità Nazionale Anticorruzione;
 Visti gli atti di organizzazione adottati dal Consiglio in data 15 e 29 luglio 2014;
 Considerato che l’elaborazione della proposta di riordino dell’Autorità, che deve essere presentata dal Presidente entro il 31 dicembre 2014, richiede un’approfondita analisi dell’attuale organizzazione della soppressa AVCP e delle modalità di integrazione con le funzioni originariamente attribuite all’ANAC e, per tali motivi, si è ritenuto di individuare, con provvedimento del Presidente in data 7 agosto 2014, un gruppo di lavoro composto da personale della soppressa AVCP e da personale già in servizio presso l’ANAC, con lo scopo di fornire un supporto conoscitivo in ordine agli aspetti organizzativi sia in termini di attività che di impiego delle risorse;
 Considerato, inoltre, che con la conversione in legge del decreto n. 90 si è stabilito che il piano di riordino acquista efficacia a seguito dell’approvazione con decreto del Presidente del Consiglio dei ministri da emanare, previo parere delle competenti Commissioni parlamentari, entro sessanta giorni dalla presentazione del medesimo piano al Presidente del Consiglio e che tale previsione rende più lunghi i tempi di attuazione del piano;
 Ritenuto che l’Autorità Nazionale Anticorruzione, in attesa del provvedimento di riordino del Presidente del Consiglio, debba comunque perseguire pienamente e nella sua interezza la nuova missione istituzionale così come ridefinita dal decreto legge n. 90/2014 convertito nella legge n. 114/2014;
 Ritenuto che per potere svolgere con la massima efficacia la propria azione preventiva nei settori maggiormente esposti al rischio di corruzione, l’Autorità debba, altresì, utilizzare in modo ottimale le risorse di cui dispone, integrando competenze e professionalità;
 Considerato che la struttura organizzativa prevista nel Regolamento di organizzazione della soppressa AVCP, definita per rispondere alla missione istituzionale delineata dal d.lgs.n. 163/2006, non è più coerente con quella ridefinita con l’entrata in vigore del decreto legge n. 90 e lo stesso dicasi per la struttura organizzativa prevista nel Regolamento “recante l’organizzazione e il funzionamento della Commissione per la valutazione, la Trasparenza e l’Integrità delle amministrazioni pubbliche”, approvato dall’allora CIVIT;
 Considerato, peraltro, che, come già rilevato nella delibera n. 75/2014, anche prima dell’entrata in vigore del decreto n. 90, il Regolamento per l’organizzazione dell’allora CIVIT rimane applicabile per le parti che risultano coerenti con la nuova missione istituzionale dell’ Autorità Nazionale Anticorruzione;
 Vista la necessità, quindi, di orientare tutte le risorse disponibili verso le attività di prevenzione, rispondendo tempestivamente alle esigenze di maggiore trasparenza e di contrasto alla corruzione, anche potenziando le funzioni di vigilanza e sanzionatorie attribuite all’Autorità;
 Vista la relazione presentata dal Segretario generale in data 30 agosto 2014 da cui emerge, tra l’altro, che l’attuale distribuzione del personale e degli incarichi di responsabilità richiede una revisione dell’organizzazione anche per integrare in modo efficace tutte le funzioni che attualmente l’Autorità è chiamata a svolgere, nell’ottica del contenimento dei costi;
 Considerato che gli incarichi di responsabilità dirigenziale sia di I fascia che di II fascia sono stati attribuiti sulla base del modello organizzativo contenuto del Regolamento di organizzazione della soppressa AVCP;
 Considerato, altresì, che in tutti gli atti di conferimento degli incarichi dirigenziali è contenuta la clausola secondo cui “... il rapporto correlato alla funzione assegnata si risolve prima della scadenza soltanto in caso di mutamenti organizzativi decisi dal Consiglio o imposti da provvedimenti che si rendessero necessari in adempimento di norme di legge”;
 Ritenuto che per procedere ad una prima revisione organizzativa si dovrà tenere conto dei vincoli derivanti dall’ordinamento del personale della soppressa AVCP, che rimarrà quale riferimento fino all’attuazione del piano di riordino;
 Vista la dotazione di personale già in servizio presso la soppressa AVCP nonché la dotazione di personale già in servizio presso l’Autorità Nazionale Anticorruzione ai sensi dell’art. 13, comma 4 del d.lgs.n. 150/2009;
 Considerata la necessità di integrare, fin da ora, le risorse umane e le competenze disponibili per lo svolgimento dei compiti e delle funzioni attribuiti all’Autorità nel proprio assetto da ultimo definito;
 Considerato che è imminente il trasferimento degli uffici dell’Autorità dalle sedi di via di Ripetta e di Piazza Augusto Imperatore in un’unica sede in via Minghetti;
 Visto l’ordinamento del personale della soppressa AVCP;
 Visti i regolamenti di organizzazione di secondo livello;
 Visti gli incarichi dirigenziali conferiti;
 Vista la nota del 24.09.2014 con cui il Ragioniere generale dello Stato, a seguito della richiesta dell’ANAC del 16 luglio 2014, in ordine alle modalità applicative dell’art. 19, comma 3 e art. 22, comma 5 del decreto legge 90, si è espresso nel senso che: “pur tenendo conto delle motivazioni addotte dalla predetta Autorità tese ad evidenziare il quadro di eccezionalità della vicenda normativa che coinvolge l’ANAC, come dettata dal citato articolo 19, si ritiene che la predetta Autorità debba comunque provvedere alla riduzione [del 20% del trattamento economico accessorio dei dipendenti, inclusi i dirigenti] a decorrere dal 1° luglio 2014, nel rispetto di quanto previsto dall’art. 22 comma 5 del citato decreto legge n. 90/2014, in quanto ciò non ostacola, ma anticipa, l’attuazione degli obiettivi che devono essere obbligatoriamente contemplati nel piano di riordino ai sensi del comma 3 dell’art. 19”;
 Ritenuto, in base alla normativa relativa alla dirigenza pubblica, nonché nel rispetto del principio di economicità dell’azione amministrativa, di riconoscere - nell’ambito della presente revisione organizzativa e fino alla definitiva approvazione del piano di riordino di cui all’art. 19 del d.l. n. 90/2014 - ai dirigenti di I fascia di ruolo, funzioni correlate al ruolo medesimo;
 Considerato che il Consiglio nella seduta del 2 settembre, nell’approvare l’atto di revisione organizzativa dell’ANAC nelle more della presentazione del piano di riordino, ha stabilito di darne comunicazione, prima della definitiva adozione, a tutto il personale e alle rappresentanze sindacali al fine di acquisire eventuali osservazioni;
 Viste le note del Segretario generale del 3 e 4 settembre 2014 con cui è stata inviata la comunicazione rispettivamente ai Direttori generali e al personale dell’ANAC e alle rappresentanze sindacali;
 Esaminate le osservazioni pervenute dal personale dell’ANAC e dalle rappresentanze sindacali nella seduta del 16 settembre 2014;
 Visto che il Consiglio, nella medesima seduta, all’esito dell’esame delle suddette osservazioni, ha precisato che la presente riorganizzazione è provvisoria rispetto al piano di riordino previsto all’art. 19, comma 3 del d.l. 90/2014 e “vuole perseguire subito gli intenti della semplificazione dell’organizzazione dell’Autorità con l’obiettivo di prevedere una struttura di carattere orizzontale con la riduzione significativa degli uffici dirigenziali e con un ruolo di coordinamento diretto da parte del Segretario generale..” nonché ha stabilito che “In questa prospettiva non si prevederanno funzioni vicarie alle direzioni generali nè la presenza in staff al Segretario generale di dirigenti già responsabili di Direzioni generali”;
 Nel rispetto dei vincoli connessi all’attuale ordinamento del personale - che potranno essere rimossi dal suddetto piano di riordino - e facendo salvi ulteriori interventi che si rendessero necessari per rendere maggiormente funzionale l’organizzazione ai compiti istituzionali assegnati, durante tale periodo transitorio;
 Stante l’avvenuta scadenza, in data 1 dicembre 2013, della parte economica dell’Accordo relativo al trattamento economico e giuridico dei dirigenti della soppressa AVCP, sottoscritto con le rappresentanze sindacali in data 1 dicembre 2010;
 Nelle more del riordino dell’Autorità, che dovrà prevedere, nel rispetto dell’art. 19 comma 3 del decreto legge n. 90/2014, oltre al trasferimento definitivo delle risorse umane, finanziarie e strumentali necessarie allo svolgimento delle funzioni attribuite (con la costituzione di un unico ruolo in cui confluisce il personale già in servizio presso l’ANAC e il personale della soppressa AVCP), la riduzione non inferiore al 20% del trattamento accessorio del personale, inclusi i dirigenti e la riduzione non inferiore al 20% delle spese di funzionamento;
 Fermo restando, fino al trasferimento in un’unica sede delle risorse umane e strumentali dell’ANAC, quanto stabilito nella richiamata delibera n. 102/2014
 Di abrogare gli articoli da 18 a 21 - con conseguente soppressione delle strutture ivi previste e riorganizzazione delle attività secondo il presente atto - nonché di abrogare gli articoli da 27 a 40 del Regolamento di organizzazione della soppressa AVCP e i relativi regolamenti di organizzazione di II livello.
 Di ridefinire la struttura organizzativa dell’Autorità Nazionale Anticorruzione secondo le linee di seguito indicate.
 Il Presidente, nell’espletamento dei poteri di rappresentanza ed indirizzo dell’Autorità e nell’esercizio delle funzioni allo stesso esclusivamente attribuite dagli artt. 19, comma 7, 30 e 32 del decreto legge 24 giugno 2014, convertito nella legge 11 agosto 2014, n. 114, si avvale, in via generale, delle risorse e delle strutture dell’ANAC nonché del supporto specifico delle seguenti strutture:
 Segreteria e Staff del Presidente
 Segreteria e Staff del Consiglio
 Unità Operativa Speciale EXPO
 Ufficio Affari giuridici e precontenzioso
 Fatto salvo che per l’Ufficio Affari giuridici e precontenzioso, per le suddette strutture, allo stato, non è prevista responsabilità di tipo dirigenziale.
 Il Segretario generale, nell’esercizio delle funzioni di vertice dell’amministrazione, coordina le strutture dell’Autorità e, per lo svolgimento dei compiti allo stesso attribuiti, si avvale anche dello specifico supporto delle seguenti strutture:
 Segreteria e Staff del Segretario generale
 Nello Staff del Segretario generale può essere assegnato personale con qualifica dirigenziale.
 Il Segretario generale, oltre al coordinamento e al controllo della struttura operativa dell’ANAC, coordina direttamente gli uffici che forniscono servizi di tipo trasversale quali:
 gli Uffici per i servizi informatici, che attualmente afferiscono alla Direzione Osservatorio Servizi informatici e delle telecomunicazioni;
 l’Ufficio Contenzioso giurisdizionale;
 l’Ufficio Risorse Umane;
 l’Ufficio Servizi generali gare e contratti;
 l’Ufficio Bilancio e contabilità, al quale viene attribuita anche la gestione del trattamento economico del personale - già affidata all’ufficio risorse umane e trattamento economico – con l’assegnazione delle unità di personale adibite ai relativi compiti.
 La Direzione Affari generali e contenzioso e la Direzione Osservatorio Servizi informatici e delle telecomunicazioni sono soppresse.
 Nello staff del Segretario generale, nonché negli uffici di supporto trasversale, afferirà il personale dell’ufficio Amministrativo contabile (segreteria e contabilità e gestione del personale) dell’ANAC nel suo assetto precedente all’entrata in vigore del decreto legge n. 90.
 In questa fase non è prevista la funzione di Segretario generale vicario. I precedenti provvedimenti assunti nell’ambito dell’ex AVCP e dell’ANAC, prima dell’entrata in vigore del d.l. 90/2014 non sono, pertanto, più vigenti.
 In considerazione dell’attuale missione istituzionale dell’ANAC, che vede la trasparenza quale strumento di diretta attuazione della normativa in materia di prevenzione della corruzione, le relative attività di vigilanza, regolazione e controllo svolte dalla Sezione trasparenza e integrità, vengono svolte nell’ambito negli uffici delle Aree così come organizzate in base al presente atto.
 Le attività già svolte nell’ambito delle sei direzioni previste negli abrogati articoli del Regolamento di organizzazione della soppressa AVCP, oltre quanto già stabilito per le direzioni Affari generali e contenzioso e Osservatorio servizi informatici e delle telecomunicazioni, sono accorpate in due Aree la cui direzione verrà affidata ai due dirigenti di ruolo di I fascia:
 Area Vigilanza e Sanzioni
 Area per la Regolazione e Osservatorio analisi e studio dei mercati.
 Nell’ambito dell’Area Vigilanza e Sanzioni vengono svolti i compiti e le attività degli uffici della Direzione Vigilanza Lavori Servizi e Forniture e della Direzione Vigilanza Sistema di qualificazione e sanzionatorio.
 Nell’ambito dell’Area per la Regolazione e Osservatorio analisi e studio dei mercati confluiscono le attività svolte nella Direzione Regolazione del mercato studi e legislazione e della Direzione analisi e studio dei mercati.
 Le attività a supporto della vigilanza sui piani anticorruzione, sull’attuazione della normativa in materia di inconferibilità e incompatibilità degli incarichi, sui codici di comportamento, sugli obblighi di trasparenza, nonché la relativa attività sanzionatoria, in base agli atti organizzativi del Segretario generale, saranno svolte nell’ambito di almeno due uffici dirigenziali a cui afferirà anche il personale già in servizio presso l’ANAC nel suo assetto precedente all’entrata in vigore del decreto legge n. 90. Detto personale, inoltre, nel rispetto delle competenze e degli ambiti funzionali delineati dalla presente riorganizzazione potrà essere assegnato anche allo Staff del Presidente e del Consiglio.
 Con l’attuazione della presente revisione organizzativa, sono risolti prima della scadenza i rapporti correlati alle funzioni dirigenziali di I fascia conferiti in base all’assetto organizzativo previsto nel regolamento di organizzazione della soppressa AVCP, in applicazione della clausola contenuta negli stessi secondo cui “il rapporto correlato alla funzione assegnata si risolve prima della scadenza soltanto in caso di mutamenti organizzativi decisi dal Consiglio o imposti da provvedimenti che si rendessero necessari in adempimento di norme di legge”.
 Ai due dirigenti di ruolo di I fascia, Dottoressa Daniela Galli e Ingegnere Maurizio Ivagnes, sarà conferito rispettivamente l’incarico di direzione generale dell’Area Vigilanza e Sanzioni e l’incarico di direzione generale dell’Area per la Regolazione e Osservatorio analisi e studio dei mercati. Con specifici atti del Presidente verranno conferiti i relativi incarichi e stipulati i contratti per la definizione del trattamento economico da valersi fino all’approvazione del piano di riordino.
 Nel rispetto dei vincoli stabiliti dall’art. 19, comma 3 del decreto legge 24 giugno 2014 n. 90 convertito nella legge 11 agosto 2014, n. 114, l’Autorità non procederà, nelle more del riordino, ad assumere nuove unità di personale né mediante l’utilizzo di graduatorie formatesi in base a procedure concorsuali espletate dalla soppressa AVCP né mediante bandi pubblici.
 Entro dieci giorni dalla pubblicazione del presente atto di organizzazione, il Segretario generale, sentiti i dirigenti di I fascia preposti alle Aree, presenta al Consiglio, per la relativa approvazione, una ipotesi di riorganizzazione delle Aree e degli uffici, ispirata a criteri di semplificazione e razionalizzazione delle risorse, in cui sia previsto l’accorpamento delle attività con una significativa riduzione degli uffici dirigenziali.
 Gli incarichi dirigenziali nell’ambito dell’organizzazione saranno conferiti dal Consiglio, sentito il Segretario generale, previo interpello rivolto al personale con qualifica dirigenziale.
 Le relative indennità di posizione saranno rideterminate in base alla complessità e responsabilità dell’incarico, rivedendo la parte economica dell’Accordo relativo al trattamento economico e giuridico dei dirigenti della soppressa AVCP, sottoscritto con le rappresentanze sindacali in data 1° dicembre 2010 e scaduto il 1° dicembre 2013.
 Alle indennità accessorie correlate agli incarichi dirigenziali verrà applicata la riduzione prevista all’art. 22 del decreto legge n. 90/2014, stante la comunicazione sul punto del Ragioniere generale dello Stato del 24 settembre 2014, citata in premessa.
 In tutti gli atti di conferimento di incarichi dirigenziali in attuazione del presente atto di organizzazione, sarà prevista la possibilità di risolvere il relativo rapporto prima della scadenza, in esecuzione di atti organizzativi adottati dal Consiglio nonché nel rispetto di norme e provvedimenti sopravvenuti.
 La presente riorganizzazione sarà efficace nel momento in cui le Aree e gli Uffici saranno definiti secondo i criteri di cui al precedente punto 9 e individuate le relative responsabilità.


text:
Turku 16 impērijas (politisks panturku apzīmējums - vēstures zinātnē netiek lietots, jo uzskaitītajām valstīm ar mūsdienu Turciju nav nekādas citas saistības kā vien tas, ka mūsdienu turki ir viena no daudzajām tjurku tautām; vēsturē zemāk uzskaitītās valstis zināmas kā "tjurku valstis") ir valstis, kuras tagadējā Turcija uzskata par savām priekštecēm. Tādēļ Turcijas prezidenta karogā stūrī attēlota zvaigzne ar 16 stariem un 16 zvaigznēm pretī katram staram, kur katrs stars un zvaigzne simbolizē vienu no šīm bijušajām valstīm.
 Lielā Huņņu impērija
 Turku valodā: Büyük Hün İmparatorluğu, ķīniešu valodā: Hsiung-Nu
 204. gads p.m.ē. — 216. gads m.ē.
 Dibinātājs: Mete (Bagatirs)
 Robežas: ziemeļos Sibīrija; dienvidos Tibeta un Kašmira; austrumos Klusais okeāns; rietumos Kaspijas jūra.
 Platība: 18’000’000 km2
 Rietumu Huņņu impērija
 Turku valodā: Batı Hün İmparatorluğu
 48. — 216. gads
 Dibinātājs: Panu
 Robežas: tagadējās Centrālāzijas teritorija.
 Rietumu Huņņu (Hiung-Nu) impērijas valdnieka tituls bija Šan-Ju. Valsts atradās Ķīnas pakļautībā. Viens no šīs impērijas valdniekiem dibināja īsu laiku pastāvējušo Čao valsti, kas 304.—329. gadā bija viena no Šansī 16 valstīm.
 Eiropas Huņņu impērija
 Turku valodā: Avrupa Hün İmparatorluğu
 275. — 454. gads
 Dibinātājs: brāļi Mundžuks, Oktars, Rua un Ajbars
 Teritorija: Krievijas Federācijas dienvidi, Rumānija, Serbija, Ungārija, Austrija, Čehija, Slovākija, Vācijas centrālā un dienvidu daļa.
 Robežas: no Francijas austrumiem līdz Urālu kalniem un no Polijas ziemeļos līdz Turcijai dienvidos.
 Platība: 4’000’000 km2
 Baltā Huņņu impērija
 Turku valodā: Ak Hün İmparatorluğu
 420. — 552. gads
 Dibinātājs: Aksuvars (Aksungurs)
 Teritorija: puse no ziemeļu Indijas, Pakistāna, Afganistāna, daļa Turkmēnijas.
 Platība: 3’500’000 km2
 Gokturku kaganāts
 Turku valodā: Göktürk Kağanlığı
 552. — 743. gads
 Dibinātājs: Bumins Hans (Tumens)
 Teritorija: Altaja kalni
 Platība: 18’000’000 km2
 Avāru impērija
 Turku valodā: Avar İmparatorluğu
 562. — 796. gads
 Dibinātājs: Bajars Hans.
 Teritorija: Krievijas Federācijas uz austrumiem no Volgas, Ukraina, Ungārija un Moldova.
 Hazāru impērija
 Turku valodā: Hazar İmparatorluğu
 602. — 1016. gads
 Dibinātājs nav zināms, bet tās valdnieks bija Hakans Jusufs (Hakan Yusuf).
 Teritorija: no Kaukāza kalniem līdz Donavai un līdz Krievijas Federācijas dienvidiem.
 Uiguru valsts
 Turku valodā: Uygur Devleti
 740. — 1335. gads
 Dibinātājs: Kutlugs Bilgekuls Hans
 Teritorija: Centrālāzija un Mongolijas ziemeļi.
 Karahanu valsts
 Turku valodā: Karahanlı Devleti
 932. — 1212. gads
 Dibinātājs: Saltuks Bugra Hans
 Gaznes valsts
 Turku valodā: Gazne Devleti
 962. — 1183. gads
 Dibinātājs: Alptekins
 Lielā Seldžuku impērija
 Turku valodā: Büyük Selçuk İmparatorluğu
 1040. — 1157. gads
 Dibinātājs: Seldžuks
 Platība: 10’000’000 km2
 Harzemšaha
 Turku valodā: Harzemşahlar
 1077. — 1231. gads
 Dibinātājs: Kudretins Mehmets (Harzemšahs)
 Teritorija: Irāna, Kaukāza dienvidi, Dagestāna, Afganistāna un gandrīz visa Centrālāzija.
 Platība: 5’000’000 km2
 Zelta Ordas valsts
 Turku valodā: Altınordu Devleti
 1224. — 1502. gads
 Dibinātājs: Batuhans
 Teritorija: Krievijas Federācija no Urāliem austrumos līdz Ukrainai (Krimai) rietumos.
 Lielā Timura impērija
 Turku valodā: Büyük Timur İmparatorluğu
 1369. — 1501. gads
 Dibinātājs: Timurs Gurgani
 Teritorija: no Centrālāzijas austrumos līdz Balkāniem rietumos; no Volgas ziemeļos līdz Indijas okeānam dienvidos
 Babura impērija
 Turku valodā: Babür İmparatorluğu
 1526. — 1858. gads
 Dibinātājs: Baburs Šahs
 Teritorija: Afganistāna, Pakistāna, Bangladeša un ziemeļu Indija
 Platība: 2’700’000 km2
 Osmaņu impērija
 Turku valodā: Osmanlı İmparatorluğu; دولت عليه عثمانيه - Devlet-i Âliye-yi Osmâniyye (Diženā Osmaņu valsts)
 1299. — 1922. gads
 Dibinātājs: Osmans Bejs (Osmans I)
 Teritorija: Alžīrija, Tunisija, Lībija, Ēģipte, Arābija, Jordāna, Izraēla, Sīrija, Irāka, Anatolija, Kaukāzs, Krima, Besarābija, Rumānija, Dienvidslāvija, Bulgārija, Grieķija, Kipra, Ungārija, un Sudāna.
 Platība: 20’000’000 km2
 Bijušās valstis
 Turcijas vēsture


text:
A fehér gólya (Ciconia ciconia) a gólyaalakúak (Ciconiiformes) rendjébe, ezen belül a gólyafélék (Ciconiidae) családjába tartozó nagy testű és elterjedési területén általánosan ismert gázlómadár. A köznyelvben erre a madárfajra értik a közismert gólya kifejezést. Népi elnevezései gilice, cakó (családnévben Czakó), koszta, gagó és eszterág. Fehéroroszország és Litvánia hivatalos madara, azonkívül a szlovéniai Muravidéken is egyfajta regionális nemzeti szimbólum-ként tekintenek rá. A Magyar Madártani és Természetvédelmi Egyesület 1980-ban, 1981-ben, 1994-ben és 1999-ben az év madarává választotta. A magyar nép kedvelt madarának érdekessége, hogy a költöző gólyák vándorlása egybeesik a két legnagyobb magyar nemzeti ünnep időpontjával, mert a magyarországi költőhelyükre március 15. körül érkeznek meg, illetve a telelőhelyeikre augusztus 20. körül indulnak el nagy csoportjaik Afrikába. Vonulásuk során kihasználják a felszálló meleg légáramlatokat, ezért elkerülik a nagyobb zárt erdőségeket és a tengereket is. A műholdas követések révén a madártani szakemberek szerint, többségük hagyományos módon Afrika középső régiójában, elsősorban Csádban és Szudánban telel, de néhány példány a Dél-Afrikai Köztársaságig is elrepül.
 Európában és Ázsiában elterjedt, de élőhelyein egyre fogyatkozó madárfaj. Tollazata nagyrészt fehér, de szárnyainak végeit fekete tollak borítják. Lába hosszú, csőre hosszú, hegyes és piros. Ragadozó madár, és sokféle fajt fogyaszt; zsákmányol rovarokat, halakat, kétéltűeket, hüllőket, kisebb emlősöket és madarakat. Monogám, de a párok nem maradnak együtt egész életükben; a pár együtt építi a fészket gallyakból, amit azután évekig használnak. A tojó rendszerint négy tojást rak, melyek 33-34 nap múlva kelnek ki. A szülők felváltva kotlanak és mindketten táplálják fiókáikat. A kölyökgólyák 58-64 napos korukban repülnek ki, ezután a szülők még 7-20 napig etetik őket. A délre költöző fehér gólyák útvonala Libanonon keresztül vezet, ahol a költöző madarakat tömegesen lövik le a szórakozó sportvadászok.
 Az IUCN szerint nem veszélyeztetett. A középkorban az ember megtelepedése és erdőirtása kedvezett a fajnak, de a termelés módjának megváltozása és az iparosodás ahhoz vezetett, hogy a fehér gólya Európa egyes részeiről eltűnt a 19. században és a 20. század elején. A fajmegőrző programok és az újratelepítések miatt ma ismét megtalálható Hollandiában, Belgiumban, Svájcban és Svédországban. Vannak természetes ragadozói, és élősködők gazdája is lehet. Tollazatában rágótetvek telepedhetnek meg, és a fészekben atkák rejtőzhetnek.
 Elterjedési területének számos részén meséket, regényeket ihletett, valamint közkeletű hiedelmeket, például azt, hogy ő hozza a kisbabát.
 Elterjedése
 Szinte egész Európában (kivéve Skandináviát, a Brit-szigeteket, Francia- és Olaszországot), Észak-Afrikában és Kis-Ázsiában elterjedt. Elsősorban a sík- és dombvidékek madara, a 250 m tengerszint feletti magasság alatti területeken mindenhol előfordul.
 Az európai fehér gólyáknak két nagyobb populációjuk van, a délnyugati Spanyolországban, Portugáliában, Algériában és Marokkóban, és a keleti, ami nagyjából Közép- és Kelet-Európát fedi le Németországtól a Volgáig és Törökországig. A névadó alfaj költőterülete nagy, de szétszórt. Az összes fehér gólya állományának 25%-a Lengyelországban összpontosul. A középkorban az ember tevékenysége segíthette terjedését, amikor is az erdőket kiirtották, hogy helyükön legelőket és szántóföldeket alakítsanak ki. Akkoriban Európa nagy részén elterjedt, és egészen Svédországig szaporodott. Ritka vendég a Brit-szigeteken, ahol minden évben körülbelül 20 madarat látnak, de nem regisztrálnak fészket. 1416-ban a skóciai Edinburgh Szent Egyed-katedrálisának csúcsán fészkelt egy pár.
 A 19. század elején számuk fogyatkozni kezdett az új termelési módszerek és az iparosodás miatt. Sok országból eltűnt; ma legfőbb élőhelyei Spanyolország, Lengyelország és Ukrajna. Az Ibériai-félszigeten délnyugaton összpontosul elterjedési területük, de számuk itt is megfogyatkozott az emberi hanyagság és a rovarirtó szerek használata miatt. Az 1970-es évektől azonban Félix Rodríguez de la Fuente televíziós ismeretterjesztésének köszönhetően beindult a védelmi mozgalom, aminek jótékony hatásai megmutatkoztak az 1980-as években. Egy 2005-ös tanulmány szerint Lengyelországban a déli magasföldeken, Podhale régióban terjeszkednek a fehér gólyák, akik először 1931-ben költöttek itt, aztán egyre magasabb térszínű helyeken raktak fészket, amíg 1999-ben el nem érték a 890 méteres tengerszint feletti magasságot. A szakértők ezt a globális felmelegedésnek tulajdonítják. Nyugat-Lengyelországban, Poznań tartományban a 20. század utolsó 12 évében 10 nappal korábban kezdtek szaporodni, mint a 19. század végén.
 Az ázsiai populáció mindössze 1450 egyedből áll, és az Aral-tótól Hszincsiangig (Északnyugat-Kína) költenek. Hszincsiang gólyanépessége feltehetően kihalt az 1980-as években. A vonulási utak a faj elterjedési területeit Afrika nagy részére és Indiára is kiterjesztik. Egyes populációk Izrael fölött húznak át Afrika középső és keleti részébe.
 1933-tól Dél-Afrikában is regisztráltak fészkeket Calitzdorpban. Bredasdorp környékén mintegy 10 madár szaporodik az 1990-es évektől. Az Indiában telelő fehér gólyák többsége az ázsiai populációhoz tartozik. Az 1900-as években akár 200 egyedből álló rajokat is megfigyeltek tavaszi vonuláskor a Kuram-völgyben. Azonban találtak Németországban gyűrűzött fehér gólyát is Nyugat- (Bikaner) és Dél-Indiában (Tirunelveli). Elterjedési területének keleti részén, Indiában láttak piros szemgödrű példányt is. A piros szemgödör azonban a vele közeli rokonságban levő feketecsőrű gólyára jellemző, így a bizonytalanságok tisztázása végett az indiai gólyákat tovább kell tanulmányozni. A költőterületektől északra Finnországon, Norvégián, Svédországon, Nagy-Britannián, Írországon, Izlandon át is vonulnak, vagy kóborolnak, és nyugaton az Azori-szigeteken és Madeirán is megpihennek utazás közben. Újabban Nyugat-Oroszország felett is repülnek.
 Etimológiája
 A „gólya” szót a magyar nyelv történeti-etimológiai szótára (TESz.) hangfestő eredetűnek tartja. Más lehetőség szerint a török nyelvek „madár” jelentésű szavainak prototürk alakja *kul volt, ezt támasztja alá a csuvas кайăк (madár) is. A szó írásmódja eleve egy eredeti palatális l-re utal.
 Élőhelye
 A fehér gólya táplálkozáshoz leginkább nyílt füves területeket, mezőket, sekély vizeket keres fel. A magas füves területet és az erdőt kerüli. Csernobil környékén az 1986-os baleset után állománya megritkult, mert a művelt területeket visszahódította a magas füves bozót.
 Lengyelország egyes vidékein a táplálékhiány miatt szeméttelepeken is keresgél. Szeméttelepen látták továbbá a Közép-Keleten, Spanyolországban, Észak- és Dél-Afrikában.
 Nagyobb számban nyílt füves területeken szaporodik. Leginkább az erdőszéleket kedveli, azok közül is azokat, amelyek az év legalább egy részében el vannak árasztva. Nem kedveli a magas növényzetet, például az erdők belsejét. Örményországban 2000 m-es tengerszint feletti magasságú területen is találtak fészket. Megtelepszik szavannán, sztyeppén, mezőkön, vizes helyeken, művelt földeken, de kerüli a trópusi erdőket. A középkorban az ember tevékenysége segíthette terjedését, amikor is az erdőket kiirtották, hogy helyükön legelőket és szántóföldeket alakítsanak ki. Akkoriban Európa nagy részén elterjedt, és egészen Svédországig szaporodott. Ritka vendég a Brit-szigeteken, ahol minden évben körülbelül 20 madarat látnak, de nem regisztrálnak fészket.
 Napjainkban a fehér gólyák állományának jelentős része az ember közelében, a települések villanyoszlopain, épületek kéményén fészkel. Ennek elősegítésére műfészkeket szereltetnek a madárvédők a villanyoszlopokra, amelyek segítségével újabb fészkek építésére veszik rá a madarakat, és elkerülik az általuk okozott rövidzárlatokat a villamosenergia-hálózatban.
 Rendszertana
 Ciconia ciconia ciconia (Linnaeus, 1758) – Európában, Nyugat-Ázsiában él, telelni néhány példány kivételével a szubszaharai Afrikába jár. Néhány madár Indiában telel, míg mások Dél-Spanyolországban maradnak.
 Ciconia ciconia asiatica (Severtzov, 1873) – Ázsia középső részén, Türkmenisztánban él, telelni Indiába és Iránba jár. Nyikolaj Alekszejevics Szevercov orosz természettudós írta le 1873-ban. Valamivel nagyobb, mint a másik alfaj.
 A fehér gólya egyike annak a sok madárfajnak, amit Carl von Linné 1758-ban kiadott könyvében, a Systema Naturaeban leírt, és az Ardea ciconia nevet adta neki. A francia Mathurin Jacques Brisson 1760-ban újrarendszerezte, és az új Ciconia nem típusfajává tette. Mindkét neve a latin cǐcōnia, ami Horatius és Cicero műveiben is olvasható.
 A gólyafélék családja hat nemet tartalmaz, amelyek három csoportba sorolhatók: az egyiket a Mycteria és az Anastomus nem, a másikat a nagy gólyák (Ephippiorhynchus, Jabiru és Leptoptilos), a harmadikat a gólyák Ciconia neme alkotja. Ide a fehér gólya mellett még hat faj tartozik, amelyekre jellemző a hosszú, egyenes és hegyes csőr és a fekete-fehér tollazat. A feketecsőrű gólya (Ciconia boyciana) jelenleg önálló fajnak minősül, korábban a fehér gólya alfajaként tartották nyilván. Kelet-Ázsiában él. A fehér gólya egy másik közeli rokona a maguari gólya (C. maguari) Dél-Amerikában. A viselkedésbeli hasonlóság mellett a rokonságot biokémiai vizsgálatok is bizonyítják.
 Kövületek
 Kenyában, a Viktória-tó egy szigetén, a Rusinga-szigeten miocén korú rétegekben megtalálták egy gólya jobb felkarcsontjának (humerus) testtől távolabbi végét. A 24–6 millió éves leletről nem tudták eldönteni, hogy fehér vagy fekete gólyához tartozott-e, mivel mindkét faj közel azonos termetű és testfelépítésű. A tó Maboko-szigetén még több gólyaleletet tártak fel a középső miocénből.
 Megjelenése
 Testhossza 100–115 centiméter, álló helyzetben a magassága 110–125 cm, szárnyfesztávolsága 155–165 centiméter, testtömege 2,2–4,4 kilogramm. Testének nagy része fehér vagy piszkosfehér, szárnyvégei feketék, csőre és lába piros (első életévében fekete). Ahogy más gólyáknak, az ő lába is hosszú, csüdje (tarsus) 20–25 cm. Nyaka, egyenes csőre is hosszú. A csőr hossza hímeknél 15–17 cm, tojóknál 14–17 cm. Az állkapocs a hímeknél hegyesebb, a tojóknál egyenesebb. A nemek hasonlók, bár a hím átlagban egy kicsit nagyobb. A tollazat fehér, kivéve a szárnyfedőket és a repülőtollakat, amelyeket feketére fest a melanin. A mellen a tollak hosszúak és borzasak; a nyak körül gallért formálnak, amelyet a párzást megelőzően mutogatnak. Írisze szürkésbarna, és a szemet fekete bőr övezi. A kifejlett madarak csőre és lába piros, amely színt a táplálékból származó karotinok adják. Spanyolországban végzett vizsgálatok szerint a színanyag a betelepített Procambarus clarkii rák asztaxantinjából származott, ami még a fiókák csőrét is megfestette, így az ő csőrük sokkal korábban pirosodott meg, mint a máshol élő gólyáké.
 Ahogy más gólyák, a fehér gólya szárnyai is szélesek és hosszúak, ami lehetővé teszi a vitorlázást. Lassan és szabályos időközönként verdes a szárnyával. Nyakát és lábát kinyújtva repül. Lassan, méltóságteljesen, nyakát kinyújtva jár. Ezzel szemben pihenéskor fejét szárnya alá dugja. A vedlést még nem tanulmányozták, de úgy látszik, hogy fokozatosan váltja tollait. Az elsődleges repülőtollak a szaporodási időszakban cserélődnek ki.
 Kikelés után a fiókákat rövid, szétszórt, fehér pehelytollak borítják. Egy héttel későbbre a pehelytollazat besűrűsödik. A frissen kelt fiókák lába rózsaszín, ami később megszürkül. Csőre fekete, csak a hegye sötétbarna. A fészek elhagyása után a fiókák tollazata hasonló a felnőttekéhez, kivéve, hogy a fekete tollak még barnásak. Csőrük és lábuk fekete; végleges színüket a következő év nyarán érik el. Egyes példányok csőrének hegye fekete marad, míg például Spanyolországban a táplálék karotintartalma még a fészekben bepirosítja. A tollazat kétéves korban nyeri el a felnőttkori színezetet.
 Hasonló fajok
 Elterjedési területén ritkán téveszthető össze a talajon vagy a fészek mellett állva, röptében azonban összetéveszthető más fajokkal, mint a rózsás tantalusszal (Mycteria ibis), a rózsás gödénnyel (Pelecanus onocrotalus), vagy a dögkeselyűvel (Neophron percnopterus). A rózsás tantalusz felismerhető fekete farkáról és hosszú, hajlott, sárga csőréről. A fehér gólya nagyobb szokott lenni nála. A rózsás gödény lábai rövidek, nem érnek túl a farkán, és behajlított nyakkal, fejét a törzséhez szorítva repül, ami más kontúrt kölcsönöz neki. Viselkedésükben is különböznek a fehér gólyáktól, inkább összerendezett csoportokban mozognak, és nem rendezetlenül, mint a gólyák. A dögkeselyű jóval kisebb, farka hosszú, ék alakú, lábai rövidebbek, feje sárgás árnyalatú, nyaka rövid. A daru, ami szintén fekete-fehérnek látszik erős fényben, hosszabb lábat és nyakat mutat repülés közben. Távolról és erős fényben a fekete gólya (Ciconia nigra) is nézhető fehér gólyának, mivel a szárny alatti terület világosabbnak látszik.
 Életmódja
 Legjellemzőbben emberi környezetben fészkel ez a vadászó életmódot folytató ragadozó madár. Valaha magas fákra, később kéményekre, itt-ott templomtoronyra, ma leginkább oszlopokra építi fészkét, amelynek helyét mindig vizes élőhelyek közelében választja meg. A nedves réteken, tarlókon keresgél nagyobb rovarok, ebihalak, békák után, de elfogyasztja az apró rágcsálókat, halakat, kígyókat, sőt, volt rá példa, hogy kisnyulat is vittek a fiókáknak táplálékként. Étrendje rendkívül változatos összetételét tekintve mintegy 40%-ban rovarok és bogarak, 30%-ban puhatestűek, 20%-ban kisemlősök és 10%-ban halak és kétéltűek alkotják. Táplálékkeresés közben lassan, méltóságteljesen sétál; amikor repül, akkor előrenyújtja nyakát.
 Társas madár; vándorútjain és afrikai telelőhelyein több ezres rajokat is észleltek. A nem szaporodó példányok költési időben 40-50 tagú rajokban kóborolnak. Dél-Afrikában elvegyül a sötét tollú Abdim-gólyákkal. A szaporodó párok is kisebb csoportokban vadászhatnak, és néhány helyről telepes fészkelést is jelentettek. A csoportok mérete és szociális szerkezete változó, bár a fiatalok általában a telep szélére szorulnak, és az idősebbek beljebb költenek, így eredményesebbek lesznek. Az egyedek a kapcsolatukat egymás tisztogatásával és más segítségekkel ápolják. A tisztogatást csak a fészeknél végzik. Az álló madár tisztogatja az ülőt, aki lehet a fiókája, vagy a testvére.
 Feljegyezték, hogy mohát vett csőrébe, és azzal vitt vizet fiókáinak.
 A vizelet és a széklet keverékét a saját lábára bocsátja, ez frissíti és hűti (urohidrózis). A meggyűrűzött madarak szenvedhetnek attól, hogy a gyűrű alatt összegyűlik a megszáradt keverék, ami nyomja a lábat, és sebeket okozhat.
 Számos feljegyzés tanúskodik hűségéről párja iránt és önfeláldozásáról utódainak megvédéséért. Például amikor 1556-ban Delftben kigyulladt az a ház, amire a fészek épült, akkor a szülők a fiókáikat menekítették, hogy inkább ők égjenek meg. Az emberhez szoktatott fehér gólyák megszelídülnek, bíznak az emberben, a szabályokat eltanulva játszanak a gyerekekkel, és ha el is repülnek, minden évben visszatérnek.
 Kommunikáció
 A gólyák nem énekelnek, hanem kelepelnek, így üdvözlik egymást a fészeknél. A hangot a csőr gyakori nyitásával és zárásával képezik, amikor is a hang a csőr nyitásakor jön létre. A kelepelést a torokzacskó erősíti fel. Több társas helyzetben is használják, és amíg tart, addig egyre erősebben hallatszik. Ritmusa a helyzettől függ, például párzás közben lassabb, riadójelként rövidebb. Üdvözléskor először az kelepel, aki fogadja az érkezőt, és ez utóbbi válaszol neki. Egyidejűleg meghajlítják a nyakukat, egészen addig, amíg fejük a hátukhoz nem ér.
 Emellett fütyülnek is, a felnőttek halkan, a fiókák éles hangon. A fiókák csipognak is, és nyávogó hangon kérnek enni szüleiktől. A fiókák is szoktak kelepelni.
 A fel-le magamutogatás szintén egy gyakran használt jel. Használják köszöntésként, párzás után, vagy fenyegetésként. A szaporodó párok nyáron területvédők, és használják ezt a gesztust. Egy másik ilyenkor használt jelük, hogy széttárt farokkal és kiterjesztett szárnnyal leguggolnak. Ha ez nem elég, akkor a hímek akár erőszakos, vérre menő küzdelmet is vállalnak.
 Táplálkozás
 A fehér gólya nyílt területeken keresi élelmét, mezőkön, földeken, folyók partján, vagy vizeken. Kisebb állatokra, békákra, rákokra, kígyókra, rovarokra és rágcsálókra vadászik. A művelt területeken hasznosnak számít az egerek és a sáskák fogyasztása miatt.
 A fehér gólyák sokféle állatot megesznek. Ritkán távolodnak el 5 km-nél messzebb a fészektől, és szeretik az alacsony növényzetet, mert úgy könnyebben megtalálják a zsákmányt. A táplálék összetétele helytől, évszaktól és a helyi állatvilágtól függ. A leggyakoribb zsákmányok a bogarak és az egyenesszárnyúak. Egy Spanyolországban végzett kutatás szerint a köpetek alapján a rovarok 49,5%-a volt bogár, és 43,7% egyenesszárnyú. Itt összesen a zsákmányállatok 99,3%-a volt rovar, de találtak gilisztákat, hüllőket, kétéltűeket, és kisemlősöket, mint pockokat, cickányokat és vakondokokat is. A cickányokat a lakóüregük bejáratánál fogják el. Ritkábban esznek kisebb madarakat, tojásokat és fiókákat, halakat, puhatestűeket és más ízeltlábúakat a rovarokon kívül, például Spanyolországban a rizsföldekre telepített Procambarus clarkii rákot vagy a skorpiókat.
 Leginkább nappal vadásznak, a kisebb állatokat egészben nyelik le, csak a nagyobbakat ölik meg és tépik szét, mielőtt megeszik őket. A műanyag szalagokat földigilisztának nézik, összenyomják és lenyelik, ami időnként eltömíti a beleket, így a gólya pusztulását okozza. Művelt földeken nem haboznak követni a munkagépeket, és megenni az előtúrt, a felzavart vagy a gépre felcsapódott állatokat. Afrikában társulnak az égetéses vadászathoz, és amely állat túl kicsi az embernek, azt a gólyák kapják el. Tavasszal a Lettországba visszatérő gólyák a békák, leginkább a mocsári béka (Rana arvalis) hangját követik.
 A nem szaporodó gólyák hasonlóan táplálkoznak, mint a szülőpárok, csak gyakrabban fordulnak elő száraz területeken. Amikor a fiókák elérik a néhány hetes kort, akkor minden nap 4 kg ennivalóra van szüksége a családnak.
 Megfigyelték, hogy az Indiában telelő gólyák az Antilope cervicapra antilopot követik, és az általa felzavart rovarokat kapják el. Hasonló helyzetben együtt esznek a gyapjasnyakú gólyával. Regisztrálták, hogy a barna rétihéjától rabolt rágcsálót, és hasonlóan, a hamvas rétihéja zaklatja pockokért Lengyelország egyes területein.
 Szaporodása
 A gólyák 3-5 éves korukban érik el ivarérettségüket. A párok egy költési időszakra állnak össze, és a hím választja a tojót. A megközelítőleg 1 méter átmérőjű fészket ágakból építik és szénával, szalmával, tollakkal bélelik; a költési időszakban külön belső költőfészket készítenek benne puhább anyagokból. A hímek érkeznek vissza először a telelőterületekről és ők kezdik el a fészkek felújítását is. Párjukat azonban csak bizonyos ideig várhatják vissza, mert ha április végéig nem tudják a tojók lerakni tojásaikat, akkor jelentősen kisebb eséllyel, kevésbé fejletten vágnak neki a fiókáik az augusztus végi vándorútnak. Ha nem érkezik meg időben a gólyák párja, akkor emiatt új társ után néznek. Azonban, ha nem találnak időben párt, akkor az adott évben már nem nevelnek fel fészekaljat. A pár nélkül maradt hímek gyakran megpróbálják elűzni egy közelben található fészekből a hímet. Ilyenkor összecsapnak egymással, gyakran a fészken belül, ami közben tojások semmisülhetnek meg, vagy fiókák eshetnek ki a fészekből.
 A fészket évekig használják, mivel egy új fészek megépítése rengeteg energiát emészt fel. Emiatt inkább minden évben kijavítják a korábbi fészkük hibáit. Türingiában találtak már fészket, ami 1592-ben épült, és még mindig aktív. Gyakran emberi építményekre építik; Magyarországon kedvelik a távvezetékek tartóoszlopait, Elzászban a kéményeket és a magas tetőket. Franciaországban 2000-ben egy egész telepet találtak a Párizs–Irun vasút mentén a felsővezeték tartóoszlopain, éppen a pálya fölött. Spanyolországban templomok, parasztházak, tornyok és magas épületek tetejére települnek, sokszor népes kolóniákban.
 A legkedvezőbb helyek azok a nyílt területek, amelyek közelében mocsár található. A fészket minél magasabb helyre rakják, hogy a ragadozóktól védve legyen. Néha sziklákra is települnek, például Malpartida de Cáceresben (Spanyolország). Ilyenkor gömbölyű vagy nehezen mászható sziklafalat választanak. A fészek jellemzően 0,8-1,5 m mély, átmérője 1–2 m, tömege 60–250 kg. A fészkeket évente kitatarozzák újabb ágakkal, így egy-egy régebbi építésű fészek tömege elérheti a több száz kilogrammot. Mivel jó időjósnak tartják, ezért nem üldözik, így beköltözött az emberi településekre. Dél-Európában a templomok tetejére épült fészkek súlyukkal néha kárt okoznak a templomban. Tavasszal a hímek érkeznek előbb, és ők választanak fészkelőhelyet. A nagyobb fészkekben több fióka nőhet fel, ezért jobban keresettek. A fészkelőhely megváltoztatása gyakran azzal áll összefüggésben, hogy az adott évben a hímnek új párja van. A fiatalabbak gyakrabban váltanak fészket. Az előző évi eredménytelenség miatt is új fészket kereshet a hím. Megfigyeltek néhány párt, akik egymás után elfoglaltak egy fészket, majd néhány nap után továbbálltak; ennek oka ismeretlen.
 Gyakran más kisebb madárfajok is használják a gólyafészket. Oldalába nem egyszer egész verébsereg költözik. Gyakori társbérlő még a mezei veréb és a seregély. Ritkább lakótársak a vörös vércse, a kuvik, a szalakóta, a barázdabillegető, a házi rozsdafarkú, a csóka és a berki veréb. A párba állt fehér gólyák egymást külön szertartással üdvözlik. A tojásrakás előtti hónapban gyakran párosodnak, ami a gyakori félrelépésekkel és a spermaversennyel hozható kapcsolatba, ám a fehér gólyáknál a félrelépés ritka.
 Évente egyszer költenek; pótköltés előfordul. A fészekalj többnyire 4-6 tojásból áll. A tojások száma rendesen 4, de számoltak már 1 és 7 tojásból álló fészekaljat is. A tojások piszkosfehérek vagy sárgásak; méretük 72,6 × 51,9 mm, tömegük 96-129 g, amiből 10,8 g a héj.
 A szülők az első tojás lerakása után, április közepétől kezdve felváltva kotlanak; este csak az anya költ. A kelepelés rítusát is akkor ejtik meg, amikor a két szülő helyet cserél a tojások melengetése közben. A fészekalj pusztulása esetén esetleg újabb fészekaljat raknak, ekkor a kotlási időszak is odébb tolódik. A 33-34. napon kelnek ki a fiókák, a költés korai megkezdése miatt nem egyszerre. Az első fiókának nagy előnye van a többiekkel szemben. Bár a fiókák bőséges táplálékforrások megléte esetén nem versengenek, a szülők néha elpusztítják a gyengébb utódokat. Ez történhet a táplálék szűkössége miatt, vagy amiatt, mert nem tartják fiókájukat kellően fejlettnek. Ez azonban csak ritkán történik meg.
 A szülők eleinte felváltva ügyelnek rájuk, miközben a másik élelmet, vizet hord. A fiatal gólyák a kilencedik hét környékén hagyják el a fészket. Miután megtanultak önállóan táplálékot keresni, csatlakoznak a vonulásra gyülekező csapathoz.
 Fontos az időjárás tavasszal, a fiókák kikelésének idején. A hideg és a szárazság megnöveli a halandóságot. Egyes felmérések szerint a legutoljára kikelt gólyák, amennyiben megérik a szaporodóképes kort, eredményesebbek lesznek, mint az a testvérük, aki elsőként kelt ugyanabban a fészekben. A keléskor 75 g-os fiókák gyorsan nőnek, és 45 nap múlva körülbelül 3,4 kg-ot nyomnak. Csőrük 50 napos korukig nő.
 A szülők előemésztett földigilisztákkal és rovarokkal etetik a fiókákat, amit a szülők a fészek aljára öklendeznek fel. A nagyobb fiókák a szülők száját ingerlik, hogy segítsék az étel felöklendezését. Az első tizenegy napon a szülők óránként etetnek; két-három hetes kortól kétóránként. A fiókák 58-64 naposan hagyják el a fészket.
 A fehér gólyák általában először négyéves korukban költenek, habár előfordult már, hogy kétéves és hétéves gólyák költöttek először. A legöregebb fehér gólya a gyűrűje szerint 39 évet élt a természetben; fogságban 35 éves élettartamra lehet számítani.
 Vonulása
 A fehér gólya palearktiszti vándormadár, télire délre vándorol. A vonulási útvonalak hagyományosak, de nincsenek szigorúan rögzítve. Augusztus közepén már csapatokba verődnek, de csak szeptember közepén indulnak el vándorútjukra. A nyugat-európai állomány Gibraltár, a kelet-európai populáció a Boszporusz felé indul el. A Földközi-tengert e két tengerszoros valamelyikén szelik át. Ez a nagy madár széles szárnyain képes mozdulatlan testtel és szárnyakkal siklani a felmelegedő föld fölött kialakuló termikeken, így kihasználva a Gibraltár vagy a Boszporusz fölött keletkező meleg légáramlatokat. A gólyák a Szahara felett átrepülve egészen Dél-Afrikáig eljuthatnak. A magyarországi fehér gólyák elsősorban Csád és Szudán területén töltik a telet. Mindkét fő útvonal 12 ezer kilométernél hosszabb. A telet Afrikában töltik, majd a megfelelő időben visszaindulva március végén jelennek meg a Kárpát-medencében. A korszerű technikának köszönhetően műholdas jeladókkal már online is nyomon követhető a gólyák vonulása. Az első magyarországi kezdeményezés keretében két fehér gólyára került jeladó 2010 augusztusában. 2012 óta közel ötven példányra helyeztek fel jeladót a Magyar Madártani Intézet szakemberei.
 A vándorlás rendszeres kutatását a német Johannes Thienemann kezdte meg, aki 1906-ban kezdett gyűrűzni Rossittenben, a Kur-földnyelven az akkori Kelet-Poroszországban. A második világháborúig 100 000 gólyát gyűrűztek meg, melyek nagy része fiatal egyed volt. Kétezer, 1908 és 1954 között gyűrűzött rossitteni gyűrűs gólyát később nagy távolságra találtak meg. Újabban a modern technikát is bevetik, például az Argus rendszert. A leghosszabb ideje így figyelt gólya Max, akit 1999 óta követnek így nyomon.
 Egy spanyol közmondás szerint a gólyák február 20-án érkeznek meg Afrikából. A globális felmelegedés miatt azonban ez korábbra tolódott. Sokan már december végén visszajönnek, hogy gyorsan elfoglalják a legjobb fészkeket. Megint mások, bár elindulnak Afrikába, de még a tengert sem repülik át, és októberben-novemberben már otthon vannak. Ebben a felmelegedés mellett a táplálékkínálat is szerepet játszik az öntözéses földművelés és a szeméttelepek miatt. A sáskajárások miatt a gólyák akár hosszabb időre is megszakíthatják vándorlásukat.
 Bizonyos egyedek nem vándorolnak el, hanem a telet is a költőhelyükön töltik. Magyarországon a legtöbb áttelelő fehér gólya 2013–14 telén volt, amikor 28 példány telelt itthon. Közülük 26 egyed fiatal madár volt.
 Magyarországra általában február utolsó hetében, vagy március első felében érkeznek meg a legelső gólyák telelőhelyeikről.
 Egyes példányok nem vonulnak egészen Afrikáig, hanem a telet Izraelben töltik. Egy jeladóval követett egyed (Báró) emiatt tud már februárban hazatérni Magyarországra. A fiatal és még nem ivarérett korú gólyáknál előfordul, hogy addig nem térnek haza fészkelőhelyükre, amíg el nem érik az ivarérett kort. Ezen egyedek a nyarat Kis-Ázsia térségében töltik. A telelőterület helye akár évente is más és más lehet.
 Vándorlási utak
 A fehér gólyák augusztus végén, szeptember elején indulnak el európai szaporodóhelyeikről Afrikába. Az úgynevezett Boszporusz-útvonal az egyik lehetséges vándorlási útvonaluk, amelynek során Európát a Márvány-tengernél hagyják el és Kis-Ázsián keresztül vonulnak afrikai telelőhelyeikre.
 A telet a Kenyától, Ugandától Dél-Afrikáig terjedő szavannán, vagy a Száhel-övezetben töltik. Ezeken a területeken akár több ezren is lehetnek egy csapatban. Néhányan Nyugat-Szudántól és Csádtól nyugatra fordulnak, és elérik Nigériát. Tavasszal hazatérnek; Szudánból és Egyiptomból még áprilisban is jelentik őket. Márciusban-áprilisban érnek vissza Európába, átlagosan 49 napos utazás után. Az őszi utat 26 nap alatt teszik meg. A kedvező szelek, a táplálék szűkössége és a kevés víz gyorsítják az utat.
 A Földközi-tenger átrepülésének elkerülésére a Közép-Európában fészkelő gólyák két útvonal közül választhatnak. A Boszporuszon átkelve Törökországon, Levantén és a Nílus mentén haladnak, vagy a nyugati utat választva Spanyolországon, Gibraltáron át repülnek. Ezek az utak energetikailag is kedvezők a termikek miatt, így a madarak energiát takarítanak meg. A nyugati utat évente fehér gólya használja, ami itt a második leggyakoribb átvonulóvá teszi a darázsölyv után. A keleti út hossza kétszerese a nyugatinak, mégis ugyanannyi idő alatt teszik meg, mint a nyugatit.
 A fiatal gólyák az örökletesen meghatározott irányba indulnak, de ha az időjárás miatt letérnek róla, akkor nem találnak vissza, így egy új telelőhelyen kötnek ki. Az idősebb gólyák visszatalálnak a megszokott útjukra a nagyobb széllökések után is. Hasonlóan, a költőterületre mindegyikük visszatalál. Kalinyingrádban fogságban nevelt fehér gólyákat vadon élő gólyák által lakott erdőben engedtek el, hogy legyen, aki mutassa nekik az irányt, azonban a helyiek csak vetélytársat láttak bennük. A kísérlet megmutatta, hogy a gólyákban működik a délre vándorlás ösztöne, habár a végleges irány nagyban szóródik.
 Repüléselmélete
 A fehér gólyák függenek a vonulási útjukon kialakuló légáramlatoktól, a termikek emelőerejétől. Enélkül nem tudnák megtenni az utat. Sokuk számára a legrövidebb út a Földközi-tenger fölött vezetne, ám mivel a tenger fölött nem alakulnak ki termikek, ezért hosszabb, főleg szárazföldek fölött vezető utat választanak, hogy kevesebbet kelljen verdesniük a szárnyukkal. Egyes becslések szerint a szárnyverdesés 23-szor annyi energiába kerül, mint a siklás. Ennek keresésére akár 500 gólya is összegyűlik; mihelyt megtalálták, spirálszerűen felemelkednek. A tömeg együtt emelkedik egészen a légoszlop tetejéig, akár 1500 méter magasra a talaj fölött, habár Nyugat-Szudánban már mértek 3300 méteres emelkedést is. Ez a Nap melegén múlik, amely miatt a gólyák nem repülnek éjszaka. A repülő gólya sebessége legfeljebb 45 km/h.
 Néha azonban megfigyelnek hosszabb repülést víz fölött is. Egy Dániában meggyűrűzött fiatal fehér gólya Angliában jelent meg, ahonnan néhány napos pihenés után továbbvonult. Legközelebb Szent Mária szigete fölött látták, és három nap múlva Madeirán bukkant fel lesoványodva. Ez a sziget 500 kilométerre van Afrikától, és 1000 kilométerre Európától. A közel-keleti vándorlást gyakran akadályozza egy szél, ami borús napokat hoz, így alkalmatlanná teszi az időt a repülésre. Ekkor a gólyák a földre ülnek, vagy állnak.
 Parazitái és betegségei
 A fehér gólyák fészkében rengeteg apró ízeltlábú talál otthonra, különösen költési időben. Az évek folyamán a gólyák a fészek tatarozásához újabb és újabb adag fát és fészekbélést hoznak, így azok felhalmozódnak. A fészekben felgyűlnek a levetett tollak, az ürülék és a táplálék maradékai, ami eltartja az atkák népes seregét. 12 fészek átvizsgálásakor 34 faj egyedét találták meg. A leggyakoribb fajok a Macrocheles merdarius, a Macrocheles robustulus, az Uroobovella pyriformis és a Trichouropoda orbicularis volt, amelyek a teljes népesség 85%-át tették ki. Ezek megeszik a fészekben élő rovarok és fonálférgek petéit és lárváit is. A szabadon élő atkák miatt a fészekben nem tudnak élősködő atkák megtelepedni. Mindazonáltal az atkák szerepéről nem lehet eldönteni, hogy összességében pozitív vagy negatív hatásúak-e.
 Magukon a madarakon további négy atkafaj telepszik meg. Ezek az atkák, köztük a Freyanopterolichus pelargicus és a Pelargolichus didactylus a tollazaton megtelepedő gombákat fogyasztják, amelyek a külső tollak keratinját vagy a tollfaggyút bontják. A Colpocephalum zebra rágótetű a szárnyak alatt, a Neophilopterus incompletus a test más részein található.
 A fehér gólya elszenvedhet néhány belső parazitát is, mint a Toxoplasma gondii vagy bélparazitákat a Giardia nemből. Egy Németországban végzett vizsgálatban Szász-Anhalt és Brandenburg környékén 120 gólyában nyolc valódi mételyfajt, négy galandféregfajt, és három fonalféregfajt találtak. A Chaunocephalus ferox métely fekélyt okozott számos madár beleiben, amely madarakat két kórház fogadta Közép-Spanyolországban. Ez faj súlycsökkenést okoz, emellett kórokozóként is számon tartják, mivel megbetegíti az ázsiai tátogató gólyát (Anastomus oscitans).
 A nyugat-nílusi láz főként a madarakra jellemző betegség. A vírust szúnyogok közvetítik. A kórokozó terjedésében a vándormadarak is fontosak, aminek módja közelebbről nem ismert. 1998. augusztus 26-án 1200 fehér gólya szállt le a dél-izraeli Eilatban, miután dél felé eltértek útjuktól. A csapat nagyon fáradt volt már, mégis igyekeztek visszatérni a megszokott útvonalukra, és sokan közülük meg is haltak. Tizenegy halott fiatal agyából kimutatták a nyugat-nílusi láz vírusát. A többi vizsgált gólyából antitesteket mutattak ki a vírussal szemben. 2008-ban Lengyelországban egy természetvédelmi területen három fiatal gólyában mutattak ki szeropozitív eredményt, ami azt jelenti, hogy találkoztak már a vírussal. További eredmények nem ismertek Lengyelországban a vírusról.
 Bizonyos egyedeknél, amelyek egyoldalúan csak kisméretű rágcsálókkal táplálkoznak, a madarak emésztőrendszerében úgynevezett bezoár keletkezhet, ami az élelem emészthetetlen szőr és egyéb részekből álló elzáródás. Ez az adott állat pusztulásához is vezethet.
 Állománya
 A Magyar királyság területén földrajzi helynevekben találjuk első említésüket, így 1412-ben (1436-os tartalmi átírással) említik a Gólyás völgyet, de már a középkorban is felbukkanhatott címerállatként. Később a külföldi utazók is említést tettek a gólyák előfordulásáról.
 A 19. század elejéig állománya viszonylag stabil volt. Utána mindenütt csökkent az 1970-es évekig a vadászat, a szennyeződés, a vándorutak nehezebbé válása, de főként az élőhelyek pusztulása miatt. Ettől kezdve a védelem hatására ismét megnövekedett az egyedszáma, és az elterjedési területe is bővült. Európában 1995 és 2005 között a növekedés elérte a 25%-ot.
 A fehér gólya megritkulása már a 19. században megkezdődött az iparosodás és a mezőgazdaság változása miatt, ami a mocsarak lecsapolásával, a sztyeppek feltörésével és a kukorica elterjedésével járt. Az utolsó szabadon élő példányt Belgiumban 1895-ben, Svédországban 1955-ben, Svájcban 1950-ben, Hollandiában 1991-ben látták. A faj azonban azóta több helyen ismét megjelent. Az IUCN 1988-ban mérsékelten veszélyeztetettnek sorolta be, de 1994-ben felülvizsgálta a státust, azóta nem fenyegetettnek számít. A fehér gólyára érvényes az Agreement on the Conservation of African-Eurasian Migratory Waterbirds (AEWA). A szerződés tagjai részletes fajmegőrző program és cselekvési terv kidolgozását vállalják. A tervnek foglalkoznia kell olyan kulcsfontosságú tényezőkkel, mint faj- és élőhelymegőrzés, az emberi cselekvés adminisztrálása, a kutatás, az oktatás, és ezek fejlesztése. A madárfajra leselkedő legsúlyosabb kockázatok közé tartozik a vizes élőhelyek kiszáradása, a táplálkozási területek csökkenése, a magas feszültségű távvezetékeknek ütközés, az Afrikában sáskák ellen használt rovarölő szerek, például a DDT és az orvvadászat a vándorutakon és a telelőhelyeken. Időnként a fehér gólyák vándorlásuk során orvvadászatnak esnek áldozatul.
 Közép- és Kelet-Európában sok fehér gólya szaporodik. A 2004/05-ös népszámlálás szerint Lengyelországban , Ukrajnában , Belorussziában , Litvániában , Lettországban , míg Oroszországban pár költ. Romániában 5500, Magyarországon 5000, Szlovákiában 1200 pár él. A szaporodó párok számát Bulgáriában 5000-re teszik. Németországban a 4482 gólyapár többsége Kelet-Németországban, főként Brandenburgban és Mecklenburg-Elő-Pomerániában összpontosul (2008-ban rendre 1296 és 863 pár).
 Spanyolország ( pár) és Portugália (7684 pár) mellett a dél- és a nyugat-európai populáció kevésbé stabil. A dán népesség például 2005-re három párra csökkent. A keleti mediterrán régióban Törökországban 6195, Görögországban 2139 párt számláltak. Nyugat-Európában a fajmegőrzési erőfeszítések ellenére ritka madár maradt: Franciaországban 973, Hollandiában 528 párt találtak.
 Az 1980-as évek elejére a Rajna teljes felső völgyében számuk 9 párra esett vissza, holott e terület évtizedekig a gólyák völgyének számított. A fajmegőrző intézkedések eredményeként 2008-ra számuk 270 párra nőtt, ami leginkább az Alzac és Loren gólyavédelmi és betelepítő szervezet munkájának köszönhető. Olaszországban, Hollandiában és Svájcban azonban a visszatelepített gólyák megállították a növekedést. 2008-ban 601 pár költött Örményországban, és Hollandiában 700 pár. Néhány pár Dél-Afrikában szaporodott, feltehetően az ott telelő népességből. Lengyelországban hegyesre alakították a távvezetékek tartóoszlopainak végét, néhány fészket ember emelte talapzatra helyeztek át, hogy csökkentsék az áramütések gyakoriságát. A Hollandiába visszatelepített gólyákat önkéntes fészeképítők követték. Az önkéntesek táplálékot is biztosítottak a gólyák számára. Svédországban és Svájcban is végeztek hasonló programokat, ahol 2000-ben 175 pár költött. A svájci népesség további fejlődésének rosszak a kilátásai, mert a szaporodási siker rossz, és a gólyák etetése sem hozta meg a várt eredményt.
 Védelme
 Magyarországon fokozottan védett faj, természetvédelmi értéke .
 Szinte a teljes fészkelő állománya lakott területekhez kötődik, ezen belül is a lakossági elektromos hálózat tartóoszlopain található a fészkek zöme. Elsősorban az áramszolgáltatás biztonsága érdekében a 70-es évektől folyik a fészkek tartószerkezetre emelése. A közhiedelemmel ellentétben ezek a fészektartók nem vonzzák a gólyákat, szerepük a fészek eltávolítása a vezetékektől. Komoly problémákat a középfeszültségű (20 kV) hálózat légvezetékei okoznak, mivel a tartóoszlopokon a (többnyire fészekből kirepülő, fiatal) gólyák halálos áramütést szenvednek. Becslések szerint az éves szaporulat kb. 20%-a elpusztul ilyen módon még az őszi vonulás megkezdése előtt.
 A fehér gólya védelme az egyik legeredményesebb a Magyar Madártani Egyesület madárvédelmi programjai között.
 Szinte minden magyar állatkertben élnek fehér gólyák, melyek többnyire mentett madarak, és többségük valamilyen oknál fogva nem engedhető többé szabadon. Ha megfelelő táplálékot kapnak, akkor a fehér gólyák nagyszerűen viselik a telet.
 Európai gólyafalu
 A német EURONATUR természetvédő szervezet a gólyaállományok megóvásáért kiemelkedően sokat tevő településeknek adományozza szerte a kontinensen az Európai gólyafalu címet. Az eddigi kitüntetett községek közül másodikként (1996-ban) a somogyi Nagybajom tehette ki az elismerést több nyelven is hirdető feliratot a faluvégi helységnévtáblák mellé, majd amikor 2001-ben a települést várossá avatták, címe „A gólyák városa” lett. A városban évente mintegy harminc gólyapár költ, jó tucatnyi szinte telepesen, a főutca mentén sorakozó villanyoszlopokra rakott fészkekben.
 A kultúrában
 A fehér gólya mérete, hasznossága és fészkelési szokásai miatt kedveltté vált az emberek között. Az ókori Egyiptomban a gólya mint hieroglifa jelentette a Ba lelket. Héberül a gólya hászidá (חסידה), ami kedvest, könyörületest is jelent. Az ókori görög és római mitológiában a szülői szeretet példaképe volt, és azt hitték, hogy idős korában nem hal meg, hanem elrepül a szigetekre, és emberré válik. Aiszóposz két meséjében is szerepel: A róka és a gólya, és a Paraszt és a gólya mesékben. A francia Jean de La Fontaine mindkettőt feldolgozta.
 Feltételezték még azt is, hogy gondoskodik idős szüleiről, táplálja és hordozza őket, és a gyermekkönyvekben is így ábrázolták a szülőről való gondoskodás példájaként. A görög Pelargonia törvény (a görög pelargosz, gólya szóból) arra kötelezte a polgárokat, hogy gondoskodjanak a szüleikről. A görögök továbbá halállal büntették a gólyák megölését. Thesszáliában törvény védte, mivel kígyót eszik, és feltehetően ő Vergiliusnál a fehér madár, bár vannak, akik szerint kígyászölyvről (Circaetus gallicus) van szó. A római szerzők szerint a gólyák tavaszi eljövetele figyelmezteti a földműveseket arra, hogy kapálják meg a szőlőt.
 Az iszlámban a gólya szent, mivel minden évben megteszi a mekkai zarándokutat. A ragadozó madarakkal együtt étkezési tilalom alatt áll. Mivel a törökök tisztelték, a görögök a törökök kiűzése után sokat megöltek.
 A madarak vándorlásának kutatása a gólyával kezdődött. Német nyelvterületeken néhány gólyában afrikai nyilakat találtak, ezek voltak a nyílgólyák (Pfeilstorch). A legismertebb nyílgólyát 1822 nyarán találták a mecklenburgi Klütz városban. Jelenleg a díszes afrikai nyíllal kitömve látható a Rostock Egyetemen.
 Ha az ember nem bántja őket, akkor a gólyák nem félnek tőle, és Európában gyakran épületek tetején fészkelnek. Németországban a gólyafészeknek tűzvész ellen védő hatást tulajdonítottak. 1007-ben villám csapott az épülő Straßburger Münster katedrálisba, és a munkások mindaddig szüneteltették az építkezést, amíg egy gólyapár fészket nem épített az állványzatra. Mivel úgy hitték, hogy olyan lelkük van, mint az embernek, ezért védelem alatt állt. A német és a holland házakat úgy építették, hogy jó fészkelőhelyet kínáljanak a gólyáknak; ezt sokszor magas emelvényekkel biztosították, hogy a gólyák szerencsét hozzanak a házra. A lengyelek, a litvánok és az ukránok szerint a gólyák harmóniát hoznak arra a házra, amin fészkelnek. Kelet-Európában úgy tartották, hogy ha a faluban sok a gólya, akkor az jó aratásra számíthat. Továbbá időjósként is számon tartották: ha sokat mozgolódik, akkor rossz idő várható; ha fél lábon áll, akkor hideg lesz; ha kelepel, akkor napsütésre lehet számítani.
 A fehér gólya népszerű a bélyegeken, és több mint 60 ország 120 bélyegén szerepel.
 Litvánia nemzeti madara, és a hannoveri világkiállítás lengyel kabalafigurája volt 2000-ben.
 A 19. században voltak, akik azt hitték, hogy a gólya csak a köztársaságokban él, ezért a szabadságot is jelentette.
 A lengyel Cyprian Kamil Norwid is megemlíti a gólyát a Moja piosnka (II) (Énekem) versében.
 Tompa Mihály így ír róla:
 Arany János A rab gólya című versében használja fel a levágott szárnyú gólyamadár hasonlatát saját életének és költői útjának megjelenítéséhez.
 A heraldikában is kedvelt. Sok címeren látható, néha kígyóval a csőrében, mint a Cicogna de Venecio család vagy Hága címerében.
 A gólyáról növényeket is elneveztek, mint a gólyaorrfélék (Geraniaceae) és a gólyaorrvirágúak (Geraniales). A muskátlik tudományos nevükben hordozzák a gólya görög megfelelőjét (Pelargonio).
 Fekete István Kele című regénye egy megsebesült, és emiatt Magyarországon áttelelő fehér gólyáról szól.
 A hagyományokban
 Úgy tartják, hogy a gólyák bírósági tárgyalásokat tartanak, és az ítéletet végre is hajtják. Továbbá, hogy a szülők megölik a leggyengébb fiókát, ha túl gyengének találják a vándorútra. Megfigyelték, hogy vándorlás előtt nagy számban gyűlnek össze a levegőben és a talajon egyaránt.
 Spanyolországban a kelepelést gazpachofőzésnek mondják, mivel ez a hang arra hasonlít, amikor a szakács az összetevőket a faedénybe önti. Néhányan úgy vélik, hogy a gólyák és az íbiszek előbb végeztek bélmosást, mint az ember, ugyanis hosszú csőrükkel vizet tudnak önteni a kloakájukba, és így kiöblíteni.
 Emberközelisége miatt országok, területek, városok hivatalos vagy nem hivatalos jelképévé vált. Közéjük tartozik Hága, Elzász, Dánia, Lengyelország, Fehéroroszország és Extremadura.
 Gólyamese
 A "gólyamese" az emberi születés valódi körülményeinek a gyermekek előtti eltitkolására szolgál, ebben a mesében a gyermekek számára a születést egy kitalált történettel helyettesítik, amely szerint az újszülöttet a gólya hozza. A néprajztudomány sok-sok hiedelmet feltérképezett már a gyermek megszületésével kapcsolatban, a különböző népek természetesen nemcsak a gólyamesét találták ki. A kutatók és történészek általában egyetértenek abban, hogy Európa északi részén keletkezett a gólyamese története. Legalább a középkorig vezethető vissza a hiedelem eredete, amikor még a pogány korban a párok az évenkénti nyári napforduló idején házasodtak, mert a nyár a termékenységhez kapcsolódott. Ezt követően kezdték meg a gólyák a szokásos éves vándorlásukat, egész Európából az afrikai kontinesre repülve. A madarak a következő év tavaszán tértek vissza – pontosan kilenc hónappal később.
 Azt is feltételezik azonban, hogy az ősi múltban található az eredete. Rachel Warren Chadd, a „Madarak: mítosz, tudomány és legenda" (eredeti címén Birds: Myth, Lore and Legend) című tanulmánya szerint, a csőrében babákat szállító madár ugyanis több kultúra, Európa, Amerika, Észak-Afrika, és a Közel-Kelet népművészetében is megjelent. A görög mitológiában Zeusz felesége Héra a házasság védnöke, a gyermekáldás védelmezője, nagy fehér madárrá változtatta riválisát Geranát, aki azonban bosszút állt és elrabolta Héra gyemekeit. Az ókori görögök Gerana istennőt ábrázolták gólyaszerű madárként (Gerana az isteneknél is többre tartotta magát, s ezért büntetésből madár (daru) lett belőle), ahogyan a kék eget átszelve, egy Hérától elrabolt csecsemőt visz a csőrében.
 A gólya az ember közelében él és a hiedelmet, amely nagyon régi, sokféleképpen ismerik. Hans Christian Andersen meseíró tette népszerűvé A gólyák című meséjével. A német hagyomány szerint a kisbabákat köveken vagy mocsarakban találják, és kosárban viszik a hátukon, vagy a csőrükben tartva. Ezeket a köveket adebarsteinnek, gólyakőnek nevezik. Ha a szülők új gyereket szeretnének, akkor az ablakba tett édességgel csalogatják a gólyát. Innen terjedt el a gólya hozza a kisbabát mese az egész világon.
 A szláv vallásban tavasszal és nyáron gólyák hozzák a még meg nem született lelkeket Irijből a földre. Ez több szláv ország mai népi kultúrájában folytatódik a gólya hozza a kisbabát mesében. A szlávok szerint a gólyák szerencsét hoznak, és megölésük balszerencsét okoz. A statisztikában a gólyafészkek és a születések közötti korrelációval szemléltetik, hogy a korreláció még nem jelent ok-okozati kapcsolatot. Az afroamerikai gyerekeknek azt szokták mesélni, hogy a fehér gyerekeket a gólya hozza, a néger gyerekek pedig ölyvtojásokból kelnek ki.
 Marvin Margolis pszichoanalitikus szerint a mítosz azért maradhatott fenn ilyen sokáig, hogy a szülők elkerüljék, hogy a szexről és a nemzésről kelljen beszélniük a gyerekeikkel, és eközben kellemetlenül érezzék magukat. A gólyamese legendájának anya szimbólumait, isteni szereplőit, a görög-római pogány istennőket Hérát, a rómaiaknál Iunót, a keresztények a Szentlélekkel helyettesítették, mivel a gólya magasan, a föld és a menny között repül, a tollazata nagyrészt hófehér, és elég nagy ahhoz, hogy elbírjon egy kisbabát. Sigmund Freud és Carl Jung tanulmányozta a mese és a gyerekek belső világa közötti kapcsolatot. Jung emlékezett arra, hogy ezt mesélték neki a húga születéséről. A gólyamese hagyományos szimbólumát, a csecsemőt csőrében szállító gólya képét felhasználják pelenkák csomagolóanyagának illusztrálására és üdvözlőlapok készítéséhez is.
 A mesének negatív aspektusai is vannak. Egy lengyel mese szerint Isten fehérnek teremtette a gólyát, míg az ördög befeketítette a szárnyát, ami a jót és a rosszat szimbolizálja. Németországban a fogyatékos és a halva született babákat azzal magyarázzák, a gólya leejtette a babát, hogy így álljon bosszút az emberek gólyákkal szemben elkövetett bűneiért. A szülés időpontja körül betegen fekvő anyáról azt szokták mondani, hogy megharapta a gólya. A középkori Angliában a házasságtöréssel hozták kapcsolatba, talán a párzási szertartása miatt. Pózolását és tollászkodását a vággyal és az önkielégítéssel hozták összefüggésbe.
 Jegyzetek
 Források
 Magyarország fészkelő madarai; Szerk: Haraszty László; Natura
 További információk
 golya.lap.hu
 Fehér Gólya Múzeum, a Duna–Dráva Nemzeti Parkban
 FEHÉR GÓLYÁK ADATBÁZIS
 Darányi Webkamera
 Az MME Monitoring Központjának adatlapja
 Gólyacsalád Élő webkamera Dunabogdányban.
 Gólyafészek Élő webkamera a Hortobágyi Nemzeti Parkban.
 Gólyafészek Élő webkamera Ostffyasszonyfán
 Képek az interneten a fehér gólyáról
 Gólyafélék
 Madárfajok
 Magyarország madarai
 A Kárpát-medence madarai
 GLAM-ZOO
 Magyarországon fokozottan védett állatok
 Európa madarai
 Afrika madarai
 Ázsia madarai