type: other

text:
MONITORUL OFICIAL AL ROMÂNIEI Nr. 397/2013
 Anul XXV - Nr. 397 LEGI, DECRETE, HOTĂRÂRI ŞI ALTE ACTE Marţi, 2 iulie 2013
 191. - Lege privind aprobarea Ordonanţei de urgenţă a Guvernului nr. 133/2010 pentru modificarea şi completarea Legii nr. 95/2006 privind reforma în domeniul sănătăţii, în vederea eficientizării unor instituţii şi activităţi în acest domeniu
 609. - Decret pentru promulgarea Legii privind aprobarea Ordonanţei de urgenţă a Guvernului nr. 133/2010 pentru modificarea şi completarea Legii nr. 95/2006 privind reforma în domeniul sănătăţii, în vederea eficient izării unor instituţii şi activităţi în acest domeniu
 194. - Lege pentru modificarea şi completarea Legii nr. 95/2006 privind reforma în domeniul sănătăţii
 612. - Decret privind promulgarea Legii pentru modificarea şi completarea Legii nr. 95/2006 privind reforma în domeniul sănătăţii
 208. - Lege privind aprobarea Ordonanţei de urgenţă a Guvernului nr. 104/2009 pentru modificarea şi completarea Legii nr. 95/2006 privind reforma în domeniul sănătăţii
 636. - Decret pentru promulgarea Legii privind aprobarea Ordonanţei de urgenţă a Guvernului nr. 104/2009 pentru modificarea şi completarea Legii nr. 95/2006 privind reforma în domeniul sănătăţii
 209. - Lege privind aprobarea Ordonanţei de urgenţă a Guvernului nr. 16/2013 pentru modificarea şi completarea Legii nr. 122/2006 privind azilul în România
 637. - Decret pentru promulgarea Legii privind aprobarea Ordonanţei de urgenţă a Guvernului nr. 16/2013 pentru modificarea şi completarea Legii nr. 122/2006 privind azilul în România
 210. - Lege pentru aprobarea Ordonanţei Guvernului nr. 20/2012 privind instalaţiile portuare de preluare a deşeurilor generate de nave şi a reziduurilor mărfii
 638. - Decret privind promulgarea Legii pentru aprobarea Ordonanţei Guvernului nr. 20/2012 privind instalaţiile portuare de preluare a deşeurilor generate de nave şi a reziduurilor mărfii
 213. - Lege pentru modificarea şi completarea Legii nr. 119/1996 cu privire la actele de stare civilă
 641. - Decret privind promulgarea Legii pentru modificarea şi completarea Legii nr. 119/1996 cu privire la actele de stare civilă
 Decizia nr. 243 din 21 mai 2013 referitoare la excepţia de neconstituţionalitate a dispoziţiilor art. 28 alin. 2, art. 30 alin. 4, art. 108 alin. 1 pct. 1 lit. b) şi art. 1085 alin. 1 şi 3, art. 1551 alin. 1, art. 183 şi art. 244 alin. 1 pct. 2 din Codul de procedură civilă din 1865, precum şi ale art. 29 alin. (4) din Legea nr. 47/1992 privind organizarea şi funcţionarea Curţii Constituţionale
 Decizia nr. 293 din 23 mai 2013 referitoare la excepţia de neconstituţionalitate a prevederilor art. 2441 alin. 1 teza finală din Codul de procedură civilă din 1865
 823. - Ordin al ministrului sănătăţii pentru modificarea anexei nr. 2 la Ordinul ministrului sănătăţii nr. 1.275/2011 privind aprobarea listelor şi preţurilor de decontare ale medicamentelor care se acordă bolnavilor în cadrul programelor naţionale de sănătate şi a metodologiei de calcul al acestora
 17. - Circulară privind nivelul ratei dobânzii de referinţă a Băncii Naţionale a României
 Articol unic. - Se aprobă Ordonanţa de urgenţă a Guvernului nr. 133 din 28 decembrie 2010 pentru modificarea şi completarea Legii nr. 95/2006 privind reforma în domeniul sănătăţii, în vederea eficientizării unor instituţii şi activităţi în acest domeniu, publicată în Monitorul Oficial al României, Partea I, nr. 893 din 30 decembrie 2010, cu următoarele modificări şi completări:
 3. La articolul I punctul 3, articolul 1891 se modifică şi va avea următorul cuprins:
 b) dotarea cu echipamente medicale a căror valoare de achiziţie este mai mare de 15.000 euro fără TVA/echipament medical.
 (2) Cheltuielile prevăzute la alin. (1) se suportă din alte surse, în condiţiile prezentei legi.”
 4. La articolul I, după punctul 3 se introduc două noi puncte, punctele 31 şi 32, cu următorul cuprins:
 „31. La articolul 211, alineatele (1) şi (2) se modifică şi vor avea următorul cuprins:
 «Art. 211. - (1) Sunt asiguraţi, potrivit prezentei legi, toţi cetăţenii români cu domiciliul în ţară, precum şi cetăţenii străini şi apatrizii care au solicitat şi au obţinut prelungirea dreptului de şedere temporară ori au domiciliul în România, precum şi pensionarii din sistemul public de pensii care nu mai au domiciliul în România şi care îşi stabilesc reşedinţa pe teritoriul unui stat membru al Uniunii Europene, al unui stat aparţinând Spaţiului Economic European sau al Confederaţiei Elveţiene, respectiv domiciliul pe teritoriul unui stat cu care România aplică un acord bilateral de securitate socială cu prevederi pentru asigurarea de boală-maternitate şi fac dovada plăţii contribuţiei la fond, în condiţiile prezentei legi. În această calitate, persoana în cauză încheie un contract de asigurare cu casele de asigurări de sănătate, direct sau prin angajator, al cărui model se stabileşte prin ordin al preşedintelui CNAS cu avizul consiliului de administraţie.
 (2) Calitatea de asigurat şi drepturile de asigurare încetează odată cu pierderea dreptului de domiciliu sau de şedere în România. Pentru pensionarii din sistemul public de pensii care nu mai au domiciliul în România şi care îşi stabilesc reşedinţa pe teritoriul unui stat membru al Uniunii Europene, al unui stat aparţinând Spaţiului Economic European sau al Confederaţiei Elveţiene, respectiv domiciliul pe teritoriul unui stat cu care România aplică un acord bilateral de securitate socială cu prevederi pentru asigurarea de boală-maternitate, calitatea de asigurat şi drepturile de asigurare încetează de la data la care pensionarilor sistemului public de pensii din România nu li se mai reţine contribuţia la fond, calculată asupra veniturilor din pensia cuvenită în acest sistem.»
 32. La articolul 211, după alineatul (2) se introduce un nou alineat, alineatul (21), cu următorul cuprins:
 «(21) Reţinerea contribuţiilor la fond în cazul pensionarilor sistemului public de pensii care nu mai au domiciliul în România şi care îşi stabilesc reşedinţa pe teritoriul unui stat membru al Uniunii Europene, al unui stat aparţinând Spaţiului Economic European sau al Confederaţiei Elveţiene, respectiv domiciliul pe teritoriul unui stat cu care România aplică un acord bilateral de securitate socială cu prevederi pentru asigurarea de boală-maternitate, se stabileşte prin ordin comun al preşedintelui CNAS şi al preşedintelui Casei Naţionale de Pensii Publice.»„
 „5. La articolul 217, alineatele (2) şi (5) se modifică şi vor avea următorul cuprins:
 «(2) Drepturile prevăzute la alin. (1) se stabilesc pe baza contractului-cadru multianual, care se elaborează de CNAS în urma negocierii cu Colegiul Medicilor din România, denumit în continuare CMR, Colegiul Medicilor Dentişti din România, denumit în continuare CMDR, Colegiul Farmaciştilor din România, denumit în continuare CFR, Ordinul Asistenţilor Medicali şi Moaşelor din România, denumit în continuare OAMMR, Ordinul Biochimiştilor, Biologilor şi Chimiştilor, denumit în continuare OBBC, precum şi cu organizaţiile patronale, sindicale şi profesionale reprezentative din domeniul medical. Proiectul se avizează de către Ministerul Sănătăţii şi se aprobă prin hotărâre a Guvernului, până la data de 31 decembrie a anului în curs pentru următorii 2 ani.
 (5) CNAS va elabora norme metodologice de aplicare a contractului-cadru, cu consultarea CMR, CFR, CMDR, OAMMR, OBBC, precum şi a organizaţiilor patronale, sindicale şi profesionale reprezentative din domeniul medical, până la data de 15 noiembrie a anului în curs pentru anul următor, care se aprobă prin ordin comun al ministrului sănătăţii şi al preşedintelui CNAS.»„
 7. La articolul I, punctul 8 se abrogă.
 9. La articolul I, punctul 25 se modifică şi va avea următorul cuprins:
 „25. La articolul 333, alineatele (1) şi (3) se modifică şi vor avea următorul cuprins:
 «Art. 333. - (1) Componenta informatică a cârdului naţional de asigurări social de sănătate este parte integrantă a sistemului informatic unic integrat al asigurărilor sociale de sănătate.
 (3) Prelucrarea datelor cu caracter personal cuprinse în cârdul naţional de asigurări sociale de sănătate se face în condiţiile Legii nr. 677/2001 pentru protecţia persoanelor cu privire la prelucrarea datelor cu caracter personal şi libera circulaţie a acestor date, cu modificările şi completările ulterioare, iar prin normele metodologice menţionate la art. 331 alin. (6) va fi stabilită modalitatea de exercitare de către persoana asigurată a dreptului de acces la datele cu caracter personal legate de starea de sănătate.»„
 10. La articolul I punctul 29, articolul 3381 se modifică şi va avea următorul cuprins:
 „Art. 3381. - (1) Producerea cârdului naţional de asigurări sociale de sănătate se realizează de către Compania Naţională «Imprimeria Naţională» - S.A., care poate primi în acest scop sume în avans din bugetul Ministerului Sănătăţii de 30% din fondurile alocate anual pentru producerea acestui cârd.
 (2) Personalizarea cârdului naţional de asigurări sociale de sănătate se realizează de către Centrul Naţional Unic de Personalizare a Paşapoartelor Electronice din cadrul Direcţiei Generale de Paşapoarte, structură componentă a Ministerului Afacerilor Interne.
 (3) Echipamentele şi aplicaţiile de personalizare necesare potrivit prevederilor alin. (2), precum şi serviciile pentru funcţionarea neîntreruptă a acestora se asigură de către Compania Naţională «Imprimeria Naţională» - S.A. şi de către CNAS.”
 pentru promulgarea Legii privind aprobarea Ordonanţei de urgenţă a Guvernului nr. 133/2010 pentru modificarea şi completarea Legii nr. 95/2006 privind reforma în domeniul sănătăţii, în vederea eficientizării unor instituţii şi activităţi în acest domeniu
 Articol unic. - Se promulgă Legea privind aprobarea Ordonanţei de urgenţă a Guvernului nr. 133/2010 pentru modificarea şi completarea Legii nr. 95/2006 privind reforma în domeniul sănătăţii, în vederea eficientizării unor instituţii şi activităţi în acest domeniu, şi se dispune publicarea acestei legi în Monitorul Oficial al României, Partea I.
 Articol unic. - Legea nr. 95/2006 privind reforma în domeniul sănătăţii, publicată în Monitorul Oficial al României, Partea I, nr. 372 din 28 aprilie 2006, cu modificările şi completările ulterioare, se modifică şi se completează, după cum urmează:
 1. La articolul 1833 alineatul (1), litera o) se modifică şi va avea următorul cuprins:
 ,,o) în cazul existenţei a 3 luni consecutive de plăţi restante, a căror vechime este mai mare decât termenul scadent de plată, respectiv a arieratelor, conform prevederilor contractuale sau legale.”
 2. La articolul 466, după alineatul (1) se introduce un nou alineat, alineatul (11), cu următorul cuprins:
 „(11) Deputaţii şi senatorii care au profesia de medic îşi pot desfăşura activitatea în unităţi sanitare private şi în unităţi sanitare publice ca medic.”
 3. La articolul 466, alineatul (2) se modifică şi va avea următorul cuprins:
 „(2) Medicilor prevăzuţi la alin. (1) şi (11) li se aplică în mod corespunzător prevederile art. 35 alin. (1) din Legea nr. 53/2003 - Codul muncii, republicată, cu modificările şi completările ulterioare”
 4. La articolul 548, după alineatul (1) se introduce un nou alineat, alineatul (11), cu următorul cuprins:
 „(11) Deputaţii şi senatorii care au profesia de medic dentist îşi pot desfăşura activitatea în unităţi sanitare private şi în unităţi sanitare publice ca medic dentist.”
 5. La articolul 548, alineatul (2) se modifică şi va avea următorul cuprins:
 „(2) Medicilor dentişti prevăzuţi la alin. (1) şi (11) li se aplică în mod corespunzător prevederile art. 35 alin. (1) din Legea nr. 53/2003, republicată, cu modificările şi completările ulterioare.”
 6. La articolul 640, după alineatul (1) se introduce un nou alineat, alineatul (11), cu următorul cuprins:
 „(11) Deputaţii şi senatorii care au profesia de farmacist îşi pot desfăşura activitatea în unităţi sanitare private şi în unităţi sanitare publice ca farmacist.”
 7. La articolul 640, alineatul (2) se modifică şi va avea următorul cuprins:
 „(2) Farmaciştilor prevăzuţi la alin. (1) şi (11) li se aplică în mod corespunzător prevederile art. 35 alin. (1) din Legea nr. 53/2003, republicată, cu modificările şi completările ulterioare.”
 Articol unic. - Se promulgă Legea pentru modificarea şi completarea Legii nr. 95/2006 privind reforma în domeniul sănătăţii şi se dispune publicarea acestei legi în Monitorul Oficial al României, Partea I.
 Articol unic. - Se aprobă Ordonanţa de urgenţă a Guvernului nr. 104 din 30 septembrie 2009 pentru modificarea şi completarea Legii nr. 95/2006 privind reforma în domeniul sănătăţii, publicată în Monitorul Oficial al României, Partea I, nr. 669 din 7 octombrie 2009, cu următoarele modificări:
 1. La articolul I, punctul 3 se abrogă.
 4. La articolul I, punctul 6 se abrogă.
 5. La articolul I punctul 7, alineatul (1) al articolului 366 se modifică şi va avea următorul cuprins:
 „Art. 366. - (1) Veniturilor şi cheltuielilor prevăzute la art. 361 şi 362 li se aplică prevederile referitoare la bugetele de venituri şi cheltuieli ale unor activităţi, instituite prin Legea nr. 500/2002, cu modificările şi completările ulterioare”
 pentru promulgarea Legii privind aprobarea Ordonanţei de urgenţă a Guvernului nr. 104/2009 pentru modificarea şi completarea Legii nr. 95/2006 privind reforma în domeniul sănătăţii
 Articol unic. - Se promulgă Legea privind aprobarea Ordonanţei de urgenţă a Guvernului nr. 104/2009 pentru modificarea şi completarea Legii nr. 95/2006 privind reforma în domeniul sănătăţii şi se dispune publicarea acestei legi în Monitorul Oficial al României, Partea I.
 privind aprobarea Ordonanţei de urgenţă a Guvernului nr. 16/2013 pentru modificarea şi completarea Legii nr. 122/2006 privind azilul în România
 Articol unic. - Se aprobă Ordonanţa de urgenţă a Guvernului nr. 16 din 20 martie 2013 pentru modificarea şi completarea Legii nr. 122/2006 privind azilul în România, publicată în Monitorul Oficial al României, Partea I, nr. 156 din 25 martie 2013.
 pentru promulgarea Legii privind aprobarea Ordonanţei de urgenţă a Guvernului nr. 16/2013 pentru modificarea şi completarea Legii nr. 122/2006 privind azilul în România
 Articol unic. - Se promulgă Legea privind aprobarea Ordonanţei de urgenţă a Guvernului nr. 16/2013 pentru modificarea şi completarea Legii nr. 122/2006 privind azilul în România şi se dispune publicarea acestei legi în Monitorul Oficial al României, Partea I.
 pentru aprobarea Ordonanţei Guvernului nr. 20/2012 privind instalaţiile portuare de preluare a deşeurilor generate de nave şi a reziduurilor mărfii
 Articol unic. - Se aprobă Ordonanţa Guvernului nr. 20 din 23 august 2012 privind instalaţiile portuare de preluare a deşeurilor generate de nave şi a reziduurilor mărfii, adoptată în temeiul art. 1 pct. IM.4 din Legea nr. 127/2012 privind abilitarea Guvernului de a emite ordonanţe, şi publicată în Monitorul Oficial al României, Partea I, nr. 623 din 30 august 2012, cu următoarele modificări:
 „(3) Dacă se stabileşte că în următorul port de predare nu sunt disponibile instalaţii corespunzătoare pentru preluarea deşeurilor sau dacă acest port este necunoscut, existând riscul ca deşeurile să fie aruncate în mare, pentru a preveni poluarea marină, ANR va dispune comandantului navei să predea toate deşeurile înainte de plecarea din port.”
 „(2) Administraţiile portuare trebuie să informeze lunar Ministerul Transporturilor despre exceptările acordate în temeiul prevederilor alin. (1). Ministerul Transporturilor va informa despre aceste exceptări Comisia Europeană, în mod regulat, cel puţin o dată pe an.”
 3. La articolul 11, alineatul (8) se modifică şi va avea următorul cuprins:
 „(8) ANR inspectează navele de pescuit şi ambarcaţiunile de agrement autorizate să transporte până la 12 pasageri în baza procedurii de control pe care o elaborează pentru a se asigura că sunt respectate cerinţele aplicabile ale prezentei ordonanţe.”
 O dată la 3 ani, Ministerul Transporturilor va transmite Comisiei Europene un raport privind stadiul de implementare a prezentei ordonanţe.”
 privind promulgarea Legii pentru aprobarea Ordonanţei Guvernului nr. 20/2012 privind instalaţiile portuare de preluare a deşeurilor generate de nave şi a reziduurilor mărfii
 Articol unic. - Se promulgă Legea pentru aprobarea Ordonanţei Guvernului nr. 20/2012 privind instalaţiile portuare de preluare a deşeurilor generate de nave şi a reziduurilor mărfii şi se dispune publicarea acestei legi în Monitorul Oficial al României, Partea I.
 Articol unic. - Legea nr. 119/1996 cu privire la actele de stare civilă, republicată în Monitorul Oficial al României, Partea I, nr. 339 din 18 mai 2012, se modifică şi se completează după cum urmează:
 „(4) Direcţia pentru Evidenţa Persoanelor şi Administrarea Bazelor de Date (DEPABD) transmite lunar Centrului Naţional de Administrare a Registrelor Naţionale Notariale (CNARNN-INFONOT) din cadrul Uniunii Naţionale a Notarilor Publici din România (UNNPR), în format electronic, lista actualizată a informaţiilor aferente actelor de deces înregistrate în Registrul naţional de evidenţă a persoanelor (RNEP), listă care cuprinde cel puţin numele şi prenumele defunctului, data decesului în format an, lună, zi şi ultimul domiciliu al defunctului. Structura datelor de referinţă, precum şi procedura prin care acestea sunt transmise se stabilesc prin protocol încheiat între DEPABD şi UNNPR.”
 „Art. 391. - (1) înregistrarea decesului în situaţia prevăzută la art. 39 se face numai în baza hotărârii judecătoreşti definitive declarative de moarte, în care este prevăzută data decesului în format an, lună, zi.
 (2) în cazul hotărârilor judecătoreşti incomplete, ofiţerul de stare civilă sau, după caz, persoana interesată solicită instanţei stabilirea datei decesului conform art. 49 alin. (2) din Legea nr. 287/2009, republicată, cu modificările ulterioare.
 (3) Ofiţerul de stare civilă are obligaţia să întocmească acte de deces în cuprinsul cărora să fie menţionate data decesului în format an, lună, zi si ultimul domiciliu al defunctului.”
 „(5) Transcrierea certificatelor şi a extraselor de stare civilă privind cetăţenii români care nu au avut niciodată domiciliul în România, cu excepţia celor care au redobândit cetăţenia română, se face cu aprobarea primarului sectorului 1 al municipiului Bucureşti şi cu avizul prealabil al şefului Direcţiei Publice de Evidenţă a Persoanelor şi Stare Civilă a Sectorului 1 al Municipiului Bucureşti, în termen de 60 de zile de la data depunerii cererii de transcriere.”
 4. La articolul 41, după alineatul (5) se introduce un nou alineat, alineatul (5!), cu următorul cuprins:
 „(51) Transcrierea certificatelor şi a extraselor de stare civilă privind cetăţenii care au redobândit cetăţenia română şi care nu au avut niciodată domiciliul în România se face în termen de 60 de zile de la depunerea cererii, după cum urmează:
 referitoare la excepţia de neconstituţionalitate a dispoziţiilor art. 28 alin. 2, art. 30 alin. 4, art. 1081 alin. 1 pct. 1 lit. b) şi art. 1085 alin. 1 şi 3, art. 1551 alin. 1, art. 183 şi art. 244 alin. 1 pct. 2 din Codul de procedură civilă din 1865, precum şi ale art. 29 alin. (4) din Legea nr. 47/1992 privind organizarea şi funcţionarea Curţii Constituţionale
 Pe rol se află soluţionarea excepţiei de neconstituţionalitate a prevederilor art. 28 alin. 2, art. 183 şi art. 244 alin. 1 pct. 2 din Codul de procedură civilă din 1865, excepţie ridicată de Emil Balaure în Dosarul nr. 10.139/245/2012 al Judecătoriei Iaşi - Secţia civilă şi care formează obiectul Dosarului Curţii Constituţionale nr. 93D/2013.
 Preşedintele dispune a se face apelul şi în Dosarul nr. 241 D/2013, având ca obiect, potrivit dispozitivului încheierii din 19 martie 2013, excepţia de neconstituţionalitate a dispoziţiilor art. 1085 alin. 3 şi art. 1551 din Codul de procedură civilă din 1865, precum şi ale art. 29 alin. (4) din Legea nr. 47/1992 privind organizarea şi funcţionarea Curţii Constituţionale, excepţie ridicată de Emil Balaure în Dosarul nr. 10.139/245/2012 al Judecătoriei Iaşi - Secţia civilă şi care formează obiectul Dosarului Curţii Constituţionale nr. 241 D/2013.
 Curtea, având în vedere strânsa legătură existentă între obiectul excepţiei de neconstituţionalitate reţinut în Dosarul nr. 93D/2013 şi cel reţinut în Dosarul nr. 241 D/2013, prin prisma faptului că ele vizează incidente procedurale succesive intervenite în derularea aceluiaşi proces, din oficiu, pune în discuţie conexarea Dosarului nr. 241 D/2013 la Dosarul nr. 93D/2013.
 Curtea, în temeiul dispoziţiilor art. 139 din Codul de procedură civilă, dispune conexarea Dosarului nr. 241 D/2013, înregistrat la Curtea Constituţională la data de 8 aprilie 2013, la Dosarul nr. 93D/2013, care este primul înregistrat.
 Cauza fiind în stare de judecată, preşedintele acordă cuvântul reprezentantului Ministerului Public, care pune concluzii de respingere a excepţiei de neconstituţionalitate ca inadmisibilă în privinţa criticilor referitoare la art. 1551 alin. 1, art. 183 şi art. 244 alin. 1 pct. 2 din Codul de procedură civilă din 1865 şi, ca neîntemeiată, în privinţa prevederilor art. 28 alin. 2, art. 10S5 alin. 3 din Codul de procedură civilă din 1865 şi a dispoziţiilor art. 29 alin. (4) din Legea nr. 47/1392 privind organizarea şi funcţionarea Curţii Constituţionale. Se face trimitere la Decizia Curţii Constituţionale nr. 72 din 2 februarie 2012.
 Prin încheierile din 14 decembrie 2012 şi 19 martie 2013, pronunţate în Dosarul nr. 10.139/245/2012, Judecătoria Iaşi - Secţia civilă a sesizat Curtea Constituţională cu excepţia de neconstituţionalitate a prevederilor art. 28 alin. 2, art. 183 si art. 244 alin. 1 pct. 2 din Codul de procedură civilă din 1865 şi, respectiv, cu excepţia de neconstituţionalitate a dispoziţiilor art. 1085 alin. 3 şi art. 1551 din Codul de procedură civilă din 1865, precum şi ale art. 29 alin. (4) din Legea nr. 47/1992 privind organizarea şi funcţionarea Curţii Constituţionale, excepţii ridicate de Emil Balaure într-o cauză având ca obiect soluţionarea unei acţiuni în revendicare imobiliară.
 Prin încheierea din 15 ianuarie 2013, pronunţată în Dosarul nr. 10.139/245/2012, Judecătoria Iaşi - Secţia civilă a sesizat Curtea Constituţională cu excepţia de neconstituţionalitate a prevederilor art. 30 alin. 4, art. 1081 alin. 1 pct. 1 lit. b) şi art. 1085 alin. 1 şi 3 din Codul de procedură civilă din 1865, excepţie ataşată la Dosarul Curţii Constituţionale nr. 241 D/2013, ca urmare a faptului că încheierea a fost comunicată Curţii Constituţionale prin Adresa de înaintare nr. 1.361 din 8 aprilie 2013, corespunzătoare Dosarului nr. 241 D/2013.
 În motivarea excepţiei de neconstituţionalitate autorul acesteia susţine, în esenţă, că dispoziţiile ari. 28 alin. 2 şi art. 30 alin. 4 din Codul de procedură civilă din 1865, prin restricţiile impuse cu privire la recuzarea judecătorilor, prin imposibilitatea recuzării tuturor judecătorilor unui complet şi prin procedura prevăzută pentru soluţionarea cererilor de recuzare inadmisibile, încalcă dreptul la un proces echitabil, reglementat la art. 21 alin. (3) din Constituţie. Se arată că aceleaşi prevederi constituţionale sunt încălcate şi prin dispoziţiile art. 183 din Codul de procedură civilă din 1865, întrucât acestea, prin folosirea cuvântului „poate” în locul cuvântului „trebuie”, dau posibilitatea judecătorilor, chemaţi să judece pe baza unor înscrisuri arătate ca fiind false, de a nu proceda la suspendarea judecării cauzelor şi de a nu înainta parchetului respectivele înscrisuri. Se susţine că accesul liber la justiţie este încălcat şi prin dispoziţiile art. 1081 alin. 1 pct. 1 lit. b) din Codul de procedura civilă din 1865, întrucât dau instanţelor posibilitatea de a sancţiona acele părţi care suni apreciate de către acestea ca fiind de rea-credinţă şi care formulează cereri de recuzare. Se arată, de asemenea, că art. 21 din Constituţie este încălcat prin prevederile art. 1085 alin. 1 din Codul de procedură civilă din 1865, întrucât împotriva încheierii prin care instanţa dispune obligarea unei părţi la plata unei amenzi sau despăgubiri nu se poate formula o cale de atac distinctă, ci numai cerere de reexaminare, prin care se poate solicita, motivat, revenirea asupra amenzii ori despăgubirii sau reducerea acestora. Referitor la pretinsa neconstituţionalitate a prevederilor art. 244 alin. 1 pct. 2 din Codul de procedură civilă din 1865, se susţine că acestea încalcă dreptul la un proces echitabil, deoarece lasă la latitudinea judecătorilor suspendarea judecăţii în cazul în care se ivesc indiciile unor infracţiuni, a căror constatare ar influenţa în mod decisiv hotărârile ce urmează să fie pronunţate, dându-ie acestora posibilitatea de a continua judecarea cauzelor civile chiar şi în condiţiile săvârşirii unor infracţiuni ce au legătură cu dezlegarea respectivelor cauze. Se mai arată că prevederile art. 1085 alin. 3 din Codul de procedură civilă din 1865 încalcă accesul liber la justiţie, întrucât permit judecătorului care a aplicat o amendă să soluţioneze şi cererea de reexaminare formulată împotriva încheierii prin care acelaşi judecător a obligat la plata respectivei amenzi. Se susţine că dispoziţiile art. 1551 alin. 1 din Codul de procedură civilă din 1865, prin lăsarea la aprecierea instanţei de judecată a suspendării judecării cauzei în situaţia în care constată că desfăşurarea normală a procesului este împiedicată din vina părţii reclamante, încalcă atât liberul acces la justiţie, cât şi dreptul la un proces echitabil. Se susţine, totodată, că prevederile constituţionale anterior arătate sunt încălcate şi prin dispoziţiile art. 29 alin. (4) din Legea nr. 47/1992, deoarece acestea permit doar instanţelor de judecată, nu şi părţilor, să sesizeze Curtea Constituţională cu excepţii de neconstituţionalitate.
 Judecătoria Iaşi - Secţia civilă opinează că excepţia de neconstituţionalitate este neîntemeiată, arătând că textele criticate nu sunt de natură a încălca dreptul la un proces echitabil, prevăzut la art. 21 alin. (3) din Legea fundamentală. Se face trimitere la Decizia Curţii Constituţionale nr. 579 din 29 mai 2012. Se susţine că prevederile art. 30 alin. 4 din Codul de procedură civilă din 1865 au menirea de a preveni situaţiile în care o parte formulează în mod abuziv cereri de recuzare informe sau repetate, pentru acelaşi motiv. Se arată că dispoziţiile legale criticate sunt menite să fluidizeze procesele civile, prin împiedicarea părţilor de rea-credinţă să formuleze cereri de suspendare în scopul tergiversării judecăţii, şi că, mai mult, instanţa de judecată este cea mai în măsură să aprecieze cu privire la legătura cauzei penale cu cauza civilă şi la oportunitatea suspendării cauzei civile în cazul prevăzut la art. 244 alin. 1 pct. 2 din Codul de procedură civilă din 1865. Se susţine, de asemenea, că prevederile art. 1081 alin. 1 pct. 1 lit. b) din Codul de procedură civilă din 1865 permit instanţei să sancţioneze formularea de cereri vădit netemeinice în scopul şicanării sau tergiversării cauzelor şi că dispoziţiile art. 1085 alin. 1 şi 3 reglementează modalitatea de soluţionare a cererii de reexaminare, niciunul dintre acestea necontravenind vreunei prevederi constituţionale. Se susţine că judecarea cererii de reexaminare a încheierii prin care se dispune plata unei amenzi de către instanţa care a pronunţat respectiva încheiere sau de către preşedintele acesteia se justifică prin faptul că acea instanţă cunoaşte cel mai bine motivele aplicării amenzii şi că caracterul irevocabil al hotărârii pronunţate, în acest fel. are ca scop evitarea tergiversării judecării cauzei. Se arată că, în acelaşi scop, au fost reglementate şi dispoziţiile art. 29 alin. (4) din Legea nr. 47/1992, prin care legiuitorul a conferit doar instanţelor de judecată dreptul de a sesiza Curtea Constituţională cu excepţii de neconstituţionalitate invocate în cursul soluţionării cauzelor, impunând, totodată, efectuarea de către acestea a unui control cu privire la întrunirea condiţiilor de admisibilitate expres prevăzute în textul criticat. Se face trimitere la Decizia Curţii Constituţionale nr. 741 din 12 mai 2009. Se arată, astfel, că niciunul din textele criticate nu încalcă liberul acces la justiţie şi dreptul la un proces echitabil prevăzute la art. 21 alin. (1) şi (3) din Legea fundamentală.
 Guvernul arată că textele criticate sunt constituţionale. Referitor la pretinsa neconstituţionalitate a dispoziţiilor art. 28 alin. 2 din Codul de procedură civilă din 1865 se face trimitere la deciziile Curţii Constituţionale nr. 97 din 9 februarie 2006, nr. 183 din 2 martie 2006, nr. 390 din 19 martie şi nr. 741 din 12 mai 2009, arătându-se că soluţiile pronunţate sunt aplicabile şi în prezenta cauză. Cu privire la constituţionalitate prevederilor art. 183 din Codul de procedură civilă din 1865, se susţine că acestea dau posibilitatea instanţei de judecată să aprecieze oportunitatea suspendării cauzei, pentru a evita situaţia pronunţării unor hotărâri contradictorii, preîntâmpinând, totodată, abuzul de drept al părţii interesate în tergiversarea soluţionării litigiului. În ceea ce priveşte pretinsa neconstituţionalitate a dispoziţiilor art. 244 alin. 1 pct. 2 din Codul de procedură civilă din 1865, se arată că lăsarea la latitudinea judecătorului a opţiunii suspendării cauzei, în condiţiile în care există indiciile unei infracţiuni, a cărei constatare ar influenţa în mod semnificativ hotărârea ce urmează să fie pronunţată, îi permite acestuia să îşi exercite rolul activ sancţionând eventualele tentative de abuz de drept procesual, soluţie incontestabil mai eficientă decât cea a impunerii prin lege a măsurii suspendării.
 Avocatul Poporului arată că dispoziţiile criticate sunt constituţionale. Se arată că excepţia de neconstituţionalitate este inadmisibilă sub aspectul criticii referitoare la dispoziţiile art. 1551, art. 183 şi art. 244 alin. 1 din Codul de procedură civilă din 1865, întrucât autorul excepţiei este nemulţumit de modul de redactare a acestor texte, solicitând modificarea lor, aspect ce excedează sfera de competenţă a Curţii Constituţionale. Referitor la critica de neconstituţionalitate a prevederilor art. 28 alin. 2 din Codul de procedură civilă din 1865, se susţine că, pe de o parte, acestea reprezintă opţiunea legiuitorului, în exercitarea prerogativelor sale prevăzute la art. 126 alin. (2) din Constituţie, iar, pe de altă parte, ele realizează o veritabilă protecţie a justiţiabililor împotriva încercărilor nejustificate de tergiversare a soluţionării cauzelor, prin suspendarea judecării acestora, chiar şi în situaţii ce nu justifică raţional dispunerea acestei măsuri procesuale. Cu privire la dispoziţiile art. 1085 alin. 3 din Codul de procedură civilă din 1865, se arată că reexaminarea amenzii sau a despăgubirii, de către instanţa care a stabilit-o, apare ca o cale specifică de retractare, necontravenind prevederilor art. 21 din Constituţie. Referitor la pretinsa neconstituţionalitate a prevederilor art. 29 alin. (4) din Legea nr. 47/1992, se arată că acestea au ca scop evitarea tergiversării cauzelor deduse judecăţii, în deplin acord cu dispoziţiile art. 57 din Constituţie.
 Obiectul excepţiei de neconstituţionalitate îl constituie, potrivit încheierilor de sesizare din 14 decembrie 2012 şi 19 martie 2013, prevederile art. 28 alin. 2, art. 1085, art. 1551, art. 183 şi art. 244 alin. 1 pct. 2 din Codul de procedură civilă din 1865, precum şi ale art. 29 alin. (4) din Legea nr. 47/1992 privind organizarea şi funcţionarea Curţii Constituţionale. Curtea observă că Dosarului nr. 241 D/2013 i-a fost ataşată şi încheierea din 15 ianuarie 2013, prin care se dispune sesizarea Curţii Constituţionale şi cu excepţia de neconstituţionalitate a prevederilor art. 30 alin! 4, art. 1081 alin. 1 pct. 1 lit. b) şi art. 1085 alin. 1 şi 3 din Codul de procedură civilă din 1865. În consecinţă, Curtea constată că obiect al celor două dosare îl constituie atât dispoziţiile reţinute prin încheierii© din 14 decembrie 2012 şi 19 martie 2013, cât şi cele reţinute prin încheierea din 15 ianuarie 2013, chiar dacă aceasta din urmă a fost ataşată Dosarului nr. 241 D/2013. De asemenea, din analiza excepţiei de neconstituţionalitate Curtea reţine că autorul excepţiei critică, în realitate, dispoziţiile art. 28 alin. 2, art. 30 alin. 4, art. 1081 alin. 1 pct. 1 lit. b), art. 1085 alin. 1 şi 3, art. 1551 alin. 1, art. 183 şi art. 244 alin. 1 pct. 2 din Codul de procedură civilă din 1865, precum şi prevederile art. 29 alin. (4) din Legea nr. 47/1992 privind organizarea şi funcţionarea Curţii Constituţionale, republicată în Monitorul Oficial al României, Partea I, nr. 807 din 3 decembrie 2010, texte asupra cărora Curtea urmează să se pronunţe prin prezenta decizie şi care au următorul cuprins:
 - Art. 28 alin. 2 din Codul de procedură civilă din 1865: „Nu se pot recuza toţi judecătorii unei instanţe sau ai unei secţii a acesteia.”;
 - Art. 30 alin. 4 din Codul de procedură civilă din 1865: „Cererile de recuzare inadmisibile potrivit art. 28 se soluţionează de instanţa în faţa căreia au fost formulate”;
 - Art. 1081 alin. 1 pct. 1 lit. b) din Codul de procedură civilă din 1865: „Dacă legea nu prevede altfel, instanţa, potrivit dispoziţiilor prezentului articol, va putea sancţiona următoarele fapte săvârşite în legătură cu procesul, astfel:
 1. cu amendă judiciară de la 50 lei la 700 lei: [...]
 b) formularea, cu rea-credinţă, a unei cereri de recuzare sau de strămutare.”;
 - Art. 1085 alin. 1 şi 3 din Codul de procedură civilă din 1865: „Împotriva încheierii prevăzute la art. 1084 cel obligat la amendă sau despăgubire va putea face numai cerere de reexaminare, solicitând, motivat, să se revină asupra amenzii ori despăgubirii sau să se dispună reducerea acestora. [...]
 Cererea se soluţionează prin încheiere irevocabilă, dată în camera de consiliu, de către instanţa de judecată ori de preşedintele instanţei de executare care a aplicat amenda sau despăgubirea.”;
 - Art. 1551 alin. 1 din Codul de procedură civilă din 1865: „Când constată că desfăşurarea normală a procesului este împiedicată din vina părţii reclamante, prin neîndeplinirea obligaţiilor prevăzute de lege ori stabilite în cursul judecăţii, instanţa poate suspenda judecata, arătând în încheiere care anume obligaţii nu au fost respectate. Dispoziţiile art. 1083 sunt aplicabile.”;
 - Art. 183 din Codul de procedură civilă din 1865: „Dacă partea care defăima înscrisul ca fals arată pe autorul sau complicele falsului, instanţa poate suspenda judecata pricinii, înaintând înscrisul procurorului împreună cu procesul-verbal ce se va încheia.”;
 - Art. 244 alin. 1 pct. 2 din Codul de procedură civilă din 1865: „Instanţa poate suspenda judecata: [..,]
 2. când s-a început urmărirea penală pentru o infracţiune care ar avea o înrâurire hotărâtoare asupra hotărârii ce urmează să se dea.”;
 - Art. 29 alin. (4) din Legea nr. 47/1992: „(4) Sesizarea Curţii Constituţionale se dispune de către instanţa în faţa căreia s-a ridicat excepţia de neconstituţionalitate, printr-o încheiere care va cuprinde punctele de vedere ale părţilor, opinia instanţei asupra excepţiei, şi va fi însoţită de dovezile depuse de părţi. Dacă excepţia a fost ridicată din oficiu, încheierea trebuie motivată, cuprinzând şi susţinerile părţilor precum şi dovezile necesare. Odată cu încheierea de sesizare, instanţa de judecată va trimite Curţii Constituţionale şi numele părţilor din proces cuprinzând datele necesare pentru îndeplinirea procedurii de citare a acestora.”
 Având în vedere prevederile art. 3 alin. (1) din Legea nr. 76/2012 pentru punerea în aplicare a Legii nr. 134/2010 privind Codul de procedură civilă, publicată în Monitorul Oficial al României, Partea I, nr. 365 din 30 mai 2012, potrivit cărora „dispoziţiile Codului de procedură civilă se aplică numai proceselor şi executărilor silite începute după intrarea acestuia în vigoare”, precum şi Decizia nr. 766 din 15 iunie 2011, publicată în Monitorul Oficial al României, Partea I, nr. 549 din 3 august 2011, prin care Curtea a statuat că sintagma „în vigoare” din cuprinsul dispoziţiilor art. 29 alin. (1) şi ale art. 31 alin. (1) din Legea nr. 47/1992 privind organizarea şi funcţionarea Curţii Constituţionale, republicată, este constituţională în măsura în care se interpretează în sensul Că sunt supuse controlului de constituţionalitate şi legile sau ordonanţele ori dispoziţiile din legi sau din ordonanţe ale căror efecte juridice continuă să se producă şi după ieşirea lor din vigoare, Curtea reţine îndeplinirea condiţiilor de admisibilitate prevăzute la art. 29 alin. (1)-(3) din Legea nr. 47/1992.
 Se susţine, în esenţă, că textele criticate contravin dispoziţiilor constituţionale ale art. 21 alin. (1) şi (3) referitor la accesul liber la justiţie şi la dreptul la un proces echitabil.
 I. Referitor la pretinsa neconstituţionalitate a prevederilor art. 183 şi art. 244 alin. 1 din Codul de procedură civilă din 1865, prin Decizia nr. 741 din 12 mai 2009, publicată în Monitorul Oficial al României, Partea I, nr. 379 din 4 iunie 2009, Curtea, în privinţa unei critici de neconstituţionalitate formulate de autorul prezentei excepţii de neconstituţionalitate, a statuat că acesta este nemulţumit de modalitatea de redactare a celor două texte
 de lege, susţinând, în esenţă, că legiuitorul ar fi trebuit să instituie obligativitatea, iar nu posibilitatea judecătorului de a suspenda cursul judecăţii, în cazul defăimării unui înscris ca fals, respectiv când dezlegarea pricinii atârnă, în totul sau în parte, de existenţa sau neexistenţa unui drept care face obiectul unei alte judecăţi. Prin urmare, Curtea a constatat că autorul excepţiei solicită indirect modificarea textului de lege criticat, ceea ce, din perspectiva dispoziţiilor art. 2 alin. (3) din Legea nr. 47/1992, potrivit cărora „Curtea Constituţională se pronunţă numai asupra constituţionalităţii actelor cu privire la care a fost sesizată, fără a putea modifica sau completa prevederile supuse controlului”, apare ca inadmisibil (a se vedea şi Decizia nr. 390 din 19 martie 2009, publicată în Monitorul Oficial al României, Partea I, nr. 334 din 20 mai 2009, şi Decizia nr. 72 din 2 februarie 2012, publicată în Monitorul Oficial al României, Partea I, nr. 232 din 6 aprilie 2012).
 Având în vedere motivarea prezentei excepţii de neconstituţionalitate, Curtea constată că atât considerentele, cât şi soluţia deciziei anterior citate se aplică mutatis mutandis şi cu privire la prevederile art. 1551 alin. 1 şi art. 244 alin. 1 pct. 2 din Codul de procedură civilă din 1865.
 II. Curtea s-a mai pronunţat asupra constituţionalităţii prevederilor art. 28 alin. 2 din Codul de procedură civilă din 1865 prin numeroase decizii, cu titlu de exemplu reţinându-se Decizia nr. 265 din 6 martie 2008, publicată în Monitorul Oficial al României, Partea I, nr. 379 din 19 mai 2008, Decizia nr. 560 din 15 mai 2008, publicată în Monitorul Oficial al României, Partea I, nr. 580 din 1 august 2008, sau Decizia nr. 994 din 7 octombrie 2008, publicată în Monitorul Oficial a! României, Partea I, nr. 739 din 31 octombrie 2008. Prin aceste decizii Curtea a statuat că instituţia recuzării în procesele judiciare se justifică prin imperativul asigurării unei judecăţi imparţiale, în care părţile să fie protejate de eventuala părtinire a judecătorului cauzată de legătura de rudenie sau afinitate cu una dintre părţi, interesul personal pe care îl are în soluţionarea cauzei deduse judecăţii sau alte asemenea împrejurări expres prevăzute de lege. Recuzarea nu poate fi, în consecinţă, decât individuală, şi nu colectivă, şi nici nu poate conduce, în sistemul nostru juridic, la împiedicarea tuturor judecătorilor unei instanţe de a judeca procesele cu care au fost învestiţi în condiţiile legii. Totodată, Curtea a statuat că prin reglementarea criticată legiuitorul nu a înţeles să restrângă accesul liber la justiţie sau dreptul la apărare, ci să asigure un climat de ordine indispensabil exercitării în condiţii optime a acestor drepturi constituţionale. Exercitarea unui drept de către titularul său nu poate avea loc decât într-un anumit cadru juridic, stabilit de legiuitor, cu respectarea anumitor exigenţe, de natură a preveni eventualele abuzuri şi tergiversarea soluţionării cauzelor deduse judecăţii.
 Cu privire la pretinsa neconstituţionalitate a dispoziţiilor art. 30 alin. 4 din Codul de procedură civilă din 1865, Curtea a pronunţat Decizia nr. 364 din 20 martie 2008, publicată în Monitorul Oficial al României, Partea I, nr. 435 din 10 iunie 2008, prin care a reţinut că prevederile art. 30 determină competenţa de soluţionare a cererii de recuzare, incident procedural ce intervine în desfăşurarea normală a procesului civil. Textul de lege criticat instituie regula potrivit căreia recuzarea se soluţionează de instanţa sesizată cu acţiunea principală, judecătorul recuzat neputând participa la alcătuirea completului care se va pronunţa asupra cererii de recuzare. Doar în situaţia în care, din cauza recuzării mai multor judecători, nu se poate forma completul de judecată, se prevede, în alin. 2 al art. 30 din Codul de procedură civilă din 1865, că cererea de recuzare se soluţionează de instanţa ierarhic superioară. Aceste reguli de procedură se justifică prin intenţia legiuitorului de a împiedica tergiversarea nejustificată a înfăptuirii actului de justiţie, ceea ce contribuie la respectarea dreptului părţilor la soluţionarea cauzelor într-un termen rezonabil, ţinându-se seama şi de interesele legitime ale celorlalte părţi, nu numai de cele ale părţii care a formulat cererea de recuzare.
 Asupra constituţionalităţii prevederilor art. 1081 alin. 1 pct. 1 lit. b) din Codul de procedură civilă din 1865, Curtea Constituţională s-a mai pronunţat prin Decizia nr. 1.419 din 20 octombrie 2011, publicată în Monitorul Oficial al României, Partea I, nr. 901 din 20 decembrie 2011, prin care a reţinut că activitatea procesuală a părţilor trebuie să se desfăşoare cu respectarea normelor prevăzute de lege. Stabilirea regulilor de desfăşurare a procesului în faţa instanţelor judecătoreşti este de competenţa exclusivă a legiuitorului, soluţie ce rezultă din dispoziţiile constituţionale ale art. 126 alin. (2) şi art. 129. De asemenea, Curtea â constatat că pentru valorificarea drepturilor şi intereselor legitime părţile trebuie să acţioneze cu bună-credinţă, iar nu în spirit abuziv, şicanatoriu, vexator pentru magistraţi ori pentru instanţă. Curtea Constituţională a statuat în jurisprudenţa sa, de exemplu, prin Decizia nr. 73 din 19 iulie 1995, publicată în Monitorul Oficial al României, Partea I, nr. 177 din 8 august 1995, că exercitarea de către o persoană a unui drept ce îi este recunoscut prin lege nu poate să justifice, prin ea însăşi, o prezumţie a relei-credinţe. De altfel, exercitarea abuzivă a unui drept se produce numai în situaţia în care acel drept se realizează în alt scop decât cel pentru care legea l-a recunoscut.
 Curtea Constituţională s-a mai pronunţat asupra constituţionalităţii prevederilor art. 1085 alin. 1 şi 3 din Codul de procedură civilă din 1865, prin Decizia nr. 308 din 3 martie 2011, publicată în Monitorul Oficial al României, Partea I, nr. 246 din 7 aprilie 2011, Decizia nr. 848 din 23 iunie 2011, publicată în Monitorul Oficial al României, Partea I, nr. 630 din 5 septembrie 2011, Decizia nr. 1.419 din 20 octombrie 2011, publicată în Monitorul Oficial al României, Partea I, nr. 901 din 20 decembrie 2011, Decizia nr. 344 din 10 aprilie 2012, publicată în Monitorul Oficial al României, Partea I, nr. 407 din 19 iunie 2012, şi Decizia nr. 64 din 21 februarie 2013, publicată în Monitorul Oficial al României, Partea I, nr. 160 din 26 martie 2013, prin care a statuat că reglementarea criticată a fost adoptată de legiuitor în cadrul competenţei sale constituţionale, astfel cum este consacrată prin art. 126 alin. (2) şi art. 129 din Constituţie, potrivit cărora „competenţa instanţelor judecătoreşti şi procedura de judecată sunt prevăzute numai prin lege”, iar „împotriva hotărârilor judecătoreşti, părţile interesate şi Ministerul Public pot exercita căile de atac, în condiţiile legii”. De asemenea, Curtea a constatat că legiuitorul, prin reglementarea art. 1085 din Codul de procedură civilă din 1865, a dorit instituirea unei căi de atac particulare, care se califică ca fiind o cale specifică de retractare. Întrucât aplicarea amenzii constituie un incident procedural, ea va fi aplicată de către judecătorii învestiţi cu acţiunea principală. Cenzurarea încheierii de stabilire a amenzii de către instanţa care a dispus sancţiunea este firească, deoarece aplicarea amenzii nu implică o judecată de fond. Dacă cererea de reexaminare este admisă ca urmare a constatării faptului că sancţiunea a fost aplicată fără temei sau cu încălcarea unor dispoziţii legale, amenda aplicată poate fi revocată sau poate fi redusă în situaţia în care se apreciază cuantumul amenzii aplicate ca fiind prea mare în raport cu abaterea săvârşită. Faptul că împotriva încheierii de stabilire a amenzii sau despăgubirii se poate face numai cerere de reexaminare, aceasta soluţionându-se de către instanţa de judecată ori de preşedintele instanţei de executare care a aplicat amenda sau despăgubirea, nu poate constitui o încălcare a vreunei prevederi constituţionale, întrucât instanţa nu soluţionează fondul litigiului. Cererea se judecă în camera de consiliu, cu citarea părţilor, în temeiul art. 85 din Codul de procedură civilă, şi se soluţionează prin încheiere irevocabilă. Există în acest caz doar posibilitatea de a reveni asupra amenzii sau despăgubirii, în scopul de a uşura situaţia persoanei obligate la plata acestora.
 Referitor la constituţionalitatea prevederilor art. 1551 alin. 1 din Codul de procedură civilă din 1865, prin Decizia nr. 1.385 din 29 octombrie 2009, publicată în Monitorul Oficial al României, Partea I, nr. 874 din 15 decembrie 2009, Curtea a statuat că textele criticate reprezintă norme de procedură, iar, potrivit art. 126 alin. (2) din Constituţie, legiuitorul are deplina libertate de a stabili competenţa instanţelor judecătoreşti şi procedura de judecată, evident, cu respectarea principiilor şi” prevederilor Legii fundamentale. Aşadar, Curtea a reţinut că acestea instituie suficiente garanţii pentru asigurarea accesului liber la justiţie, şi anume: încheierea de suspendare trebuie să prevadă care anume obligaţii nu au fost respectate; împotriva încheierii pronunţate de instanţă partea nemulţumită are deschisă calea apelului, potrivit art. 282 alin. 2 din Codul de procedură civilă; la cererea părţii, judecata va fi reluată dacă obligaţiile respective au fost îndeplinite.
 Cu privire la constituţionalitatea art. 29 alin. (4) din Legea nr. 47/1992, Curtea Constituţională a pronunţat Decizia nr. 72 din 2 februarie 2012, publicată în Monitorul Oficial al României, Partea I, nr. 232 din 6 aprilie 2012, prin care a reţinut că în logica argumentelor autorului excepţiei s-ar ajunge la convertirea controlului de constituţionalitate realizat pe calea excepţiei de neconstituţionalitate într-o veritabilă adio populam, instrument al controlului de constituţionalitate nereglementat de Constituţie. Astfel, Curtea a observat că prevederile art. 29 alin. (4) din Legea nr. 47/1992 sunt norme de procedură pe care instanţa care a fost sesizată cu excepţia de neconstituţionalitate este obligată să le aplice în vederea selectării doar a acelor excepţii care, potrivit legii, pot face obiectul controlului de constituţionalitate exercitat de Curtea Constituţională. Prin urmare, instanţa de judecată se pronunţă doar asupra admisibilităţii sesizărilor, cu obligaţia de a respinge ca inadmisibile pe acelea care nu îndeplinesc condiţiile legii, având rolul unui filtru al excepţiei de neconstituţionalitate invocate de părţi. Instituind imposibilitatea sesizării Curţii Constituţionale direct de către părţi, legiuitorul a avut în vedere prevenirea eventualelor abuzuri şi tergiversarea cauzelor deduse judecăţii, în deplin acord cu dispoziţiile art. 57 din Constituţie, potrivit cărora drepturile şi libertăţile constituţionale trebuie exercitate cu bună-credinţă, fără a încălca drepturile şi libertăţile celorlalţi, în acest sens fiind şi Decizia nr. 741 din 12 mai 2009.
 1. Respinge, ca inadmisibilă, excepţia de neconstituţionalitate a prevederilor art. 1551 alin. 1, art. 183 şi art. 244 alin. 1 pct. 2 din Codul de procedură civilă din 1865, excepţie ridicată de Emil Balaure în Dosarul nr. 10.139/245/2012 al Judecătoriei Iaşi - Secţia civilă.
 2. Respinge, ca neîntemeiată, excepţia de neconstituţionalitate ridicată de Emil Balaure în Dosarul nr. 10.139/245/2012 al Judecătoriei Iaşi - Secţia civilă şi constată că dispoziţiile art. 28 alin. 2, art. 30 alin. 4, art. 1081 alin. 1 pct. 1 lit. b) şi art. 1085 alin. 1 şi 3 din Codul de procedură civilă din 1865 şi ale art. 29 alin. (4) din Legea nr. 47/1992 privind organizarea şi funcţionarea Curţii Constituţionale sunt constituţionale în raport cu criticile formulate.
 Decizia se comunică Judecătoriei Iaşi - Secţia civilă şi se publică în Monitorul Oficial al Românei, Partea I.
 referitoare la excepţia de neconstituţionalitate a prevederilor art. 2441 alin. 1 teza finală din Codul de procedură civilă din 1865
 Pe rol se află soluţionarea excepţiei de neconstituţionalitate a prevederilor art. 2441 alin. 1 teza finală din Codul de procedură civilă, excepţie ridicată de Felicia Marpozan şi Sorin-Nicolae
 Marpozan în Dosarul nr. 47.050/3/2010 al Curţii de Apel Bucureşti - Secţia a IV-a civilă şi care constituie obiectul Dosarului nr. 157D/2013 al Curţii Constituţionale.
 La apelul nominal răspund autorii excepţiei, prin avocaţii Răzvan Constantin Murariu şi Mădălina Stan, cu împuternicire depusă la dosar, precum şi partea Viorel Istrate, personal. Lipsesc celelalte părţi, faţă de care procedura de citare a fost legal îndeplinită.
 Cauza fiind în stare de judecată, preşedintele Curţii acordă cuvântul reprezentanţilor autorilor excepţiei, care solicită admiterea excepţiei, pentru motivele invocate în faţa instanţei de judecată. De asemenea, se referă la aspecte ce ţin de aplicarea legii de către instanţa de judecată.
 Având cuvântul, partea Viorel Istrate solicită respingerea excepţiei, sens în care depune note scrise.
 Prin încheierea din 14 februarie 2013, pronunţată în Dosarul nr. 47.050/3/2010, Curtea de Apel Bucureşti - Secţia a IV-a civilă a sesizat Curtea Constituţionala cu excepţia de neconstituţionalitate a prevederilor art. 2441 alin. 1 teza finală din Codul de procedură civilă, excepţie ridicată de Felicia Marpozan si Sorin-Nicolae Marpozan într-o cauză ce are ca obiect „fond funciar - recurs împotriva încheierilor de suspendare a judecăţii”.
 În motivarea excepţiei de neconstituţionalitate autorii acesteia susţin că prin reglementarea tezei finale a art. 2441 alin. 1 din Codul de procedură civilă se încalcă principiul dublului grad de jurisdicţie şi, implicit, dreptul la un recurs efectiv.
 Arată că, în speţă, prin invocarea de către partea adversă a unor procese penale fictive, procesul a fost suspendat în mod abuziv, fapt ce încalcă garantarea dreptului de proprietate al autorului excepţiei asupra imobilului ce constituie obiect al judecăţii. Invocă şi neexercitarea rolului activ al instanţei de recurs, care nu a oferit răspunsuri asupra adreselor trimise către Parchetul de pe lângă Judecătoria Sectorului 2 Bucureşti.
 Curtea de Apel Bucureşti - Secţia a IV-a civilă apreciază că excepţia de neconstituţionalitate este neîntemeiată, cu precizarea că textul de lege criticat trebuie interpretat prin raportare la prevederile art. 316 şi art. 282 alin. 2 teza finală din Codul de procedură civilă.
 Guvernul apreciază că excepţia de neconstituţionalitate este neîntemeiată, sens în care arată că textul de lege criticat reprezintă norme speciale de procedură, derogatorii de la dreptul comun, impuse de specificul domeniului reglementat, şi anume suspendarea judecăţii, adoptate de legiuitor în cadrul competenţei sale constituţionale. Consideră că încheierea prin care se dispune suspendarea judecăţii îşi însuşeşte caracterul irevocabil al hotărârii pronunţate în recurs.
 Avocatul Poporului apreciază că excepţia de neconstituţionalitate este neîntemeiată, sens în care invocă jurisprudenţa în materie a Curţii Constituţionale, respectiv deciziile nr. 630/2008 şi nr. 1.019/2008. Arată că. În speţă, nu se judecă fondul pricinii, ci numai un incident procedural apărut în timpul soluţionării cauzei.
 examinând încheierea de sesizare, punctele de vedere ale Guvernului şi Avocatului Poporului, raportul întocmit de judecătorul-raportor, susţinerile părţilor prezente, concluziile procurorului, notele scrise depuse la dosar, dispoziţiile legale criticate, raportate la prevederile Constituţiei, precum şi Legea nr. 47/1992, reţine următoarele;
 Obiectul excepţiei de neconstituţionalitate îl reprezintă prevederile art. 2441 alin. 1 teza finală din Codul de procedură civilă, astfel cum a fost modificat prin Legea nr. 219/2005 privind aprobarea Ordonanţei de urgenţă a Guvernului nr. 138/2000 pentru modificarea şi completarea Codului de procedură civilă, publicată în Monitorul Oficial al României, Partea I, nr. 609 din 14 iulie 2005, cu următorul conţinut: asupra suspendării judecării procesului, instanţa se va pronunţa prin încheiere care poate fi atacată cu recurs în mod separat, cu excepţia celor pronunţate în recurs.”
 Curtea reţine că prevederile art. 2441 alin. 1 din Codul de procedură civilă din 1865, care constituie, conform încheierii de sesizare, obiectul prezentei excepţii de neconstituţionalitate, se regăsesc la art. 414 alin. (1) din Codul de procedură civilă în vigoare la data pronunţării deciziei, într-o formulare modificată.
 Având în vedere prevederile art. 3 alin. (1) din Legea nr. 76/2012 pentru punerea în aplicare a Legii nr. 134/2010 privind Codul de procedură civilă, publicată în Monitorul Oficial al României, Partea I, nr. 365 din 30 mai 2012, potrivit cărora „dispoziţiile Codului de procedură civilă se aplică numai proceselor şi executărilor silite începute după intrarea acestuia în vigoare”, precum şi Decizia nr. 766 din 15 iunie 2011, publicată în Monitorul Oficial al României, Partea I, nr. 549 din 3 august 2011, prin care s-a reţinut că sintagma „în vigoare” din cuprinsul dispoziţiilor art. 29 alin. (1) şi ale art. 31 alin. (1) din Legea nr. 47/1992 privind organizarea şi funcţionarea Curţii Constituţionale este constituţională în măsura în care se interpretează în sensul că sunt supuse controlului de constituţionalitate şi legile sau ordonanţele ori dispoziţiile din legi sau din ordonanţe ale căror efecte juridice continuă să se producă şi după ieşirea lor din vigoare, Curtea urmează să se pronunţe asupra prevederilor art. 2441 alin. 1 teza finală din Codul de procedură civilă din 1865, mai sus citate.
 Autorii excepţiei susţin că textul de lege criticat contravine dispoziţiilor constituţionale ale art. 20 referitor la tratatele internaţionale privind drepturile omului, art. 21 alin. (1), (2) şi (3) privind accesul liber la justiţie, art. 24 referitor la dreptul la apărare, art. 44 alin. (1) şi (2) privind dreptul de proprietate privată, art. 124 alin. (1) referitor la înfăptuirea justiţiei şi ale art. 129 privind folosirea căilor de atac.
 De asemenea, sunt invocate prevederile art. 6 paragraful 1 privind dreptul la un proces echitabil şi ale art. 13 referitor la dreptul persoanei de a se adresa efectiv unei instanţe naţionale din Convenţia pentru apărarea drepturilor omului şi a libertăţilor fundamentale.
 Examinând excepţia de neconstituţionalitate, Curtea constată că în numeroase rânduri s-a mai pronunţat cu privire la textul de lege criticat. Astfel, de exemplu, prin Decizia nr. 324 din 26 noiembrie 2002, publicată în Monitorul Oficial al României, Partea I, nr. 938 din 20 decembrie 2002, Curtea a statuat că dispoziţiile art. 2441 nu conţin nicio dispoziţie discriminatorie, regimul juridic diferit - constând în aceea Că numai încheierea prin care s-a dispus suspendarea judecăţii poate fi atacată cu recurs separat, în vreme ce încheierea prin care s-a respins cererea de suspendare poate fi atacată doar odată cu fondul - fiind determinat de deosebirea de situaţii care impune soluţii legislative diferite, ambele fiind determinate de asigurarea celerităţii soluţionării cauzelor aflate pe rolul instanţelor. Reglementarea procedurală dedusă controlului nu contravine nici art. 21 din Constituţie, întrucât, chiar dacă încheierea de respingere a cererii de suspendare nu poate fi atacată cu recurs separat, ea poate fi atacată odată cu fondul, potrivit prevederilor art. 282 alin. 2 din Codul de procedură civilă, care constituie reglementarea de drept comun în materie.
 Pe de altă parte, Curtea a constatat că împotriva încheierii susceptibile de a fi atacată separat poate fi exercitata aceeaşi cale de atac precum împotriva hotărârii pronunţate pe fondul cauzei. Împrejurarea că încheierea prin care se dispune suspendarea judecării procesului este pronunţată în faza procesuală a recursului justifică pe deplin opţiunea legiuitorului în sensul exceptării ei de la posibilitatea exercitării căii de atac prevăzute de lege pentru celelalte situaţii. Astfel, întrucât stadiul procesual este recursul, hotărârea care soluţionează cauza are caracter irevocabil. Prin urmare, încheierea prin care se dispune suspendarea judecăţii îşi însuşeşte acest caracter, tocmai pentru că, pregătind pronunţarea hotărârii finale, ea urmează soarta acesteia din urmă. O atare soluţie împiedică prelungirea excesivă a duratei procesului şi contribuie la soluţionarea cauzei într-un termen rezonabil.
 În ceea ce priveşte pretinsa încălcare a dispoziţiilor art. 44 alin. (1) din Constituţie, Curtea constată că acestea nu au nicio incidenţă în cauză.
 Respinge, ca neîntemeiată, excepţia de neconstituţionalitate ridicată de Felicia Marpozan şi Sorin-Nicolae Marpozan în Dosarul nr. 47.050/3/2010 al Curţii de Apel Bucureşti - Secţia a IV-a civilă şi constată că dispoziţiile art. 2441 alin. 1 teza finală din Codul de procedură civilă din 1865 sunt constituţionale în raport cu criticile formulate.
 Văzând Referatul de aprobare al Direcţiei farmaceutice şi dispozitive medicale nr. E.N. 6630/2013, având în vedere:
 - prevederile art. 210 alin. (1) lit. k) din Legea nr. 95/2006 privind reforma în domeniul sănătăţii, cu modificările şi completările ulterioare;
 - prevederile Hotărârii Guvernului nr. 720/2008 pentru aprobarea Listei cuprinzând denumirile comune internaţionale corespunzătoare medicamentelor de care beneficiază asiguraţii, cu sau fără contribuţie personală, pe bază de prescripţie medicală, în sistemul asigurărilor sociale de sănătate, cu modificările şi completările ulterioare,
 Art. II. - Prezentul ordin intră în vigoare începând cu luna iulie 2013.
 *) Anexa se publică în Monitorul Oficial al României, Partea I, nr. 397 bis, care se poate achiziţiona de la Centrul pentru relaţii cu publicul al Regiei Autonome .Monitorul Oficial”, Bucureşti, şos. Panduri nr. 1.


type: wikipedia

text:
Hoax ([houks]) (poplašná zpráva, řetězový e-mail) označuje nevyžádanou klamavou zprávu, která je formulována tak, aby způsobila bezmyšlenkovité přijetí a další rozesílání uživatelem počítače (e-mailem, online zprávami, sdílením na sociálních sítích). Používá mystifikaci, polopravdy, lež, někdy až žertovné vyznění, které však příjemce kvůli emociálnímu náboji zprávy nevnímá. Obvykle varuje před nějakým virem, prosí o pomoc, informuje o údajném nebezpečí, snaží se ho pobavit apod a vyzývá co nejrychlejšímu dalšímu rozeslání (aby před odesláním nad obsahem zprávy nepřemýšlel).
 Historie
 Slovo hoax (anglické slovo ze 17. století) je zřejmě zkrácenina magického renesančního zaříkávadla hokus pokus, po němž většinou následovalo provedení nějakého kouzelnického triku. V angličtině vznikl výraz hoax na konci 18. století z latinského hocus (ve smyslu podvádět).
 V české krásné literatuře užil termín hoax jako jeden z prvních spisovatel Karel Čapek ve Válce s mloky. Slovo hoax ale bylo v češtině známo již od 2. polovině 19. století ve významu burzovní podvod.
 Škodlivost hoaxů
 Běžní uživatelé hoaxům často věří a (v dobré víře) jednají podle nich (a rozesílají je dále ve snaze pomoci i ostatním), či je považují za pouhý neškodný vtip, odborníci a správci sítí často hoaxy chápou jako nebezpečný jev, kterému je nutno se bránit. Mezi důvody škodlivosti patří např.:
 Obtěžování příjemců
 Opakovaný příjem nesmyslných zpráv je pro mnohé uživatele nepříjemný, zejména v době epidemie, kdy se v e-mailových schránkách objevuje stejná zpráva několikrát denně.
 Nebezpečné rady
 Některé hoaxy poskytují nebezpečné rady, např. jak se zbavit domnělého viru smazáním nějakého souboru. Uživatel, který takové rady slepě následuje, může svému počítači naopak ublížit.
 Ztráta důvěryhodnosti
 Odesílatel nepravdivých zpráv ohrožuje svou důvěryhodnost, zvláště pokud takové zprávy odesílá z pracovního e-mailu. V takovém případě může utrpět i pověst příslušné firmy či úřadu.
 Prozrazení důvěrných informací
 Pokud uživatel hoax přeposílá na mnoho dalších adres, běžně ponechá adresy všech příjemců ve zprávě, kde si je mohou všichni přečíst. Tím se šíří obrovský seznam e-mailových adres mezi předem neurčité množství cizích lidí a zvyšuje se tím potenciál pro šíření spamu a počítačových virů. V některých případech dokonce hoax žádá o vyplnění dalších údajů jako adresy či rodného čísla a odeslání takové zprávy na jakousi adresu.
 Typické hoaxy
 Falešný poplach – původní význam slova hoax. Zpráva manipuluje s informacemi a snaží se uživatele přimět hlavně k dalšímu šíření (Pozor ICQ vir, pošlete to všem.) nebo dokonce k nějakému destruktivnímu zásahu (Smažte jbdmgr.exe z instalace Windows, je to virus.).
 Zábavné – dříve se řetězové dopisy šířily jen klasickou poštou, dnes se přesunuly na internet. Tyto využívají uživatelovy touhy být vtipný nebo jeho pověrčivosti a vyhrožují (Nepřepošleš-li, budeš mít smůlu.). Naopak poslušnému uživateli slibují všechno možné.
 Prosby – hoax většinou působí na city a prosí příjemce o darování krve, hledání ztracené osoby, případně přímo vylákává peníze. Některé z těchto zpráv původně opravdu rozeslali lidé ve svízelné životní situaci, ale hoaxy často přežívají mnohem déle, než měl autor v úmyslu. (Např. známý hoax s žádostí o krev pro Alexandra Gála šířený v prosinci 2004 více než čtyři roky po jeho smrti.)
 Ochrana proti hoaxům
 Odborníci se shodují, že pokud dostaneme takovýto e-mail či jinou zprávu, je dobré kontaktovat odesílatele, a pokusit se ho poučit o zbytečnosti a nezřídka kdy také o škodlivosti jeho počínání (i když to mohl dělat v dobrém úmyslu). Do budoucna by se takto dalo ušetřit mnoho času i energie.
 Občas se však může stát, že jde o reálné varování před hrozbou, které je vhodné rozeslat dále. To se ovšem doporučuje pouze v tom případě, kdy si je uživatel jistý, že se o hoax opravdu nejedná. Například, když znáte odesílatele a víte, že rozumí tomu co píše, že hoax neposílá a důvěřujete mu.
 Server HOAX.cz uvádí jednoduché pravidlo, jak jednoduše rozeznat hoax od důležité informace: „V praxi můžeme použít následující pravidlo: Jestliže zpráva obsahuje výzvu k hromadnému rozeslání na další adresy, je to s největší pravděpodobností HOAX.“ Samozřejmě, že neplatí na 100 %, ale alespoň částečně se rozeznat dá.
 Příklady hoaxů
 {{Citát v rámečku|Od xx.xx.xx bude ICQ placené!! Ale ještě máte šanci s tím něco udělat, podepište petici na www.xx.xx!! Potom odešlete tuto zprávu x lidem a stiskněte F1. Vaše ikonka zmodrá a placení se vám vyhne.}}
 Právní klasifikace Šíření poplašné zprávy'' je v České republice od roku 2009 trestný čin podle § 357 trestního zákoníku, jehož se dopustí pachatel, který úmyslně způsobí „nebezpečí vážného znepokojení alespoň části obyvatelstva nějakého místa tím, že rozšiřuje poplašnou zprávu, která je nepravdivá“. Trest je stanoven do pěti let odnětí svobody. Pokud je čin spáchán v době ohrožení státu nebo válečného stavu, je maximální výše trestu až osm let odnětí svobody. Podobná skutková podstata byla obsažena i v předchozím trestním zákoně a je obsažena i v právních řádech mnoha dalších států.
 Trestnost se vztahuje pouze na šíření nepravdivé poplašné zprávy. V případě nastalé poplachové situace, tedy v ohrožení životů, zdraví nebo majetku, může být naopak šíření či oznámení poplašné zprávy povinné a trestné může být její nešíření. Například v případě požáru má každý povinnost ohlásit neodkladně na určeném místě zjištěný požár nebo zabezpečit jeho ohlášení. Podle některých požárních řádů se požární poplach vyhlašuje například voláním „Hoří!“, zvoněním zvonů či údery na jiné kovové předměty, sírénou a podobně. Obecně je za základní způsob varování obyvatelstva považováno vyhlášení varovného signálu. K prostředkům varování patří poplachové rotační (motorové) sirény, elektronické sirény a místní informační systémy s vlastnostmi elektronických sirén (například obecní rozhlasy). Jejich prostřednictvím lze vyhlásit jak všeobecnou výstrahu, tak specifická ohrožení, jako je například nebezpečí zátopové vlny, chemická havárie, radiační havárie. Zvláštní signál bývá určen pro vyhlašování požárního poplachu, kterým jsou svolávány zejména dobrovolnické hasičské jednotky, v minulosti byla pomoc při hašení požárů jednou ze základních občanských povinností.
 Šíření nepravdivé poplašné zprávy patří zpravidla mezi verbální trestné činy. Široký výklad této skutkové podstaty může vést k potlačování svobody projevu, pokud je uplatňován například proti tzv. alarmistům varujícím před ekologickými, sociálními, politickými nebo průmyslovými riziky a škodami.
 Odkazy
 Reference
 Související články
 Fake news
 Dezinformace
 Fáma
 Spam
 Počítačový virus
 Phishing
 Sociální inženýrství (bezpečnost)
 Externí odkazy
 www.hoax.cz – databáze hoaxů s popisy a dalšími informacemi
 Článek o asijských hoaxech na serveru Lupa
 Elektronická pošta
 Internetová kultura
 Druhy humoru
 Anglická slova a fráze
 Podvody
 Dorozumívání
 Žurnalistika


type: caselaw

jurisdiction: EU

text:
 15.12.2014
 EL
 Επίσημη Εφημερίδα της Ευρωπαϊκής Ένωσης
 C 448/38
 Διάταξη του Δικαστηρίου Δημόσιας Διοίκησης (τρίτο τμήμα) της 5ης Νοεμβρίου 2014 — CY κατά EKT
 (Υπόθεση F-68/13) (1)
 ((Θάνατος του προσφεύγοντος - Eπανάληψη της προφορικής διαδικασίας - Mη συνέχιση της δίκης από τους έλκοντες δικαιώματα - Κατάργηση της δίκης))
 (2014/C 448/48)
 Γλώσσα διαδικασίας: η αγγλική
 Διάδικοι
 Προσφεύγων-ενάγων: CY (εκπρόσωποι: L. Levi και M. Vandenbussche, δικηγόροι)
 Καθής-εναγόμενη: Ευρωπαϊκή Κεντρική Τράπεζα (εκπρόσωποι: E. Carlini και F. Feyerbacher, καθώς και B. Wägenbaur, δικηγόρος)
 Αντικείμενο
 Ακύρωση, αφενός, της αποφάσεως με την οποία περατώθηκε η εσωτερική διοικητική έρευνα που διεξήχθη για τις πράξεις ηθικής παρενοχλήσεως εις βάρος του προσφεύγοντος-ενάγοντος και, αφετέρου, της εκθέσεως έρευνας, καθώς και χρηματική ικανοποίηση για την προβαλλόμενη υποστείσα ηθική βλάβη.
 Διατακτικό
 Το Δικαστήριο Δημόσιας Διοίκησης διατάσσει:
 1.
 Καταργεί τη δίκη.
 2.
 Κάθε διάδικος φέρει τα δικαστικά έξοδά του.
 (1) ΕΕ C 274 της 21/09/2013, σ. 31.