type: other

text:
„Predhodno odločanje – Osebni podatki – Varstvo posameznikov pri obdelavi teh podatkov – Direktiva 95/46/ES – Člen 6(1)(e) – Podatki, ki se objavijo v registru družb – Prva direktiva 68/151/EGS – Člen 3 – Prenehanje zadevne družbe – Omejitev dostopa tretjih oseb do teh podatkov“
 V zadevi C‐398/15,
 katere predmet je predlog za sprejetje predhodne odločbe na podlagi člena 267 PDEU, ki ga je vložilo Corte suprema di cassazione (kasacijsko sodišče, Italija) z odločbo z dne 21. maja 2015, ki je na Sodišče prispela 23. julija 2015, v postopku
 Salvatoreju Manniju,
 na podlagi pisnega postopka in obravnave z dne 15. junija 2016,
 – za Camera di Commercio Industria, Artigianato e Agricoltura di Lecce L. Caprioli, odvetnik,
 – za italijansko vlado G. Palmieri, agentka, skupaj z E. De Bonisom in P. Grassom, avvocati dello Stato,
 – za Irsko E. Creedon, J. Quaney in A. Joyce, agenti, skupaj z A. Carroll, barrister,
 – za portugalsko vlado L. Inez Fernandes, M. Figueiredo in C. Vieira Guerra, agenti,
 – za Evropsko komisijo P. Costa de Oliveira, D. Nardi in H. Støvlbæk, agenti,
 po predstavitvi sklepnih predlogov generalnega pravobranilca na obravnavi 8. septembra 2016
 1 Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 3 Prve direktive Sveta 68/151/EGS z dne 9. marca 1968 o uskladitvi zaščitnih ukrepov za varovanje interesov družbenikov in tretjih oseb, ki jih države članice zahtevajo od gospodarskih družb v skladu z drugim odstavkom člena 58 Pogodbe, zato da se oblikujejo zaščitni ukrepi z enakim učinkom v vsej Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 1, str. 3), kakor je bila spremenjena z Direktivo 2003/58/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 15. julija 2003 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 1, str. 304) (v nadaljevanju: Direktiva 68/151), in člena 6(1)(e) Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 95/46/ES z dne 24. oktobra 1995 o varstvu posameznikov pri obdelavi osebnih podatkov in o prostem pretoku takih podatkov (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 13, zvezek 15, str. 355).
 2 Ta predlog za sprejetje predhodne odločbe je bil vložen v okviru spora med Camera di Commercio, Industria, Artigianato e Agricoltura di Lecce (gospodarska, industrijska, obrtna in kmetijska zbornica v Lecceju, Italija, v nadaljevanju: gospodarska zbornica v Lecceju) in Salvatorejem Mannijem, ki je nastal, ker je navedena zbornica zavrnila izbris nekaterih osebnih podatkov v zvezi s S. Mannijem iz registra družb.
 Direktiva 68/151
 3 Kot je navedeno v uvodni izjavi 3 Direktive 2003/58, je bila ta namenjena zlasti posodobitvi Direktive 68/151 zaradi „lažje in hitrejše dostopnosti informacij o družbah zainteresiranim strankam, ampak tudi močn[e] poenostavit[ve] formalnosti v zvezi z objavo, ki veljajo za družbe“.
 4 V uvodnih izjavah Direktive 68/151 je navedeno:
 „ker je usklajevanje, predvideno v členu 54(3)(g) [Pogodbe EGS] in v Splošnem programu za odpravo omejitev svobode ustanavljanja podjetij, nujna zadeva, zlasti v zvezi z delniškimi družbami in drugimi družbami z omejeno odgovornostjo, ker dejavnost takih družb pogosto presega meje nacionalnega ozemlja;
 ker je uskladitev nacionalnih določb v zvezi z objavo, veljavnostjo sprejetih obveznosti in ničnostjo takih družb še posebej pomembna, zlasti glede varstva interesov tretjih oseb;
 ker morajo biti zato določbe Skupnosti v zvezi s temi družbami sprejete sočasno, saj je njihovo edino jamstvo nasproti tretjim osebam njihovo premoženje;
 ker morajo biti osnovni dokumenti družbe objavljeni, zato da se lahko tretje osebe seznanijo z njihovo vsebino in drugimi informacijami v zvezi z družbo, zlasti s podatki o osebah, ki so pooblaščene za zastopanje in sprejemanje obveznosti v imenu družbe;
 ker mora biti varstvo tretjih oseb zagotovljeno z določbami, ki kar najbolj omejujejo vzroke, zaradi katerih niso veljavne obveznosti, sklenjene v imenu družbe;
 ker je zaradi zagotovitve pravne varnosti glede odnosov med družbo in tretjimi osebami, pa tudi med družbeniki, treba omejiti možne primere ničnosti in povratni učinki ugotovljene ničnosti, in določiti kratek rok, v katerem lahko tretje osebe nasprotujejo vsaki takšni ugotovitvi.“
 5 V skladu s členom 1 Direktive 68/151 se usklajevalni ukrepi, predpisani s to direktivo, uporabljajo za zakone in druge predpise držav članic v zvezi s tipi družb, ki so našteti v tej določbi, med katerimi je za Italijansko republiko navedena società a responsabilità limitata (družba z omejeno odgovornostjo).
 6 Člen 2 te direktive v oddelku I te direktive, naslovljenem „Objava“, določa:
 „1. Države članice sprejmejo potrebne ukrepe za zagotovitev obveznosti družb, da objavijo najmanj naslednje dokumente in podatke:
 (d) imenovanje, odpoklic in podatke o osebah, ki so ali kot v zakonu predvideni organ ali kot članice takega organa:
 (i) pooblaščene, da zastopajo družbo v poslih s tretjimi osebami in v sodnih postopkih;
 (ii) udeležene pri upravljanju, nadzoru ali obvladovanju družbe.
 (h) prenehanje družbe;
 (j) imenovanje likvidacijskih upraviteljev, podrobne podatke o njih in njihova pooblastila, razen če ta pooblastila izhajajo izrecno in izključno iz zakona ali statuta družbe;
 (k) ustavitev postopka likvidacije in v državah članicah, kjer ima izbris družbe iz registra pravne posledice, podatke o vsakem takem izbrisu.“
 7 Člen 3 navedene direktive, ki spada v isti oddelek, določa:
 „1. V vsaki državi članici se v centralnem registru, trgovinskem registru ali registru podjetij odpre spis za vsako registrirano družbo.
 Od datuma, ki ga določi vsaka država članica, ki pa ne sme biti poznejši od 1. januarja 2007, morajo biti prepisi iz prvega pododstavka na voljo iz registra v papirni ali elektronski obliki, kakor se odloči vlagatelj. To velja za vse dokumente in podatke, ne glede na to, ali so bili vpisani pred določenim datumom ali po njem. Vendar pa lahko države članice odločijo, da vsi dokumenti in podatki ali nekatere vrste dokumentov in podatkov, vpisanih v papirni obliki na dan ali pred datumom, ki ne sme biti poznejši od 31. decembra 2006, iz registra niso dostopni v elektronski obliki, če je med datumom vpisa in datumom vloge registru preteklo določeno časovno obdobje. Tako določeno obdobje ne sme biti krajše od 10 let.
 8 Direktiva 68/151 je bila razveljavljena in nadomeščena z Direktivo 2009/101/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. septembra 2009 o uskladitvi zaščitnih ukrepov za varovanje interesov družbenikov in tretjih oseb, ki jih države članice zahtevajo od gospodarskih družb v skladu z drugim pododstavkom člena 48 Pogodbe, zato da se oblikujejo zaščitni ukrepi z enakim učinkom v vsej Skupnosti (UL 2009, L 258, str. 11), ki je bila pozneje spremenjena z Direktivo 2012/17/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 13. junija 2012 (UL 2012, L 156, str. 1).
 9 Z Direktivo 2012/17 je bil med drugim v Direktivo 2009/101 vnesen člen 7a, ki določa:
 „Za obdelavo osebnih podatkov, ki se opravlja v okviru te direktive, se uporablja Direktiva 95/46[...].“
 10 Vendar se glede na čas dejanskega stanja za spor o glavni stvari uporablja Direktiva 68/151.
 11 V Direktivi 95/46, katere člen 1 določa, da je njen namen varstvo temeljnih pravic in svoboščin fizičnih oseb in predvsem njihove pravice do zasebnosti pri obdelavi osebnih podatkov ter odstranjevanje ovir za prosti prenos teh podatkov, je v uvodnih izjavah 10 in 25 navedeno:
 „(10) ker je namen nacionalne zakonodaje o obdelavi osebnih podatkov varovati temeljne pravice in svoboščine, predvsem pravico do zasebnosti, ki jo priznava člen 8 Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin[, podpisane 4. novembra 1950 v Rimu], pa tudi splošna načela zakonodaje Skupnosti; ker zato približevanje teh zakonodaj ne sme povzročiti zmanjšanja varstva, ki ga zagotavljajo, ampak mora imeti za cilj zagotovitev visoke ravni varstva v Skupnosti;
 (25) ker se morajo načela varstva po eni strani izražati v obveznostih, ki so naložene osebam, [...] odgovornim za obdelavo, predvsem glede kakovosti podatkov, tehnične varnosti, uradnega obvestila nadzornemu organu in okoliščin, v katerih se lahko izvaja obdelava, ter po drugi strani v pravici, podeljeni posameznikom, katerih podatki so predmet obdelave, da so obveščeni o potekajoči obdelavi, da imajo vpogled v podatke, da zahtevajo popravke in da v nekaterih okoliščinah celo ugovarjajo obdelavi“.
 12 Člen 2 Direktive 95/46 določa:
 (b) ‚obdelava osebnih podatkov‘ (‚obdelava‘) pomeni kakršen koli postopek ali niz postopkov, ki se izvajajo v zvezi z osebnimi podatki z avtomatskimi sredstvi ali brez njih, kakršno je zbiranje, beleženje, urejanje, shranjevanje, prilagajanje ali predelava, iskanje, posvetovanje, uporaba, posredovanje s prenosom, širjenje ali drugo razpolaganje [dajanje na voljo], prilagajanje ali kombiniranje, blokiranje, izbris ali uničenje;
 13 Člen 3 navedene direktive, naslovljen „Področje uporabe“, v odstavku 1 določa:
 14 Člen 6 Direktive 95/46 v oddelku I, naslovljenem „Načela v zvezi s kakovostjo podatkov“, ki je v poglavju II, določa:
 15 Člen 7 Direktive 95/46 v oddelku II, naslovljenem „Merila za zakonitost obdelave podatkov“, ki je v poglavju II, določa:
 16 Člen 12 iste direktive, naslovljen „Pravica do dostopa“, določa:
 17 Člen 14 Direktive 95/46, naslovljen „Pravica posameznika, na katerega se nanašajo osebni podatki, do ugovora“, določa:
 18 Člen 28 Direktive 95/46 določa, da države članice določijo nadzorne organe, ki so odgovorni za spremljanje uporabe predpisov, sprejetih v skladu s to direktivo.
 19 Člen 2188 Codice civile (civilni zakonik) določa:
 „Ustanovi se register družb za vpise, ki jih določa zakon.
 Register vodi urad registra družb pod nadzorom sodnika, ki ga imenuje predsednik sodišča.
 Register je javen.“
 20 Člen 8(1) in (2) legge n. 580 – Riordinamento delle camere di commercio, industria, artigianato e agricoltura (zakon št. 580 o reorganizaciji gospodarskih, industrijskih, obrtnih in kmetijskih zbornic) z dne 29. decembra 1993 (redni dodatek h GURI št. 7 z dne 11. januarja 1994) določa, da register družb vodijo gospodarske, industrijske, obrtne in kmetijske zbornice.
 21 Decreto del Presidente della Repubblica n. 581 – Regolamento di attuazione dell’articolo 8 della legge 29 dicembre 1993, n. 580, in materia di istituzione del registro delle imprese di cui all’articolo 2188 del codice civile (dekret predsednika republike št. 581 o uredbi za izvajanje člena 8 zakona št. 580 z dne 29. decembra 1993 v zvezi z ustanovitvijo registra družb iz člena 2188 civilnega zakonika) z dne 7. decembra 1995 (GURI št. 28 z dne 3. februarja 1996) ureja nekatera vprašanja v zvezi z registrom družb.
 22 Direktiva 95/46 je v italijansko pravo prenesena z decreto legislativo n. 196 – Codice in materia di protezione dei dati personali (zakonska uredba št. 196 o zakoniku o varstvu osebnih podatkov) z dne 30. junija 2003 (redni dodatek h GURI št. 174 z dne 29. julija 2003).
 23 S. Manni je edini poslovodja gradbenega podjetja Italiana Costruzioni Srl, ki mu je bilo oddano naročilo za gradnjo turističnega kompleksa.
 24 S. Manni je 12. decembra 2007 vložil tožbo proti gospodarski zbornici v Lecceju, v kateri je zatrjeval, da se nepremičnine v tem kompleksu ne prodajajo, ker je iz registra družb razvidno, da je bil edini poslovodja in upravitelj družbe Immobiliare e Finanziaria Salentina Srl (v nadaljevanju: Immobiliare Salentina), katere stečaj je bil razglašen leta 1992 in ki je bila 7. julija 2005 po koncu stečajnega postopka izbrisana iz registra družb.
 25 S. Manni je v okviru te tožbe trdil, da je osebne podatke iz registra družb, ki se nanašajo nanj, obdelovala družba, ki je specializirana za zbiranje in obdelavo tržnih informacij ter oceno tveganj (rating) in da jih gospodarska zbornica v Lecceju ni izbrisala kljub zahtevi, naj to stori.
 26 S. Manni je torej predlagal, prvič, naj se gospodarski zbornici v Lecceju odredi, naj izbriše, anonimizira ali blokira podatke, ki ga povezujejo s stečajem družbe Immobiliare Salentina, in drugič, naj se tej gospodarski zbornici naloži povračilo škode, ki jo je utrpel zaradi okrnitve ugleda.
 27 Tribunale di Lecce (sodišče v Lecceju, Italija) je s sodbo z dne 1. avgusta 2011 temu predlogu ugodilo in gospodarski zbornici v Lecceju odredilo, naj anonimizira podatke, ki S. Mannija povezujejo s stečajem družbe Immobiliare Salentina, ter toženi stranki naložilo povračilo škode v znesku 2.000 EUR s pripadajočimi obrestmi in stroški.
 28 Tribunale di Lecce (sodišče v Lecceju) je namreč menilo, da „vpisi, ki ime fizične osebe povezujejo s kritično fazo poslovanja podjetja (kot je stečaj), ne morejo biti trajni, če ne obstaja poseben splošni interes za njihovo hranjenje in razkritje“. Ker v civilnem zakoniku ni določeno najdaljše trajanje vpisa, je menilo, da „po ustreznem časovnem obdobju“ od konca stečaja zadevne družbe in od njenega izbrisa iz registra družb ni več potrebe in interesa za navedbo imena edinega poslovodje te družbe ob stečaju v smislu zakonske uredbe št. 196, saj je javnemu interesu za ,zgodovinski spomin‘ o obstoju družbe in težavah, s katerimi se je srečevala, povsem mogoče zadostiti tudi z anonimnimi podatki.“
 29 Corte suprema di cassazione (kasacijsko sodišče, Italija), pri katerem je gospodarska zbornica v Lecceju vložila pritožbo zoper navedeno sodbo, je prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:
 „1. Ali mora prevladati načelo takega hranjenja osebnih podatkov, ki ne dopušča identifikacije posameznikov, na katere se nanašajo, dlje, kot je potrebno za namene, za katere so bili zbrani ali za katere so se nadalje obdelovali, kot to določa člen 6(1)(e) Direktive 95/46, ki je bila prenesena z zakonsko uredbo št. 196 z dne 30. junija 2003, kar torej nasprotuje sistemu javne dostopnosti, uvedenem z registrom družb, ki ga določata Direktiva 68/151 ter nacionalna zakonodaja v členu 2188 civilnega zakonika in členu 8 zakona št. 580 z dne 29. decembra 1993, v skladu s katerim lahko katera koli oseba brez časovnih omejitev pridobi podatke o fizičnih osebah, ki jih vsebuje register?
 2. Ali torej člen 3 Direktive 68/151 omogoča, da ne glede na določbe o časovno neomejenem dostopu do podatkov iz registra družb za vse naslovnike podatki niso več ‚javni‘ v tovrstnem dvojnem pomenu, temveč so dostopni le za omejen čas ali le določenim naslovnikom na podlagi presoje posameznega primera, ki jo opravi upravljavec podatkov?“
 30 Predložitveno sodišče z vprašanjema, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba člen 3 Direktive 68/151 in člen 6(1)(e) Direktive 95/46 razlagati tako, da države članice lahko ali celo morajo posameznikom iz člena 2(1)(d) in (j) Direktive 68/151 omogočati, da od organa, ki je odgovoren za vodenje registra družb, zahtevajo, da po poteku določenega časa od prenehanja zadevne družbe na podlagi presoje posameznega primera omeji dostop do osebnih podatkov, ki se nanašajo nanje in ki so vpisani v register.
 31 Najprej je treba navesti, da se postopek v glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje, ki sta tako postavljeni Sodišču, ne nanašajo na nadaljnjo obdelavo spornih podatkov, ki jo je v obravnavanem primeru opravila družba, specializirana za rating, in ki je navedena v točki 25 te sodbe, temveč na možnost dostopa tretjih oseb do takih podatkov, ki so v registru družb.
 32 V zvezi s tem je treba najprej navesti, da morajo države članice v skladu s členom 2(1)(d) Direktive 68/151 sprejeti potrebne ukrepe za zagotovitev obveznosti družb, da objavijo vsaj podatke o imenovanju, odpoklicu in identiteti oseb, ki so ali kot v zakonu predvideni organ ali kot članice takega organa pooblaščene, da zastopajo družbo v poslih s tretjimi osebami in v sodnih postopkih, ali so udeležene pri upravljanju, nadzoru ali obvladovanju te družbe. Poleg tega mora biti v skladu s točko (j) tega člena 2(1) prav tako objavljeno imenovanje upraviteljev, podatki o njihovi identiteti in načeloma tudi njihova pooblastila.
 33 Na podlagi člena 3, od (1) do (3), Direktive 68/151 je treba te podatke v vsaki državi članici vpisati v centralni register, trgovinski register ali register družb (v nadaljevanju skupaj: register), prepis celote ali dela teh podatkov pa mora biti dostopen na pisno zahtevo.
 34 Ugotoviti pa je treba, da so podatki v zvezi z identiteto oseb iz člena 2(1)(d) in (j) Direktive 68/151 – glede na to, da gre za informacije o fizičnih osebah, ki so identificirane ali ki jih je mogoče identificirati – „osebni podatki“ v smislu člena 2(a) Direktive 95/46. Iz sodne prakse Sodišča je razvidno, da okoliščina, da te informacije spadajo v okvir poklicne dejavnosti, ni taka, da bi jim bila zaradi tega odvzeta opredelitev kot osebni podatki (glej sodbo z dne 16. julija 2015, ClientEarth in PAN Europe/EFSA, C‐615/13 P, EU:C:2015:489, točka 30 in navedena sodna praksa).
 35 Poleg tega organ, ki je odgovoren za vodenje registra, s tem, da navedene informacije vpiše v register in jih hrani ter po potrebi posreduje tretjim, izvaja „obdelavo osebnih podatkov“, zaradi česar je „upravljavec“ v smislu člena 2(b) in (d) Direktive 95/46.
 36 Za obdelavo osebnih podatkov, do katere tako pride pri izvajanju člena 2(1)(d) in (j) in člena 3 Direktive 68/151, se v skladu s členoma 1 in 3 Direktive 95/46 uporablja ta direktiva. To je sicer zdaj izrecno določeno v členu 7a Direktive 2009/101, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2012/17, ki pa ima v zvezi s tem le deklaratorno vrednost. Kot je Evropska komisija poudarila na obravnavi, je zakonodajalec Evropske unije namreč presodil, da je koristno na to okoliščino opozoriti v okviru sprememb zakonodaje, ki so bile uvedene z Direktivo 2012/17 in ki so bile namenjene zagotavljanju interoperabilnosti registrov držav članic, saj je bilo mogoče na podlagi teh sprememb predvidevati bolj intenzivno obdelavo osebnih podatkov.
 37 Na prvem mestu je treba poudariti, da je namen Direktive 95/46, kot je razvidno iz njenega člena 1 in njene uvodne izjave 10, zagotoviti visoko stopnjo varstva temeljnih pravic in svoboščin fizičnih oseb ter predvsem pravice do zasebnosti pri obdelavi osebnih podatkov (glej sodbo z dne 13. maja 2014, Google Spain in Google, C‐131/12, EU:C:2014:317, točka 66 in navedena sodna praksa).
 38 V uvodni izjavi 25 Direktive 95/46 je navedeno, da se morajo načela varstva, ki jih ta direktiva določa, po eni strani izražati v obveznostih, ki so naložene osebam, odgovornim za obdelavo, predvsem glede kakovosti podatkov, tehnične varnosti, uradnega obvestila nadzornemu organu in okoliščin, v katerih se lahko izvaja obdelava, ter po drugi strani v pravicah, podeljenih posameznikom, katerih podatki so predmet obdelave, da so obveščeni o potekajoči obdelavi, da imajo vpogled v podatke, da zahtevajo popravke in da v nekaterih okoliščinah obdelavi celo ugovarjajo.
 39 Sodišče je že razsodilo, da je treba določbe Direktive 95/46, ki urejajo obdelavo osebnih podatkov, ki lahko ogroža temeljne svoboščine in zlasti pravico do spoštovanja zasebnega življenja, nujno razlagati ob upoštevanju temeljnih pravic, ki jih zagotavlja Listina Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina) (glej sodbo z dne 6. oktobra 2015, Schrems, C‐362/14, EU:C:2015:650, točka 38 in navedena sodna praksa).
 40 Člen 7 Listine tako zagotavlja pravico do spoštovanja zasebnega življenja, člen 8 Listine pa izrecno določa pravico do varstva osebnih podatkov. V odstavkih 2 in 3 zadnjenavedenega člena je določeno, da je treba te podatke obdelovati pošteno, za določene namene in na podlagi privolitve prizadete osebe ali na drugi legitimni podlagi, določeni z zakonom, da ima vsakdo pravico dostopa do podatkov, zbranih o njem, in pravico zahtevati, da se ti podatki popravijo, ter da spoštovanje teh pravil nadzira neodvisen organ. Te zahteve se med drugim izvajajo s členi 6, 7, 12, 14 in 28 Direktive 95/46.
 41 Kar zadeva, natančneje, splošna pravila o zakonitosti obdelave osebnih podatkov, določena z Direktivo 95/46, je treba opozoriti, da mora biti – ob upoštevanju dovoljenih odstopanj na podlagi njenega člena 13 – vsaka obdelava osebnih podatkov v skladu z načeli v zvezi s kakovostjo podatkov, ki so navedena v členu 6 te direktive, in merili za zakonitost obdelave podatkov, ki so našteta v členu 7 navedene direktive (glej med drugim sodbo z dne 13. maja 2014, Google Spain in Google, C‐131/12, EU:C:2014:317, točka 71 in navedena sodna praksa).
 42 V zvezi s tem je treba ugotoviti, kot je generalni pravobranilec poudaril v točki 52 sklepnih predlogov, da obdelava osebnih podatkov, ki jo organ, odgovoren za vodenje registra, opravi pri izvajanju člena 2(1)(d) in (j) in člena 3 Direktive 68/151, ustreza več razlogom za zakonitost iz člena 7 Direktive 95/46, in sicer tistim, ki so navedeni v točki (c) tega člena, v zvezi z zakonsko obveznostjo, tistim, ki so navedeni v točki (e) tega člena, v zvezi z izvajanjem javne oblasti ali naloge, ki se opravlja v javnem interesu, in tistim, ki so navedeni v točki (f) tega člena, v zvezi z zakonitim interesom, za katerega si prizadeva upravljavec ali tretje osebe, ki so jim osebni podatki posredovani.
 43 Zlasti glede razloga za zakonitost iz točke (e) člena 7 Direktive 95/46 je treba opozoriti, da je Sodišče že razsodilo, da dejavnost javnega organa, ki v podatkovni zbirki shranjuje podatke, ki jih morajo družbe sporočati na podlagi zakonskih obveznosti, zainteresiranim osebam omogoča dostop do teh podatkov in jim izdaja prepis teh podatkov, spada na področje izvajanja prerogativ javne oblasti (glej sodbo z dne 12. julija 2012, Compass-Datenbank, C‐138/11, EU:C:2012:449, točki 40 in 41). Poleg tega taka dejavnost pomeni tudi nalogo, ki se izvaja v javnem interesu, v smislu iste določbe.
 44 V obravnavani zadevi je med strankama v postopku v glavni stvari sporno, ali mora organ, ki je odgovoren za vodenje registra, po poteku določenega časa od prenehanja dejavnosti družbe in na zahtevo zadevne osebe izbrisati ali anonimizirati te osebne podatke ali pa njihovo objavo omejiti. Predložitveno sodišče se v okviru tega zlasti sprašuje, ali taka obveznost izhaja iz člena 6(1)(e) Direktive 95/46.
 45 V skladu s členom 6(1)(e) Direktive 95/46 države članice določijo, da morajo biti osebni podatki shranjeni v obliki, ki dopušča identifikacijo posameznikov, na katere se ti osebni podatki nanašajo, le toliko časa, kolikor je potrebno za namene, za katere so bili ti podatki zbrani ali za katere se nadalje obdelujejo. Če se ti podatki shranjujejo dlje kot za navedeno obdobje za zgodovinsko, statistično ali znanstveno uporabo, države članice določijo ustrezne zaščitne ukrepe. V skladu z odstavkom 2 istega člena mora upravljavec zagotoviti, da se ta načela spoštujejo.
 46 Če se zahteva iz člena 6(1)(e) Direktive 95/46 ne spoštuje, države članice na podlagi člena 12(b) te direktive posamezniku, na katerega se osebni podatki nanašajo, jamčijo pravico, da pri upravljavcu po potrebi doseže izbris ali blokiranje zadevnih podatkov (glej v tem smislu sodbo z dne 13. maja 2014, Google Spain in Google, C‐131/12, EU:C:2014:317, točka 70).
 47 Poleg tega države članice v skladu s točko (a) prvega odstavka člena 14 Direktive 95/46 priznavajo posamezniku, na katerega se osebni podatki nanašajo, med drugim v primerih iz člena 7(e) in (f) te direktive pravico, da na podlagi zakonitih in nujnih razlogov, povezanih z njegovim posebnim položajem, kadar koli ugovarja obdelavi podatkov, ki se nanašajo nanj, razen če nacionalna zakonodaja določa drugače. Pri tehtanju, ki se mora opraviti v okviru navedene točke (a) prvega odstavka člena 14, se tako lahko natančneje upoštevajo vse okoliščine konkretnega primera zadevne osebe. Kadar obstaja utemeljen ugovor, obdelava, ki jo uvede upravljavec, ne sme več vključevati teh podatkov (glej sodbo z dne 13. maja 2014, Google Spain in Google, C‐131/12, EU:C:2014:317, točka 76).
 48 Da bi se ugotovilo, ali morajo države članice na podlagi člena 6(1)(e) in člena 12(b) ali člena 14, prvi odstavek, točka (a), Direktive 95/46 za posameznike iz člena 2(1)(d) in (j) Direktive 68/151 določiti pravico, da od organa, odgovornega za vodenje registra, zahtevajo, da po določenem času izbriše ali blokira osebne podatke, vpisane v ta register, ali omeji dostop do njih, je treba najprej proučiti, kaj je namen tega vpisa.
 49 V zvezi s tem je iz uvodnih izjav in naslova Direktive 68/151 razvidno, da je objava, ki jo ta določa, namenjena med drugim varovanju interesov tretjih oseb v razmerju do delniških družb in družb z omejeno odgovornostjo, saj je edino jamstvo, ki ga zagotavljajo tretjim osebam, njihovo premoženje. Zato mora objava tretjim osebam omogočati, da se seznanijo z osnovnimi dokumenti zadevne družbe in drugimi informacijami v zvezi z družbo, zlasti s podatki o osebah, ki so pooblaščene za zastopanje in sprejemanje obveznosti v imenu družbe.
 50 Sodišče je poleg tega že ugotovilo, da je cilj Direktive 68/151 zagotoviti pravno varnost v razmerjih med družbami in tretjimi osebami, da se po vzpostavitvi notranjega trga okrepijo poslovni tokovi med državami članicami, in da je s tega vidika potrebno, da se lahko vsaka oseba, ki želi vzpostaviti in vzdrževati poslovne odnose z družbami v drugih državah članicah, brez težav seznani z bistvenimi podatki o sestavi gospodarskih družb in pooblastilih oseb, ki so pooblaščene za njihovo zastopanje, zaradi česar morajo biti vsi upoštevni podatki izrecno navedeni v registru (glej v tem smislu sodbo z dne 12. novembra 1974, Haaga, 32/74, EU:C:1974:116, točka 6).
 51 Poleg tega je iz sodne prakse Sodišča razvidno, da je namen objave, določene v členu 3 Direktive 68/151, omogočiti obveščenost vseh zainteresiranih tretjih oseb, ne da bi te morale izkazati pravico ali interes, ki ga je treba varovati. V zvezi s tem je ugotovilo, da je že v besedilu člena 54(3)(g) Pogodbe EGS, na katerem temelji ta direktiva, omenjen cilj varstva interesov tretjih oseb na splošno, brez razlikovanja in brez izključitve nekaterih kategorij teh oseb, zaradi česar pojma tretjih oseb iz te določbe ni mogoče omejiti zgolj na upnike zadevne družbe (glej sodbo z dne 4. decembra 1997, Daihatsu Deutschland, C‐97/96, EU:C:1997:581, točke 19, 20 in 22, in sklep z dne 23. septembra 2004, Springer, C‐435/02 in C‐103/03, EU:C:2004:552, točki 29 in 33).
 52 Dalje, glede vprašanja, ali je za doseganje namena iz člena 3 Direktive 68/151 načeloma potrebno, da osebni podatki posameznikov, omenjenih v členu 2(1)(d) in (j) te direktive, ostanejo vpisani v register in/ali so dostopni na zahtevo tretjih oseb tudi po prenehanju dejavnosti in prenehanju zadevne družbe, je treba ugotoviti, da navedena direktiva ne vsebuje nobenega pojasnila v zvezi s tem.
 53 Vendar kot je tudi generalni pravobranilec ugotovil v točkah 73 in 74 sklepnih predlogov, ni sporno, da se lahko pravice in pravna razmerja v zvezi z družbo ohranijo tudi po prenehanju te družbe. Tako se lahko v primeru spora podatki iz člena 2(1)(d) in (j) Direktive 68/151 izkažejo za potrebne, da se med drugim preveri zakonitost dejanja, ki je bilo opravljeno v imenu te družbe, ko je ta delovala, ali pa da lahko tretje osebe začnejo postopek zoper člane organov ali zoper stečajne upravitelje te družbe.
 54 Poleg tega se lahko med drugim glede na zastaralne roke, ki veljajo v različnih državah članicah, še več let po prenehanju družbe pojavijo vprašanja, za odgovor na katera je treba razpolagati s temi podatki.
 55 Glede na številne možne scenarije, ki lahko vključujejo akterje v več državah članicah, in na veliko raznolikost zastaralnih rokov, ki jih določajo različna nacionalna prava na različnih pravnih področjih, ki jo je izpostavila Komisija, je razvidno, da je trenutno nemogoče ugotoviti enoten rok, ki bi tekel od prenehanja družbe, ob poteku katerega vpis navedenih podatkov v register in njihova objava ne bi bila več potrebna.
 56 V teh okoliščinah državam članicam ni treba na podlagi člena 6(1)(e) in člena 12(b) Direktive 95/46 posameznikom iz člena 2(1)(d) in (j) Direktive 68/151 jamčiti pravice, da se po določenem času od prenehanja zadevne družbe načeloma doseže izbris osebnih podatkov, ki se nanašajo nanje in ki so bili vpisani v register na podlagi zadnjenavedene določbe, ali blokada navedenih podatkov za javnost.
 57 Ta razlaga člena 6(1)(e) in člena 12(b) Direktive 95/46 sicer ne povzroči nesorazmernega posega v temeljne pravice zadevnih oseb ter zlasti v njihovo pravico do spoštovanja zasebnega življenja in v pravico do varstva osebnih podatkov, ki sta zagotovljeni s členoma 7 in 8 Listine.
 58 Namreč, po eni strani je s členom 2(1)(d) in (j) ter členom 3 Direktive 68/151 naložena objava samo za omejeno število osebnih podatkov, in sicer za tiste, ki se nanašajo na identiteto in funkcije oseb, ki zastopajo družbo v poslih s tretjimi osebami in v sodnih postopkih ali so udeležene pri upravljanju, nadzoru ali obvladovanju te družbe oziroma so bile imenovane za upravitelja te družbe.
 59 Po drugi strani pa, kot je bilo navedeno v točki 49 te sodbe, Direktiva 68/151 določa objavo podatkov iz člena 2(1)(d) in (j) zlasti zato, ker delniške družbe in družbe z omejeno odgovornostjo tretjim osebam kot edino jamstvo ponujajo svoje premoženje, kar za te osebe pomeni večje ekonomsko tveganje. Glede na to tveganje je očitno utemeljeno, da so posamezniki, ki se odločijo, da bodo pri gospodarski izmenjavi sodelovali prek take družbe, zavezani objaviti podatke v zvezi s svojo identiteto in funkcijami v tej družbi, sploh ker se te obveznosti zavedajo, ko se odločijo za tako dejavnost.
 60 Nazadnje, glede člena 14, prvi odstavek, točka (a), Direktive 95/46 je treba ugotoviti, da tudi če iz zgoraj navedenega izhaja, da mora pri tehtanju, ki ga je treba opraviti v okviru te določbe, načeloma prevladati potreba po zaščiti interesov tretjih oseb v razmerju do delniških družb in družb z omejeno odgovornostjo ter po zagotovitvi pravne varnosti, poštenih poslovnih transakcij in dobrega delovanja notranjega trga, kljub vsemu ni mogoče izključiti, da lahko pride do posebnih položajev, v katerih je iz zakonitih in nujnih razlogov, povezanih s konkretnim primerom zadevne osebe, izjemoma upravičeno, da je dostop do osebnih podatkov, ki se nanašajo nanjo in so vpisani v register, ko preteče dovolj časa od prenehanja zadevne družbe, omejen na tretje osebe, ki izkažejo poseben interes za vpogled v te podatke.
 61 V zvezi s tem pa je treba pojasniti, da je glede na to, da je uporaba člena 14, prvi odstavek, točka (a), Direktive 95/46 vezana na pridržek, da nacionalno pravo ne vsebuje drugačnih določb, končna odločitev o vprašanju, ali lahko posamezniki iz člena 2(1)(d) in (j) Direktive 68/151 od organa, odgovornega za vodenje registra, zahtevajo tako omejitev dostopa do osebnih podatkov, ki se nanašajo nanje, na podlagi presoje posameznega primera v pristojnosti nacionalnih zakonodajalcev.
 62 Predložitveno sodišče mora preveriti, kakšno je stanje nacionalnega prava na tem področju.
 63 Če bi se po takem preverjanju izkazalo, da nacionalno pravo take zahteve dopušča, bo moralo predložitveno sodišče na podlagi vseh upoštevnih okoliščin in ob upoštevanju časa, ki je potekel od prenehanja zadevne družbe, presoditi, ali morda obstajajo zakoniti in nujni razlogi, ki bi lahko upravičevali, da se izjemoma omeji dostop tretjih oseb do osebnih podatkov v registru družb, ki se nanašajo na S. Mannija, iz katerih je razvidno, da je bil ta edini poslovodja in upravitelj družbe Immobiliare Salentina. V zvezi s tem je treba navesti, da samo okoliščina, da se objekti v turističnem kompleksu, ki ga je zgradila družba Italiana Costruzioni, katere edini poslovodja je S. Manni, domnevno ne prodajajo, ker imajo potencialni kupci teh objektov dostop do teh podatkov v registru družb, ni dovolj, da bi bil podan tak razlog, ob upoštevanju zlasti legitimnega interesa teh oseb, da razpolagajo s temi informacijami.
 64 Ob upoštevanju navedenega je treba na postavljeni vprašanji odgovoriti, da je treba člen 6(1)(e), člen 12(b) in člen 14, prvi odstavek, točka (a), Direktive 95/46 v povezavi s členom 3 Direktive 68/151 razlagati tako, da morajo v sedanjem stanju prava Unije države članice določiti, ali lahko posamezniki iz člena 2(1)(d) in (j) zadnjenavedene direktive od organa, odgovornega za vodenje registra, zahtevajo, da na podlagi presoje posameznega primera preveri, ali je izjemoma upravičeno, da se po tem, ko je minilo dovolj časa od prenehanja zadevne družbe, dostop do osebnih podatkov, ki se nanašajo nanje in so vpisani v ta register, iz zakonitih in nujnih razlogov, povezanih z njihovim posebnim položajem, omeji na tretje osebe, ki izkažejo poseben interes za vpogled v te podatke.
 65 Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
 Člen 6(1)(e), člen 12(b) in člen 14, prvi odstavek, točka (a), Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 95/46/ES z dne 24. oktobra 1995 o varstvu posameznikov pri obdelavi osebnih podatkov in o prostem pretoku takih podatkov v povezavi s členom 3 Prve direktive Sveta 68/151/EGS z dne 9. marca 1968 o uskladitvi zaščitnih ukrepov za varovanje interesov družbenikov in tretjih oseb, ki jih države članice zahtevajo od gospodarskih družb v skladu z drugim odstavkom člena 58 Pogodbe, zato da se oblikujejo zaščitni ukrepi z enakim učinkom v vsej Skupnosti, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2003/58/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 15. julija 2003, je treba razlagati tako, da morajo v sedanjem stanju prava Unije države članice določiti, ali lahko posamezniki iz člena 2(1)(d) in (j) zadnjenavedene direktive od organa, odgovornega za vodenje centralnega registra, trgovinskega registra ali registra družb, zahtevajo, da na podlagi presoje posameznega primera preveri, ali je izjemoma upravičeno, da se po tem, ko je minilo dovolj časa od prenehanja zadevne družbe, dostop do osebnih podatkov, ki se nanašajo nanje in so vpisani v ta register, iz zakonitih in nujnih razlogov, povezanih z njihovim posebnim položajem, omeji na tretje osebe, ki izkažejo poseben interes za vpogled v te podatke.


type: legislation

jurisdiction: EU

text:
 Tähtis õiguslik teade
 |
 52009PC0024
 Ettepanek: Nõukogu määrus, millega muudetakse määrust (EÜ) nr 1210/2003, mis käsitleb teatavaid spetsiifilisi piiranguid majandus- ja finantssuhetes Iraagiga /* KOM/2009/0024 lõplik */
 [pic] | EUROOPA ÜHENDUSTE KOMISJON |Brüssel 21.1.2009KOM(2009) 24 lõplikEttepanek:NÕUKOGU MÄÄRUS,millega muudetakse määrust (EÜ) nr 1210/2003, mis käsitleb teatavaid spetsiifilisi piiranguid majandus- ja finantssuhetes Iraagiga(komisjoni esitatud)SELETUSKIRI1. Kooskõlas ühisseisukohaga nr 2003/495/ÜVJP ja ÜRO Julgeolekunõukogu resolutsiooniga nr 1483 (2003) kehtestati nõukogu määrusega (EÜ) nr 1210/2003 teatavad piiravad meetmed Iraagi suhtes. Määruse (EÜ) nr 1210/2003 artiklitega 2 ja 10 kehtestati muu hulgas erikord seoses Iraagist eksporditava nafta, naftatoodete ja maagaasi eest tehtavate maksetega ja Iraagi teatavate varade kohtuliku puutumatusega.2. 18. detsembri 2007. aasta resolutsioonis nr 1790 otsustas ÜRO Julgeolekunõukogu muu hulgas, et sellist erikorda kohaldatakse kuni 31. detsembrini 2008. Kooskõlas ühisseisukohaga nr 2008/186/ÜVJP muudeti vastavalt määrust (EÜ) nr 1210/2003 määrusega (EÜ) nr 195/2008.3. 22. detsembri 2008. aasta resolutsioonis nr 1859 otsustas ÜRO Julgeolekunõukogu seda erikorda Iraagi taotlusel pikendada kuni 31. detsembrini 2009. Seepärast tuleks määrust (EÜ) nr 1210/2003 vastavalt muuta.Ettepanek:NÕUKOGU MÄÄRUS,millega muudetakse määrust (EÜ) nr 1210/2003, mis käsitleb teatavaid spetsiifilisi piiranguid majandus- ja finantssuhetes IraagigaEUROOPA LIIDU NÕUKOGU,võttes arvesse Euroopa Ühenduse asutamislepingut, eriti selle artikleid 60 ja 301,võttes arvesse ühist seisukohta 2009/.../ÜVJP, millega muudetakse Iraaki käsitlevat ühist seisukohta 2003/495/ÜVJP[1],võttes arvesse komisjoni ettepanekutning arvestades järgmist:4. Kooskõlas ÜRO Julgeolekunõukogu resolutsiooniga nr 1483(2003) kehtestati määruse (EÜ) nr 1210/2003 (mis käsitleb teatavaid spetsiifilisi piiranguid majandus- ja finantssuhetes Iraagiga ning millega tunnistatakse kehtetuks määrus (EÜ) nr 2465/96[2]) artikliga 2 erikord seoses Iraagist eksporditava nafta, naftatoodete ja maagaasi eest tehtavate maksetega; sama määruse artikliga 10 kehtestati erikord seoses Iraagi teatavate varade kohtuliku puutumatusega. Sellist erikorda kohaldati kuni 31. detsembrini 2008.5. ÜRO Julgeolekunõukogu resolutsioonis 1859(2008) ja ühises seisukohas 2009/.../ÜVJP on sätestatud, et mõlemat erikorda tuleks kohaldada kuni 31. detsembrini 2009. Seetõttu tuleks vastavalt muuta määrust (EÜ) nr 1210/2003.6. Käesolevas määruses sätestatud meetmete tõhususe tagamiseks peab käesolev määrus viivitamata jõustuma,ON VASTU VÕTNUD KÄESOLEVA MÄÄRUSE:Artikkel 1Nõukogu määruse (EÜ) nr 1210/2003 artikli 18 lõige 3 asendatakse järgmisega:„3. Käesoleva määruse artikleid 2 ja 10 kohaldatakse kuni 31. detsembrini 2009“.Artikkel 2Käesolev määrus jõustub selle Euroopa Liidu Teatajas avaldamise päeval.Käesolev määrus on tervikuna siduv ja vahetult kohaldatav kõikides liikmesriikides.Brüssel, [...]Nõukogu nimeleesistuja [1] ELT L..., ...2009, lk .[2] ELT L 169, 8.7.2003, lk 6.


type: caselaw

text:
28 . b . 97 I EL Επίσημη Εφημερίδα των Ευρωπαϊκών Κοινοτήτων Αριθ . C 199/15
 Οι αναιρεσειουσες ζητούν απο το Δικαστήριο: Προσφυγή της Επιτροπής των Ευρωπαϊκών Κοινοτήτων
 κατά της Γαλλικής Δημοκρατίας, που ασκήθηκε στις
 — να αναιρέσει την απόφαση του Πρωτοδικείου των Ευρω 5 Μαΐου 1997
 παϊκών Κοινοτήτων της 27ης Φεβρουαρίου 1997 στην
 υπόθεση Τ-106/96. (Υπόθεση C-175/97)
 (97/C 199/29)
 — κατά συνέπεια , να ακυρώσει την από 8 Φεβρουαρίου
 1995 (') απόφαση της Επιτροπής και
 H Επιτροπή των Ευρωπαϊκών Κοινοτήτων, εκπροσωπούμε
 — να κηρύξει ασυμβίβαστες προς την κοινή αγορά, κατ1 νη από τους Michel Nolin και Laura Pignataro, με αντίκλητο
 εφαρμογήν του άρθρου 92 παράγραφος 1 της Συνθήκης στο Λουξεμβούργο τον Carlos Gômez de la Cruz, Centre
 τις επικρινόμενες διατάξεις του γαλλικού νόμου της 2ας Wagner, Kirchberg, άσκησε προσφυγή ενώπιον του Δικαστη
 Ιουλίου 1990 .
 ρίου των Ευρωπαϊκών Κοινοτήτων, στις 5 Μαΐου 1997, κατά
 Λόγοι αναιρέσεως και κύρια επιχειρήματα της Γαλλικής Δημοκρατίας.
 Με την απόφαση του το Πρωτοδικείο εφάρμοσε εσφαλμένα
 τις διατάξεις του άρθρου 90 παράγραφος 2 και του άρθρου 92 H Επιτροπή των Ευρωπαϊκών Κοινοτήτων ζητεί από το
 της συνθήκης ΕΚ. Δικαστήριο:
 Κακώς το Πρωτοδικείο θεώρησε ότι η επίμαχη ενίσχυση , ήτοι — να διαπιστώσει ότι η Γαλλική Δημοκρατία μη λαμβάνο
 μείωση κατά 85 % του φόρου ακινήτων και των επαγγελμα ντας και, εν πάση περιπτώσει, μη ανακοινώνοντας εμπρο
 τικών επιβαρύνσεων, αποτελεί απλώς αντιστάθμιση των θέσμως τα αναγκαία νομοθετικά, κανονιστικά και διοικη
 πρόσθετων δαπανών με τις οποίες πρέπει να επιβαρύνεται η τικά μέτρα για να συμμορφωθεί προς την οδηγία 93/
 επιχείρηση La Poste (o Οργανισμός Ταχυδρομείων) για την 89/ΕΟΚ του Συμβουλίου , της 25ης Οκτωβρίου 1993 ,
 παροχή δημόσιας υπηρεσίας. Πράγματι, από τη χορηγούμενη σχετικά με την εφαρμογή , εκ μέρους των κρατών μελών,
 ενίσχυση ωφελούνται όλες οι δραστηριότητες της La Poste , των φόρων επί ορισμένων οχημάτων τα οποία χρησιμο
 περιλαμβανομένων των ανταγωνιστικών δραστηριοτήτων, ποιούνται για οδική μεταφορά εμπορευμάτων, καθώς και
 οπότε για το λόγο αυτό υφίσταται κατανομή των ενισχύσεων. των διοδίων και των τελών χρήσης που εισπράττονται για
 Το Πριοτοδικείο επικύρωσε την απόφαση της Επιτροπής τη χρησιμοποίηση ορισμένων έργων υποδομής (') παρέβη
 ελλείψει οποιουδήποτε αναλυτικού λογιστικού στοιχείου τις υποχρεώσεις που υπέχει από τη συνθήκη ΕΚ και την
 βάσει του οποίου και μόνον θα μπορούσε να εξακριβωθεί ότι ως άνω οδηγία,
 από την ενίσχυση ωφελούνται αποκλειστικώς οι δραστηριό
 τητες τις οποίες μόνον η La Poste μπορεί να ασκεί.
 — να καταδικάσει τη Γαλλική Δημοκρατία στα δικαστικά
 H εκτίμηση των πρόσθετίον δαπανών που προκαλούνται έξοδα.
 λόγω της ασκήσειος των εν λόγω δραστηριοτήτων είναι
 παντελώς ανακριβής. Οι δραστηριότητες πρέπει να διακρί
 νονται από την ανταγωνιστική δραστηριότητα η οποία Ισχυρισμοί και κύρια επιχειρήματα
 πρέπει να ασκείται στην οικεία αγορά και υπό τους όρους που
 προβλέπονται στο πλαίσιο της αγοράς αυτής. Το άρθρο 92 Κατά το άρθρο 189 τρίτο εδάφιο της συνθήκης ΕΚ, οι οδηγίες
 της συνθήκης έχει σαφώς εφαρμογή όσον αφορά τις εν λόγω δεσμεύουν κάθε κράτος μέλος στο οποίο απευθύνονται όσον
 δραστηριότητες. Εναπόκειται στην Επιτροπή να βεβαιωθεί αφορά το επιδιωκόμενο αποτέλεσμα, ενώ , βάσει του άρ
 ότι η ενίσχυση δεν έχει ως αποτέλεσμα την επιδότηση των θρου 5 της συνθήκης, τα κράτη μέλη λαμβάνουν κάθε γενικό
 δραστηριοτήτων αυτών. ή ειδικό μέτρο κατάλληλο να εξασφαλίσει την εκπλήρωση
 Κατά την προσβαλλομένη απόφαση , η La Poste έχει ισοσκε των υποχρεώσεων που απορρέουν, μεταξύ άλλων, από τις
 λισμένο τον προϋπολογισμό της όσον αφορά το σύνολο των πράξεις των κοινοτικών οργάνων.
 δραστηριοτήτων της. Το αποτέλεσμα αυτό δεν επιτυγχάνεται
 χάρι στην ενίσχυση , αλλά λόγω των κερδών που παρανόμως Το άρθρο 13 της εν λόγω οδηγίας ορίζει ότι τα κράτη μέλη
 προσπορίζεται από ανταγωνιστικές δραστηριότητες σχετικά θέτουν σε εφαρμογή τα αναγκαία νομοθετικά, κανονιστικά
 με τις οποίες προβλέπονται φορολογικές ελαφρύνσεις. και διοικητικά μέτρα για να συμμορφωθούν προς την οδηγία
 προ της 1ης Ιανουαρίου 1995 .
 Είναι ανακριβές το ποσοστό 34,7 % που δέχθηκε η Επιτροπή
 λαμβάνοντας υπόψη τα πλεονεκτήματα που παρέχονται στις
 ανταγωνιστικές υπηρεσίες της La Poste , λόγω της υπάρξεως Με απόφαση της 5ης Ιουλίου 1995 στην υπόθεση C-21/94
 δικτύου ταχυδρομικών γραφείων στην ύπαιθρο χώρα, στοι ( Ευρωπαϊκό Κοινοβούλιο κατά Συμβουλίου , Συλλογή 1995,
 χείο βάσει του οποίου προβάλλεται o ισχυρισμός ότι η σ. 1827) το Δικαστήριο ακύρωσε την ως άνω οδηγία, διατη
 απόφαση του Πρωτοδικείου είναι ορθή . Με βάση τον κύκλο ρώντας ωστόσο σε ισχύ τα αποτελέσματά της μέχρις ότου το
 εργασιών , διαπιστώνεται ότι το 75 % τιον δραστηριοτήτων Συμβούλιο εκδώσει νέα οδηγία. H απόφαση αυτή δεν μπορεί
 των ευρισκόμενων στην ύπαιθρο χώρα ταχυδρομικών γρα να δικαιολογήσει έλλειψη μεταφοράς στο εθνικό δίκαιο όσον
 φείων αφιερώνεται σε ανταγωνιστικές υπηρεσίες. Με βάση το αφορά την οδηγία αυτή .
 ποσοστό αυτό η ενίσχυση είναι πολύ μεγαλύτερη από τις
 πρόσθετες δαπάνες . (') ΕΕ αριθ . L 279 της 12 . 11 . 1993 , σ. 32 .
 (') ΕΕ αριθ . C 262 της 7 . 10. 1995 , σ. 1 1 .


text:
Права на човека | Дело "ДИМИТРОВ И МОМИН СРЕЩУ БЪЛГАРИЯ"
 По делото Димитров и Момин срещу България,
 След закрито заседание, проведено на 20 март 2018 г. и на 15 май 2018 г.,
 Постанови следното решение, прието на същата тази последна дата:
 1. Делото е образувано по жалба (No 35132/08) срещу Република България, подадена в Съда на 4 юли 2008 г. на основание чл. 34 от Конвенцията за защита на правата на човека и основните свободи („Конвенцията“) от двама български граждани, г-н Димитър Ангелов Димитров и г-н Венцеслав Тобиев Момин („жалбоподателите“).
 2. Жалбоподателите са представлявани от адв. Й. Вандова, адвокат, пеактикуващ в София. Българското правителство („Правителството“) се представлява от правителствения агент, г-н В. Обретенов, от Министерството на правосъдието.
 3. Като се позовават на чл. 6, ал. 1 и 3 д) от Конвенцията, жалбоподателите твърдят, че са осъдени въз основа на показанията на жертвата, която никога не са имали възможност да разпитат.
 4. На 12 декември 2016 г. оплакването е съобще но на Правителството, а остналата част от жалбата е обявена за недопустима съгласно правило 54, ал. 3 от Правилника на Съда.
 5. Жалбоподателите са родени съответно през 1965 г. и 1964 г. и живеят в гр.Пловдив.
 6. На 14 март 1998 г. 26-годишна жена с инициали С.Д. подава жалба в полицията в гр.Пловдив, че предходната вечер е била отвлечена, задържана против волята ѝ и изнасилена от двамата жалбоподатели.
 7. На същия ден е образувано наказателно производство за изнасилване срещу неизвестен извършител. С.Д. е прегледана от съдебен лекар, който установява множество натъртвания и синини по главата, врата, ръцете и коленете. Лекарят уточнява, че не са налице никакви други физически следи или биологични белези, въз основа на които може да се твърди със сигурност, че С.Д. е имала сексуален контакт. По време на разпита, на въпроса на следователя С.Д. отговаря, че жалбоподателите я принуждават да отиде с тях в помещение в центъра на гр.Пловдив, където я бият и изнасилват.
 8. На 18 март 1998 г. С.Д. отново е разпитана. Тя оттегля първоначалните си показания като обяснява, че иска да запази спокойствието си, че не се чувства добре и има лични проблеми.
 9. На същия ден следователят разпитва г-н Момин като свидетел. Той обяснява, че заедно с другия жалбоподател и С.Д. са били в кафене в центъра на града до ранните часове на 13 март 1998 г., но отрича да е имал сексуален контакт със С.Д. Освен това посочва, че доколкото му е известно, г-н Димитров също не е имал сексуален контакт със С.Д. през този ден. След това и двамата са придружили С.Д. до дома й.
 10. На 24 март 1998 г. г-н Димитров също е разпитан като свидетел. Разказва, че сутринта на 13 март 1998 г. двамата заедно с другия жалбоподател решават да пият кафе в центъра на гр.Пловдив и канят и С.Д., с която той е имал интимна връзка в миналото и същата приема поканата им. Посочва, че тъй като заведението е в ремонт, г-н Момин отива да купи кафе от друго място недалеч от там, а той има доброволен сексуален контакт със С.Д. Добавя и че малко след това тримата се качват в такси, което първо оставя г-н Момин на работното му място, а след това откарва и С.Д. до дома й.
 11. На 29 януари 1999 г. С.Д. отново е разпитана. Тя потвърждава, че в миналото е имала интимна връзка с г-н Димитров. Потвърждава и че на 13 март 1998 г. наистина придружава двамата жалбоподатели до заведение в центъра на града, за да пият кафе, и че щом пристигат, установяват, че кафе-машината не работи. Тогава г-н Момин излиза, за да купи три кафета. Потвърждава и че по време на отсъствието му, има доброволен сексуален контакт с г-н Димитров. По-късно, след като изпиват донесеното от г-н Момин кафе, тримата взимат такси и тя се прибира в дома си. Обяснява, че на следващия ден, под натиска на близките си и за да си отмъсти на г-н Димитров, който й признава, че е женен, тя подава жалбата в полицията срещу него и срещу г-н Момин.
 12. На 1 февруари 1999 г. следователят изпраща документите по случая в районната прокуратура, както и становището си, според което наказателната процедура може да бъде прекратена поради липса на престъпление.
 13. На 10 март 1999 г. отговорният за разследването прокурор препраща документите по случая на следователя за допълнително разследване. Това разпореждане е отменено на 26 април 1999 г. от Районна прокуратура Пловдив, която разпорежда отговорният за разследването прокурор, И.П., лично да предприеме серия от допълнителни действия по събиране на доказателства.
 14. На 12 април 2000 г. С.Д. изпраща писмо до прокурор И.П., за да потвърди още веднъж желанието си да оттегли първоначалните си показания и да поиска прекратяване на съдебното производство. Освен това тя го уведомява, че е тежко болна и че й предстои лечение с химиотерапия.
 15. На 12 май 2000 г. прокурор И.П. официално обвинява г-н Димитров за изнасилването на С.Д.
 16. На 18 декември 2000 г. прокурор И.П. иска от Районен съд Пловдив С.Д. отново да бъде разпитана въз основа на чл. 210а (1) от Наказателнопроцесуалния кодекс с мотива, че показанията й са от ключово значение за разследването.
 17. На 19 декември 2000 г., в 09:40 ч., в присъствието на прокурор И.П., С.Д. е разпитана от съдия от Районен съд Пловдив. Съдията установява, че г-н Димитров е предупреден за тази процедура с писмо от 4то РПУ, гр.Пловдив.
 18. По време на този разпит С.Д. преразглежда твърденията си и се връща към първоначалната си версия за случилото се, според която е отвлечена, задържана против волята й и изнасилена от двамата жалбоподатели. Заявява, че г-н Димитров идва в дома й сутринта на 13 март 1998 г., след което я принуждава да се качи в такси заедно с г-н Момин. Твърди, че й се е сторило, че двамата жалбоподатели са консумирали алкохол. Обяснява, че таксито ги оставя пред кафене в ремонт в центъра на гр.Пловдив, че опитва да избяга, но г-н Димитров я удря по врата и я избутва вътре, където я принуждава да се съблече и й нанася множество удари по главата. Заявява, че вследствие на това й прилошава и получава хипогликемична криза, но успява да се съвземе благодарение на няколкото пакетчета захар, които двамата жалбоподатели намират в заведението. След това има два насилствени сексуални контакта с г-н Димитров и един с г-н Момин. Накрая, успява да се прибере в дома си с такси, платено от жалбоподателите. Подава жалба на следващия ден, след като споделя всичко с близките си.
 19. С.Д. обяснява, че впоследствие оттегля първоначалните си показания заради отправените към нея заплахи от страна на г-н Димитров и други лица, близки до двамата жалбоподатели. Заявява, че точно след като приключва лечението й с химиотерапия, я посещава адвокат – адв. Н., изпратена от същите тези лица. Адвокатката се опитва да я убеди да подпише писмо, с което се отказва от първоначалните си показания и оттегля жалбата си, като това писмо е изпратено на прокурора, водещ разследването (вж. параграф 14 по-горе). С.Д. добавя, че има рак, но се чувства добре.
 20. На 20 април 2001 г. двамата жалбоподатели са обвинени в отвличане, насилствено задържане и изнасилване на С.Д.
 21. На 3 май 2001 г. адвокатът на двамата жалбоподатели, адв. С., иска клиентите му поотделно да се изправят на очна ставка със С.Д. Това искане е отхвърлено на 2 юли 2001 г. от прокурор И.П. с мотива, че подобна мярка за събиране на доказателства не е задължителна и според него не е необходима за установяването на фактите в случая.
 22. С.Д. умира на 25 юни 2001 г. в резултат на заболяването си.
 23. На 11 февруари 2002 г. районната прокуратура изготвя обвинителния акт и изправя двамата жалбоподатели пред съда. Те са обвинени в отвличане, насилствено задържане, заплахи с убийство и изнасилване на С.Д.
 24. Районен съд разглежда наказателното производство в периода от 14 януари 2004 г. до 21 февруари 2007 г. Същият приема като доказателство показанията на С.Д., дадени на 19 декември 2000 г. Протоколът от разпита е прочетен по време на съдебно заседание. Съдът изслушва и показанията на двамата жалбоподатели, на тримата полицаи, които приемат С.Д., когато подава жалбата си в полицейското управление, близки на жертвата, както и трима други свидетели. Също така, съдът изслушва и заключенията на медицински експерт относно вида и произхода на нараняванията, установени по тялото на С.Д. при медицинския преглед, извършен на 14 март 1998 г. Жалбоподателите, които се представляват от адвокати, които сами наемат, оспорват уличаващите доказателства, предоставят оневиняващи доказателства и искат да бъдат освободени.
 25. С решение от 21 февруари 2007 г. Районен съд Пловдив признава г-н Димитров за виновен за изнасилването на С.Д. и го оправдава по останалите обвинения. Осъден е на три години условно лишаване от свобода. Съдът оправдава г-н Момин по всички повдигнати обвинения.
 26. В мотивите на решението си районният съд счита, че въз основа на събраните доказателства може да се установи единствено, че С.Д. е имала насилствен сексуален контакт с г-н Димитров. Съдът прави това заключение именно въз основа на показанията на двамата обвиняеми, на част от показанията на С.Д., на резултатите от медицинския преглед и на показанията на останалите разпитани свидетели. Останалата част от показанията на С.Д. не са приети от съда. В това отношение съдът отбелязва, че жертвата на няколко пъти променя версията си за фактите по време на разследването, че съдията няма възможност лично да я разпита, че останалите свидетели описват С.Д. в негативна светлина, че тя дава показания две години след събитията и че твърденията й противоречат на показанията на останалите лица, както и на резултатите от медицинския преглед на С.Д., направен в деня след въпросните събития.
 27. Г-н Димитров и прокуратурата обжалват.
 28. Окръжен съд Пловдив разглежда делото между 27 юни и 4 юли 2007 г. Разпорежда по делото да се изготвят нови две медицински експертизи, за да се установи механизмът и причините за хипогликемичната криза, както и да се проверят версиите на С.Д. и на г-н Димитров относно причината за нараняванията по тялото на С.Д., установени по време на първия медицински преглед. Жалбоподателите, представлявани от наети от самите тях адвокати, оспорват инкриминиращите доказателства, включително допустимостта и достоверността на показанията на жертвата от 19 декември 2000 г. и искат да бъдат оправдани.
 29. С решение от 4 юли 2007 г. Окръжен съд Пловдив потвърждава решението на първоинстанционния съд и признава двамата жалбоподатели за виновни в отвличането, насилственото задържане, отправянето на смъртни заплахи и изнасилването на С.Д. Г-н Димитров е осъден на шест години лишаване от свобода, а г-н Момин – на пет години и половина лишаване от свобода.
 30. В мотивите на решението, дълго цели четиридесет и четири страници, окръжният съд установява следните факти по случая. Към момента на събитията С.Д. има диабет. Тя се е разделила със съпруга си и живее, заедно със своя син, при майка си. Познава г-н Димитров, с когото в миналото има интимна връзка. Познава и г-н Момин, който работи в магазин недалеч от дома й. Сутринта на 13 март 1998 г., след като са консумирали алкохол предната вечер, двамата жалбоподатели отиват с такси до дома на жалбоподателката. Г-н Димитров й се обажда и тя излиза от къщата си. След това той я сграбчва за ръката, заплашва я и я принуждава да се качи в таксито, където ги чака и другият жалбоподател, г-н Момин. Таксито оставя и тримата пред бар в ремонт в центъра на гр. Пловдив. Г-н Димитров, който има ключове от помещенията, отключва входната врата, прави път на г-н Момин да влезе и избутва вътре и С.Д. След това двамата принуждават С.Д. да се съблече, като г-н Димитров я заплашва и й нанася множество удари. С.Д. припада вследствие на хипогликемичната криза, която получава. Двамата жалбоподатели успяват да й дадат да погълне съдържанието на няколко пакетчета захар. Продължават да я заплашват, да я държат и да я удрят, след което я принуждават да има сексуален контакт с всеки един от тях поотделно. Накрая, и тримата си тръгват от мястото с такси, което оставя жалбоподателите пред ресторант, а С.Д. – пред дома й. Последната споделя за случилото се с близките си, които я убеждават да подаде сигнал в полицията. По време на разследването С.Д. е заплашвана както от г-н Димитров, така и от близки на двамата жалбоподатели, за да оттегли показанията си. Под оказания натиск, в хода на разследването, С.Д. променя версията си за случилото се. Впоследствие се разболява тежко. Оказваният натиск върху С.Д. обачр се увеличава – адвокатка, изпратена от работодателя на г-н Димитров, я убеждава да подпише декларация, с която се отказва от показанията си и оттегля подадената жалба, която след това е изпратена на разследващите органи. След това С.Д. е разпитана от съдия като отново потвърждава първоначалните си показания и разказва за оказания й натиск по време на разследването. На 25 юни 2001 г. С.Д. почива.
 31. Фактическите констатации на окръжния съд се основават на показанията на С.Д. от 19 декември 2000 г., на показанията на тримата полицаи, които я приемат в полицейското управление в деня след събитията и които извършват първите процесуални действия, на показанията на съпруга на С.Д. и на лицето В.М., на част от показанията на жалбоподателите и на работодателя на г-н Димитров, на заключенията в протокола от огледа на място и на направените снимки по време на това процесуално действие, на известен брой документални доказателства, на резултатите от първоначалния медицински преглед на жертвата и на двете допълнителни медицински експертизи, както и на двете психиатрични експертизи на жалбоподателите.
 32. Окръжният съд отделя шест страници от мотивите си на анализа на показанията на С.Д. от 19 декември 2000 г. Признава ги в тяхната цялост като счита, че тогава разказът на жертвата е последователен, логичен, точен и ясен, и че съответства на подробностите от другите събрани доказателства.
 33. На първо място окръжният съд приема, че С.Д. няма причина да дава показания с невярно съдържание срещу жалбоподателите. Същият отхвърля като неоснователни и нелогични твърденията на жалбоподателите, според които показанията на С.Д. са повлияни от близките й, като тя дори е водена от желание за отмъщение и от чувство на ревност.
 34. Окръжният съд намира още, че въпросните показания са достоверни с мотива, че съответстват на тези на полицаите, които приемат жалбата на жертвата и са запознати с психологическото и физическо състояние на жертвата в деня след събитията. Допълва, че тези показания съответстват и на резултатите от направените медицински прегледи и експертизи, както и на заключенията в протокола от огледа на място.
 35. Окръжният съд отбелязва още и че, въпреки изминалите две години между събитията и разпита на С.Д., нейните показания са достатъчно подробни. Съдът счита, че промяната във версията по време на разследването се обяснява с оказания върху С.Д. натиск от страна на жалбоподателите и техните близки.
 36. Ннакрая окръжният съд отбелязва, че двамата жалбоподатели и двама от свидетелите на защитата, които са и техни близки, правят опит да дискредитират С.Д., описвайки поведението й като неморално. Съдът отхвърля техните твърдения и приема мнението на съпруга на С.Д. Той счита, че като описва С.Д. като внимателна майка и човек, чието поведение и начин на живот не представляват проблем от морална гледна точка, съпругът, въпреки законната му раздяла със С.Д., предоставя свидетелски показания, въз основа на които се изгражда положителен психологически портрет на С.Д.
 37. Двамата жалбоподатели подават касационни жалби. Те оспорват допустимостта и достоверността на показанията на С.Д. от 19 декември 2000 г.
 38. В решение от 7 януари 2008 г. Върховният касационен съд отхвърля жалбите на жалбоподателите относно установяването на фактите и вината на обвинените, и потвърждава решението на окръжния съд в тази му част. Въпреки това ВКС решава да намали присъдите на жалбоподателите, като осъжда г-н Димитров на пет години лишаване от свобода, а г-н Момин – на четири.
 39. Висшата съдебна инстанция счита, че правото на жалбоподателите да участват в разпита на С.Д. на 19 декември 2000 г. не е нарушено. По-конкретно съдът посочва, че дори и по онова време г-н Димитров все още да няма адвокат, той е информиран за разпита на С.Д. и има възможност да участва в него. Що се отнася до г-н Момин, съдът счита, че на онзи етап от разследването той все още не е обвиняем и все още няма право да участва в разпита на С.Д.
 40. Върховният касационен съд отхвърля аргументите на жалбоподателите, които поставят под съмнение достоверността на показанията на С.Д. Съдът счита, че окръжният съд с право приема тези показания в тяхната цялост, след като проверява достоверността им като ги съпоставя с останалите събрани доказателства. Посочва още, че окръжният съд е разгледал, а след това и отхвърлил всички аргументи, които поставят под съмнение тези показания. Приема още, че окръжният съд е установил фактите по случая въз основа на всички събрани доказателства и че в тяхната цялост, показанията на С.Д. са „важен елемент, но не и единственият“ за установяването на вината на г-н Димитров и че са „основното доказателство“ за установяването на вината на г-н Момин.
 41. Приложимите по случая разпоредби от Наказателния кодекс от 1974 г., който е в сила към момента на събитията, гласят:
 Чл. 210а
 „(1) Когато съществува риск свидетелят да не може да се яви пред съда поради тежка болест, продължително отсъствие от страната или по други причини, които правят невъзможно явяването му в съдебно заседание, и когато е необходимо да се съберат показания на свидетел, които са от изключително значение за разкриване на обективната истина, разпитът се провежда пред съдия от компетентния първоинстанционен съд. (...)
 (2) Следователят или прокурорът осигуряват явяването на свидетеля, както и възможността обвиняемият и при нужда, неговият защитник да участват при провеждането на разпита. ”
 „(1) Показанията на свидетел, дадени по същото дело на предварителното разследване или пред съдия (...) се прочитат [по време на съдебно заседание], когато:
 4. свидетелят не може да бъде намерен, за да бъде призован, или е починал.”
 ТВЪРДЯНО НАРУШЕНИЕ НА ЧЛ. 6, АЛ. 1 И 3 д) ОТ КОНВЕНЦИЯТА
 42. Жалбоподателите твърдят, че са осъдени въз основа на показанията на един-единствен свидетел, а именно С.Д., срещу когото никога не са се изправяли на очна ставка и когото никога не са имали възможност да разпитат. Позовават се на чл. 6, ал. 1 и 3 д) от Конвенцията, които гласят:
 “1. Βсяко лице, при решаването на правен спор относно (...) основателността на каквото и да е наказателно обвинение срещу него, има право на справедливо (...) гледане на неговото дело (...) от съд (...).
 д) да участва в разпита или да изисква разпит на свидетелите, свидетелстващи против него, и да изисква призоваването и разпита на свидетелите на защитата да се извършват при същите условия. (...)“
 43. Като отбелязва, че оплакването не е явно необосновано по смисъла на член 35, ал. 3 а) от Конвенцията или недопустимо на друго основание, Съдът я обявява за допустима.
 а) Жалбоподателите
 44. Първо, жалбоподателите се позовават на принципа, уставен в съдебната практика на Съда относно приложението на чл. 6 от Конвенцията, съгласно който обвиняемият трябва да има възможност да се изправи срещу свидетелите на защитата и да ги разпита. Те считат, че този принцип е от съществено значение, когато въпросните показания се явяват основното доказателство на обвинението. Допълват, че възможността да бъдат изправени срещу даден свидетел и да го разпитат може да им бъде предоставена, когато той дава показания или на друг етап от съдебното производство.
 45. Освен това жалбоподателите посочват, че в рамките на тяхното дело не са имали възможността да разпитат С.Д. в нито един момент от наказателното производство, нито по време на разследването, нито по време на процеса. Според тях С.Д. е основният свидетел на обвинението и са осъдени именно въз основа на нейните показания.
 46. Те считат, че не са налице достатъчно доказателства, които да компенсират трудностите, които изпитва защитата заради приемането на това доказателство и осигуряването на справедлив в неговата цялост съдебен процес. Те са на мнение, че това доказателство е трябвало да бъде отхвърлено от съдилищата, както е трябвало да отхвърлят и показанията на бабата на жертвата, която жалбоподателите също не успяват да разпитат, и че този пропуск не може да бъде компенсиран чрез намаляване на произнесените на последна инстанция присъди. Те считат, че разпитът на С.Д. е проведен в нарушение на българското процесуално право с мотива, че не са били информирани за него и че по този начин са лишени от възможността да присъстват на него. Освен това посочват, че съдилищата не анализират достатъчно подробно надеждността на свидетелката, която многократно променя версията си за събитията по време на разследването. В това отношение те уточняват, че твърдението, че върху С.Д. е оказан натиск, за да оттегли показанията си, не е доказано. Според жалбоподателите липсата на каквато и да е възможност да разпитат тази свидетелка по някакъв начин не може да бъде компенсирана с предоставената им възможност да оспорят истинността на нейните показания по време на съдебния процес или да разпитат останалите свидетели, тъй като, според тях, в случая става въпрос за основното доказателство на обвинението, а и останалите доказателства са противоречиви и не потвърждават версията за събитията, изложена в тези показания.
 47. Правителството оспорва позицията на жалбоподателите като счита, че в случая чл. 6 от Конвенцията не е нарушен. То посочва, че съгласно чл. 6, ал. 1 и 3 д) от Конвенцията, обвиняемият трябва да получи възможността да се запознае с доказателствата, които според Правителството, трябва да му бъдат представени по време на съдебните заседания. То посочва още, че е възможно да има изключения от това правило, но те не трябва да нарушават правото на защита, според което, по принцип, обвиняемият има право да разпита или да накара да бъде разпитан свидетелят на обвинението при даването на показания или по-късно (вж. Solakov c. l’ex-République yougoslave de Macédoine, no 47023/99, § 57, ЕСПЧ 2001‐X). Допълва, че в решенията си Schatschaschwili c. Allemagne ([ГК], no 9154/10, § 107, ЕСПЧ 2015), Al-Khawaja et Tahery c. Royaume-Uni ([ГК], nos 26766/05 и 22228/06, § 119, ЕСПЧ 2011) и Seton c. Royaume-Uni (no 55287/10, §§ 58 и 59, 31 март 2016), Съдът определя три критерия, на които трябва да отговаря едно съдебно производство, за да съответства на чл. 6, ал. 1 и 3 д), когато дадени свидетелски показания са допуснати като доказателство без свидетелят да е разпитан от обвиняемия.
 48. Относно първия от тези три критерия, а именно наличието на основателна причина за отсъствието на С.Д. по време на съдебния процес, Правителството припомня, че младата жена е починала осем месеца преди съставянето на обвинителния акт и явяването на жалбоподателите пред съдилищата. То счита, че С.Д. не може да носи отговорност за факта, че същите не са я разпитали преди процеса. В това отношение то твърди, че г-н Димитров, към онзи момент вече обект на разследването, но все още без да е наел адвокат, е информиран от полицията за разпита на С.Д. на 19 декември 2000 г., а относно г-н Момин, който все още не е бил обект на разследването, властите не са били задължени да осигурят присъствието му по време на разпита й.
 49. Относно втория критерий, установен в практиката на Съда, а именно значимостта на въпросните свидетелски показания, Правителството се позовава на съдебното решение, постановено от Върховния касационен съд по настоящото дело, което признава, че показанията на С.Д. безспорно са основното доказателство в случая. Добавя още, че все пак те не са единствените, доказващи вината на жалбоподателите и че са подкрепени от цял набор други доказателства.
 50. На последно място Правителството посочва, че са налице достатъчно доказателства, които да компенсират трудностите, които изпитва защитата заради приемането на показанията на С.Д. Посочва че жалбоподателите са имали възможност да оспорят допустимостта и надеждността на въпросните показания по време на съдебния процес; че когато разглеждат делото, съдилищата задълбочено анализират тези показания, обръщайки особено голямо внимание на всички обстоятелства, които биха могли да поставят под въпрос тяхната надеждност, вече оспорена от жалбоподателите, и че изрично вземат под внимание обстоятелствата, при които са взети тези показания; че съдилищата изключват и други доказателства на обвинението, тъй като не отговарят на процесуалните правила. Правителството добавя, че жалбоподателите активно участват в съдебния процес – имали са възможност да разпитат останалите свидетели и излагат аргументи в подкрепа на освобождаването им, както и че наложените им съответни наказания са намалени от Върховния касационен съд.
 51. Съдът припомня, че различните изисквания на параграф 3 на чл. 6 са специфични аспекти на правото на справедлив процес, гарантирано в параграф 1 на тази разпоредба, което трябва да се вземе предвид при оценяването на справедливостта на съдебния процес в неговата цялост (вж. Al-Khawaja et Tahery, цитирано по-горе, § 118, Gäfgen c. Allemagne [ГК], no 22978/05, § 169, ЕСПЧ 2010, и Симеонови срещу България [ГК], no 21980/04, § 113, ЕСПЧ 2017).
 52. Чл. 6, ал. 3 д) утвърждава принципа, според който преди даден обвиняем да бъде обявен за виновен, всички доказателства на обвинението принципно трябва да бъдат представени пред него по време на съдебно заседание, с цел устно обсъждане. Този принцип подлежи на изключения, които са приемливи единствено, ако се спазват правата на защитата (вж. Al-Khawaja et Tahery, цитирано по-горе, § 118). По-конкретно в своята практика Съдът установява следните критерии за оценка на съвместимостта с чл. 6 на съдебен процес, по време на който дадени показания са приети като доказателство въпреки факта, че обвиняемият не е имал възможността да разпита или да изиска да бъде разпитан въпросният свидетел. Първо, той трябва да се увери, че за отсъствието на свидетеля по време на съдебния процес има основателна причина. След това трябва да установи дали присъдата на жалбоподателя се основава изключително или в решаваща степен на показанията на отсъстващия свидетел. На последно място трябва да определи дали са налице компенсиращи доказателства, включително солидни процесуални гаранции, които да са достатъчни, за да компенсират трудностите, които изпитва защитата заради приемането на подобно доказателство и за да се гарантира осигуряването на справедлив съдебен процес (вж. пак там, §§ 119 и 147).
 53. Впоследствие, в своето решение Schatschaschwili c. Allemagne ([ГК], no 9154/10, § 118, ЕСПЧ 2015), Съдът уточнява, че по принцип трите горепосочени атъпки трябва да се разглеждат в определения по-горе ред, дори и ако за дадено дело е по-подходящо тези критерии да се разглеждат в различен ред, особено ако един от тях е от решаващо значение при определянето дали производството е справедливо. Освен това той уточнява кои доказателства следва да се вземат предвид при анализа на третия, споменат по-горе етап, а именно: начинът, по който първоинстанционният съд разглежда въпросните показания, събирането на другите доказателства на обвинението и тяхната доказателствена стойност, както и взетите процесуални мерки за компенсиране на невъзможността директно да се разпита отсъстващият от процеса свидетел (вж. пак там, §§ 125-131).
 b) Приложение на тези принципи към настоящия случай
 i. Наличието на „сериозни причини“ да не се стига до очна ставка между жалбоподателите и въпросната свидетелка
 54. Съдът припомня, че в случая жалбоподателите се оплакват, че са осъдени въз основа на показанията на С.Д., получени по време на предварителното разследване, и че не са имали възможност да разпитат този свидетел.
 55. Съдът отбелязва, че С.Д. не е изслушана по време на съдебния процес на жалбоподателите, защото умира преди неговото начало (вж. параграфи 22 и 24 по-горе). Показанията й, дадени по време на предварителното разследване, са прочетени пред съда, което се разрешава от националното законодателство, и са приети като доказателство от наказателните съдилища (вж. параграфи 24, 26, 31 и 40 по-горе). Съдът счита, че смъртта на С.Д. може да се приеме като „сериозна причина“, от гледна точка на практиката му, поради която тази свидетелка не е изслушана пред съда и поради която дадените от нея приживе показания са приети като доказателство (вж. Al-Khawaja et Tahery, цитирано по-горе, § 153).
 56. Двамата жалбоподатели се оплкват, че разследващите органи не им предоставят възможността да се изправят срещу тази свидетелка по време на наказателното разследване (вж. параграф 45 по-горе). От своя страна Съдът отбелязва, че г-н Димитров е информиран на коя дата ще бъде разпитана С.Д. от съдия, но не присъства (вж. параграф 17 по-горе). Съдът е длъжен да вземе предвид този факт. Той обаче отбелязва, че към съответния момент този жалбоподател все още няма адвокат, който да му обясни важността на този разпит за развитието на съдебното производство (вж. параграф 39 по-горе). Поради това, в светлината на съдебната си практика в областта (вж. Dvorski c. Croatie [ГК], no 25703/11, § 100, ЕСПЧ 2015, и Pishchalnikov c. Russie, no 7025/04, § 77, 24 септември 2009 г.) Съдът не може да счита това отсъствие като отказ от страна на г-н Димитров от правото му да разпита тази свидетелка на следващ етап от съдебното производство. Колкото до г-н Момин, на датата на въпросния разпит, той все още официално не е обект на разследването и съгласно приложимото национално законодателство, властите не са длъжни да го информират за тази мярка за събиране на доказателства (вж. параграфи 17, 20, 39 и 41 по-горе). Съдът счита, че този факт също е приложим в случая. Той не изключва това, че от гледна точка на наказателната жалба на С.Д. (вж. параграф 6 по-горе) и разпита на г-н Момин от 18 март 1998 г. (вж. параграф 9 по-горе) и съгласно критериите, изброени в решението Симеонови (цитирано по-горе, §§ 110 и 111), този жалбоподател е можело да бъде считан за „обвиняем в престъпление“ по смисъла на чл. 6 от Конвенцията и така да се възползва от гаранциите, предоставени от тази разпоредба. От това не следва обаче, че същият, който все още официално не е обект на разследването към съответната дата, е трябвало да бъде призован за разпита на С.Д. на 19 декември 2000 г. В светлината на тези обстоятелства Съдът счита, че отсъствието на двамата жалбоподатели по време на този разпита на С.Д. само по себе си не може да се приеме за нарушение на чл. 6, ал. 1 и 3 д) на Конвенцията.
 57. Вярно е, че адвокатът на двамата жалбоподатели впоследствие иска от властите да организират очна ставка между клиентите му и С.Д. Това искане се отхвърля от прокурора с мотива, че става въпрос за мярка за събиране на доказателства, която не е задължителна и не е необходима за установяването на фактите (вж. параграф 21 по-горе).
 58. Все пак Съдът набляга на факта, че С.Д. се оплаква, че е жертва на особено тежко сексуално насилие, а именно изнасилване, придружено с физическо насилие. При наказателните производства в случаите на изнасилване, жертвите често се намират в нестабилно психологическо състояние. Ето защо разследващите органи са длъжни да им обърнат специално внимание, особено когато трябва да вземат показания от жертвата и да я изправят срещу предполагаемите й насилници (вж. Przydział c. Pologne, no 15487/08, § 48, 24 май 2016 г.). Това се оказва още по-вярно в случая, тъй като, освен всичко останало, жертвата е страдала от тежко заболяване и по време на разследването й е оказван натиск да оттегли жалбата си и да промени показанията си (вж. параграфи 19 и 30 по-горе). Като отчита всички тези специфични обстоятелства, Съдът не може да упрекне разследващите органи, че не изправят С.Д. на очна ставка срещу двамата жалбоподатели по време на предварителното разследване.
 59. Вярно е, че смъртта на С.Д. преди края на разследването (вж. параграфи 22 и 23 по-горе) лишава жалбоподателите от възможността да се изправят на очна ставка срещу тази свидетелка по време на съдебния процес. Разбира се, разследващите органи са в течение, от април 2000 г., че С.Д. е болна и се лекува с химиотерапия (вж. параграф 14 по-горе). И все пак, нищо в случая не показва, че следователят или прокурорът са знаели, че здравословното състояние на С.Д. е такова, че съществува риск тя да не може да участва в процеса. Видно е, че по време на разпита й на 19 декември 2000 г., в присъствието на прокурора С.Д. обяснява, че има рак, но че се чувства добре (вж. параграф 19 in fine по-горе). Съдът отбелязва, че в това отношение настоящият случай се различава от този в Schatschaschwili (цитиран по-горе, §§ 159 и 160), където властите са информирани, че ключовите свидетели може да не бъдат изслушани по време на съдебния процес.
 ii. Относно дали присъдите на жалбоподателите се основават изключително или в решаваща степен на показанията на въпросния свидетел
 60. Относно значимостта на показанията на С.Д. при определянето на присъдите на жалбоподателите Съдът отбелязва, че в решението си от 7 януари 2008 г. Върховният касационен съд подчертава, че са „важен елемент, но не и единственият“ за установяването на вината на г-н Димитров и че са „основното доказателство“ за установяването на вината на г-н Момин (вж. параграф 40 in fine по-горе). Страните са единодушни по този въпрос: жалбоподателите твърдят и Правителството признава, че показанията на С.Д. са ключово доказателство, на което се основава обвинението (вж. параграфи 45 in fine и 49 по-горе). При конкретните обстоятелства по случая, Съдът не вижда причина да се произнесе различно по този въпрос. Ето защо той счита, че показанията на С.Д. са доказателството с най-голяма тежест за осъждането на жалбоподателите.
 61. Съдът отбелязва обаче, че показанията на С.Д. не са единственото доказателство на обвинението по това наказателно дело. В действителност окръжният съд, който осъжда двамата жалбоподатели и чието решение е потвърдено и от Върховния касационен съд, разполага и с показанията на други свидетели и с други косвени доказателства в подкрепа на показанията на С.Д.: показанията на полицаите, които приемат жалбата на С.Д., резултатите от медицинските прегледи и експертизи и заключенията в протокола от огледа на място (вж. параграф 34 по-горе). Осъждането на жалбоподателите следователно се основава на съвкупност от доказателства, в която въпросните показания не се явяват като изолирано доказателство.
 iii. Относно наличието на достатъчно доказателства за гарантиране на справедливостта на съдебния процес в неговата цялост
 62. Съдът трябва да отговори след това на въпроса дали в случая са налице достатъчно компенсаторни елементи, включително солидни процесуални гаранции, които да компенсират негативите за защитата, произтичащи от приемането на показанията на С.Д. и да гарантират справедливостта на съдебния процес в неговата цялост (вж. параграф 52 по-горе). В това отношение Съдът ще разгледа начина, по който първоинстанционните съдилища разглеждат въпросните показания, събирането и на други доказателства и тяхната доказателствена стойност, както и процесуалните мерки, които са взети с цел да се компенсира невъзможността на защитата пряко да разпита С.Д. (вж. параграф 53 по-горе).
 63. Двете съдилища, които разглеждат наказателното дело, и Върховният касационен съд засягат въпросите относно допустимостта и надеждността на показанията на С.Д. Първоинстанционният съд отхвърля по-голямата част от тези показания (вж. параграф 26 по-горе), докато апелативният съд ги приема в тяхната цялост и осъжда двамата жалбоподатели (вж. параграф 32 по-горе). Това последно решение е потвърдено и от ВКС (вж. параграфи 38-40 по-горе). Съдът счита за уместно да се фокусира в анализа си върху начина, по който това доказателство се разглежда от Окръжен съд Пловдив и от Върховния касационен съд.
 64. Окръжен съд Пловдив посвещава голяма част от мотивите в решението си на показанията на С.Д. (вж. параграф 32 по-горе). Той се стреми да провери достоверността им като първо отговаря на въпроса дали младата жена би могла да има мотив да обвини неоснователно двамата жалбоподатели. Няколкото версии, изложени от жалбоподателите по този въпрос, са отхвърлени от съда като неоснователни (вж. параграф 33 по-горе).
 65. След това съдът съпоставя тези показания с показанията на другите свидетели, с резултатите от медицинските прегледи и експертизи и със заключенията в протокола от огледа на място. По този начин съдът успява да установи, че показанията на жертвата се потвърждават от тези доказателства и че са достоверни (вж. параграф 34 по-горе).
 66. Като оценява достоверността на тези показания, съдът не пропуска да отбележи, че същите са дадени две години след събитията, но отбелязва, че изминалият период от време по никакъв начин не се явява пречка показанията в случая да се считат за достатъчно обосновани (вж. параграф 35 по-горе).
 67. Въпросът за промяната на версията на С.Д. по време на разследването също е засегнат от съда. Той счита, че промяната в показанията в случая се дължи на оказания върху свидетелката натиск от страна на жалбоподателите и на техните близки (вж. параграф 35 in fine по-горе).
 68. На последно място съдът разглежда и отхвърля аргументите на жалбоподателите и на техните близки, разпитани по време на съдебното производство, които целят дискредитирането на жертвата, като й се приписва неморално поведение. За целта съдът приема показанията на съпруга на С.Д., който я представя в положителна светлина (вж. параграф 36 по-горе).
 69. В светлината на тези обстоятелства Съдът счита, че разглеждането на показанията на С.Д. от страна на Окръжен съд Пловдив е достатъчно задълбочено, обективно и изчерпателно. Съдът разглежда всички въпроси, отнасящи се до оценяването на надеждността на тази свидетелка и достоверността на твърденията й от 19 декември 2000 г. Заключението, че нейните показания следва да се допуснат в тяхната цялост и последвалото му решение да ги приеме като основно доказателство срещу жалбоподателите са напълно основателни.
 70. Съдът напомня също и че окръжният съд разполага и с други показания и с други доказателства, които потвърждават дадените от С.Д. показания: показанията на полицаите, които приемат жалбата на С.Д. на следващия ден, резултатите от медицинските прегледи и експертизи и заключенията в протокола от огледа на място (вж. параграфи 34 и 61 по-горе). Следователно осъждането на жалбоподателите се основава на съвкупност от доказателства, в която въпросните показания не са изолирано доказателство.
 71. В своето становище Правителството набляга на наличието на множество процесуални гаранции, които да играят ролята на компенсиращи фактори в случая (вж. параграф 50 по-горе). Жалбоподателите оспорват позицията на Правителството (вж. параграф 46 по-горе).
 72. Съдът отбелязва, че жалбоподателите активно участват в съдебния процес срещу тях. С помощта на адвокатите си те оспорват допустимостта и надеждността на показанията на жертвата и се позовават на оневиняващи ги доказателства (вж. параграфи 24 in fine и 28 in fine по-горе). Окръжният съд и Върховният касационен съд разглеждат и отхвърлят аргументите им, излагайки изчерпателни и непроизволни мотиви в решенията си (вж. параграфи 29-36 и 38-40 по-горе). В това отношение Съдът отдава специално значение на задълбочения и изчерпателен анализ на достоверността на показанията на жертвата, изготвен от окръжния съд, в името на справедливостта и зачитането на правото на защита (вж. параграфи 64-69 по-горе).
 iv. Заключение на Съда
 73. В заключение Съдът счита, че смъртта на С.Д. може да се разглежда като „сериозна причина“ съгласно практиката си, да не бъде изслушана свидетелката по време на съдебния процес и да бъдат приети показанията, която същата дава приживе, докато тече наказателното разследване. Също така той счита, че има основателни причини, за да не се пристъпи към очна ставка между двамата жалбоподатели и С.Д. по време на предварителното разследване. Макар и последвалите присъди на жалбоподателите да се основават преди всичко на показанията на тази свидетелка, съдилищата допускат и други доказателства, потвърждаващи твърденията й. Освен това, в рамките на заведеното наказателно производство срещу жалбоподателите, последните разполагат с достатъчни процесуални гаранции, за да се компенсират негативите за защитата, произтичащи от приемането на показанията на С.Д., и да се гарантира справедливостта на съдебния процес в неговата цялост: жалбоподателите активно участват в съдебния процес и предоставят аргументи в подкрепа на своето освобождаване; съдилищата изключително подробно проучват достоверността на основното доказателство на обвинението, като вземат предвид и мотивирано отхвърлят възраженията на жалбоподателите в това отношение; и накрая, решенията на националните съдилища са напълно изчерпателни и непроизволни.
 74. Съдът счита, че в случая не е налице нарушение на чл. 6, ал. 1 и 3 д) от Конвенцията.
 2. Приема, че не е налице нарушение на чл. 6, ал. 1 и 3 д) от Конвенцията.
 Изготвено на френски език и оповестено писмено на 7 юни 2018 г. в съответствие с правило 77 §§ 2 и 3 от Правилника на Съда.


type: wikipedia

text:
Is éard a bhí i gceist le Comhairle Trento () ná Comhairle Éacúiméineach na hEaglaise Chaitliceach Rómhánach sa 16ú céad.
 Rinneadh an Chomhairle a ghairm in Trento, ón 3 Nollaig 1545 go dtí an 4 Nollaig, 1563, le fiche cúig sheisiún roinnte i dtrí chuid. An aidhm a bhí leis na cruinnithe ná leasú a dhéanamh ar an Eaglais Chaitliceach. Glactar leis gurbh í ceann de na Comhairlí ba thábhachtaí a bhí ag an Eaglais.
 Mór-chomhairle leasaithe ba ea Comhairle Trento, a chur tús leis an Fhrith-Reifirméaisin, agus sainmhíníodh cuid den teagasc na hEaglaise.
 Cuireadh cosc iomlán, nach mór, ar fhíoracha nochta san ealaín dhiaga. Mar shampla, cáineadh An Breithiúnas Deireanach le Michelangelo nuair a críochnaíodh é sa bhliain 1541 agus is in olcas a chuaigh an scéal le himeacht aimsire. Maidir leis na fíoracha nochta, tháinig méadú leanúnach ar lucht a gcáinte. Faoi dheireadh, rinneadh ‘leasú’ ar an fhreascó ollmhór de réir an pholasaí nua maidir leis an ealaín a aontaíodh ag Comhairle Trento.
 D'eisigh an Chomhairle cáineadh chomh maith ar eiriceacht de chuid na bProtastúnach.
 Féach freisin
 An Breithiúnas Deireanach le Michelangelo
 Reifirméisean
 Tagairtí
 Stair na hEaglaise Caitlicí
 Reifirméisean


text:
 1.9.2014
 NL
 Publicatieblad van de Europese Unie
 C 292/49
 Beroep ingesteld op 17 juni 2014 — Warimex/BHIM (STONE)
 (Zaak T-454/14)
 2014/C 292/60
 Procestaal: Duits
 Partijen
 Verzoekende partij: Warimex Waren- Import Export Handels-GmbH (Neuried, Duitsland) (vertegenwoordigers: E. Keller en J. Voogd, advocaten)
 Verwerende partij: Bureau voor harmonisatie binnen de interne markt (merken, tekeningen en modellen)
 Conclusies
 —
 de beslissing van de eerste kamer van beroep van het Bureau voor harmonisatie binnen de interne markt (merken, tekeningen en modellen) van 27 maart 2014 in zaak R 1599/2013-1vernietigen;
 —
 verweerder te verwijzen in de kosten van de procedure.
 Middelen en voornaamste argumenten
 Betrokken gemeenschapsmerk: beeldmerk met het woordelement „STONE”, voor waren en diensten van de klassen 1, 3, 7, 8, 9, 11, 12, 16, 21, 24 en 25 — gemeenschapsmerkaanvraag nr. 1 1 4 64 005
 Beslissing van de onderzoeker: afwijzing van de aanvraag
 Beslissing van de kamer van beroep: verwerping van het beroep
 Aangevoerde middelen:
 —
 schending van de artikelen 75 en 76 van verordening nr. 207/2009;
 —
 schending van artikel 7, lid 1, sub c, van verordening nr. 207/2009;
 —
 schending van artikel 7, lid 1, sub b, van verordening nr. 207/2009.