En urban fred? Om efterkrigsstadens konstruktiva förmåga i fredsbyggande An urban peace? Exploring the postwar city´s constructive ability in peacebuilding I allt högre utsträckning tenderar efterkrigsstäder att ställa till med problem när fred byggs. Efterkrigstäder är städer där konflikten fortsätter trots att kriget är slut. Konfliktparterna i dessa städer må ha slutat skjuta på varandra, men de är fortfarande oense om det mesta – exempelvis vem som ska styra staden, hur gemensamma resurser ska fördelas, eller om alla får bo där de vill. Freden är således fortfarande långt borta i dessa städer. Detta gör att de ofta är osäkra för människor att bo i då det kan vara riskabelt att befinna sig i ”fel” del av staden, ofta fungerar dåligt som städer då det är viktigare vem som bestämmer än vad som bestäms, och ofta leder till problem bortom stadsgränserna då städer är ekonomiska och politiska enheter som påverkar sina bredare kontexter. På grund av att konflikten tenderar att fortsätta i efterkrigsstaden blir dess roll i fredsbyggande insatser – alltså insatser som ämnar hantera bakomliggande orsakerna till kriget samt bygga samhällen som löser problem fredligt – ofta destruktiv och konfliktgenererande. Detta är dock inte hela sanningen. Efterkrigsstaden kan också spela en konstruktiv och konfliktförebyggande roll i byggandet av fred. Dock vet vi väldigt lite om hur efterkrigsstaden förmår att spela just en sådan roll. Vi vet väldigt lite om hur konfliktparterna försonas, hur gemensamma institutioner bildas, eller hur bredare fredsbyggande insatser ges en knuff framåt. Detta projekt ämnar undersöka efterkrigsstadens förmåga att spela en konstruktiv roll i byggandet av fred och frågar därför: hur kan efterkrigsstaden bidra till fredsbyggande insatser mellan stadens medborgare, inom staden som helhet, samt i stadens bredare kontext? För att besvara denna fråga kommer projektet att studera tre olika efterkrigsstäder: Beirut (Libanon), Mitrovica (Kosovo), samt Nicosia (Cypern). Projektet är uppdelat i två delar. Den första delen kommer att teoretisera och undersöka hur och varför efterkrigsstaden förmår att spela en konstruktivt roll i olika fredsbyggande insatser. Olika exempel kommer studeras och slutsatser dras gällande vilka dynamiker som leder till att konfliktparter försonas, att gemensamma institutioner bildas, och att bredare fredsbyggande insatser ges en knuff framåt. Den andra delen kommer därefter att kartlägga vilka strategier som förstärker samt underminerar efterkrigsstadens förmåga att spela en sådan roll. Projektet kommer att undersöka både strategier som explicit strävar efter att bygga fred och strategier som går att hitta i alla städer (såsom planeringsbeslut eller byggandet av skolor). Förhoppningen är att identifiera strategier som både bidrar till samt hindrar fred. De tre städerna som kommer att undersökas har alla problem med att deras konflikter fortsatt trots att kriget är slut. Detta gör att de är osäkra att bo i, dåligt fungerande, samt orsakar problem bortom stadsgränserna. Beirut har fortfarande problem med våld och lider av fler våldsdåd per invånare mellan kristna, sunniter, och shiiter än vad Libanon i stort gör. Nicosia är uppdelat i två parallellt fungerande grekiska och turkiska socio-politiska sfärer där södra delen av staden ligger i den grekiska delen av Cypern och den norra delen ligger i den turkiska delen. Mitrovica är också den plats som är svårast att komma överens om i Kosovo. Detta är dock inte hela sanningen då alla tre städerna också uppvisar en förmåga - som dock är väldigt obeforskad - att bidra konstruktivt till byggandet av fred. För att undersöka hur denna konstruktiva förmåga fungerar samt vilka strategier som förstärker den kommer jag att intervjua politiker, religiösa ledare, stadsplanerare, aktivister, poliser, samt ”vanliga” invånare. Jag kommer också delta i och observera olika aktiviteter i städerna samt organisera fokusgrupper. Dessutom kommer jag att analysera policy-dokument, rapporter från lokala organisationer, och opinionsundersökningar. Dessa djupgående studier av städerna kommer sedan att jämföras för att se vad för likheter och skillnader som går att utröna. Projektet är väldigt relevant för städer som har upplevt krig och nu försöker bygga fred (såsom Belfast, Kirkuk, och Mostar). Relevansen är även stor för städer (ofta i utvecklingsländer) som inte upplevt krig men ändå liknande problem som efterkrigsstadens – såsom segregation, våld, och korruption. Postwar cities – where war is over but the socio-political ordering of society remains contested and a mutually acceptable peace has yet to be established – often reinforce conflict lines that linger on after war and cement divisions between previously warring groups. The postwar city thus often plays a destructive role in peacebuilding. Yet research indicates that it also is able to play a constructive role because it is well-positioned to transcend conflict lines and foster coexistence. There is, however, little knowledge on how and why the postwar city is able to do just that. This proposed project will therefore ask: how is the postwar city able to advance peacebuilding between its citizens, across the city itself, and within its wider context?To provide answers I will theorise the postwar city’s ability to play a constructive role in peacebuilding and then – through extensive fieldwork in three postwar cities (Beirut, Mitrovica, Nicosia) – explore how and why different strategies are able to assist this constructive ability. The overall aim is to better understand the dynamics through which the postwar city transcends conflict lines and fosters coexistence. The proposed project will develop an original theorisation of how the postwar city’s constructive ability functions; theorise how and why different strategies can assist it; as well as generate novel data on Beirut, Mitrovica, and Nicosia. It will thus contribute to efforts at building peace in the postwar city.