Share or Spare? Explaining the Nature and Determinants of Climate Finance Coordination Dela eller spara? Drivkrafter bakom internationell koordinering av klimatfinansiering This project examines why coordination problems persist in climate finance by investigating the political and organizational factors that shape climate finance coordination at the global level and in low income countries.  It analyzes the actor rationales that encourage or hinder coordination.  The project involves four phases  over a four year period. As a first step, the research team will create an analytical framework for identifying and categorizing climate finance coordination practices. The team will then review of climate financing coordination trends and instruments. A third step will study coordination experiences in the context of four multilateral climate initiatives.  A final phase of the analysis will consist of a comparative study of climate finance coordination in Kenya and Zambia. The research team will collect evidence through semi-structured interviews and primary and secondary documents. Researchers at the University of Lund and Stockholm Environment Institute as well as researchers at the Danish Institute for International Studies and the Christian Michelsen Institute will carry out the project.  The project will contribute to an improved understanding of the factors shaping the effective use of funding of climate mitigation and adaptation in low income countries.  It will inform developing countries’ options for engaging effectively with funders and  how funders can improve the effectiveness of climate finance, thus supporting sustainable development. Sedan början av de internationella klimatförhandlingarna under 1990-talet har de rika länderna utlovat finansiellt stöd till utvecklingsländerna för klimatomställning. Under en lång period implementerades inte dessa löften och det politiska trycket från utvecklingsländerna ökade. I Köpenhamn 2009 sattes slutligen en siffra som mål för klimatfinansieringen: att de rika länderna skulle mobilisera 100 miljarder dollar per år vid år 2020, och att flödena skulle ”snabb-startas” med 30 miljarder dollar under perioden 2010-2012. Man specificerade också att denna nya klimatfinansiering skulle vara ”ny och utöver” existerade åtaganden inom det vanliga utvecklingsbiståndet.Klimatfinansiering till utvecklingsländer är viktigt av tre skäl. För det första vet vi att klimatförändringar påverkar låginkomstländer värren än högt utvecklade. Klimatförändring undergräver försörjningsmöjligheter, produktion och infrastruktur, och ökar riskerna för livsmedelsosäkerhet, konflikter och förflyttning av hushåll. Investeringar i klimatanpassningsåtgärder är alltså mycket viktigt för fattigdomsbekämpning, mänskliga rättigheter och politisk stabilitet.För det andra kan åtgärder för mer kolsnåla samhällen och energisystem leda till långsiktig tillväxt och utveckling, till exempel genom att förnybar energi kan främja både småskalig landsbygdsutveckling och storskalig industriproduktion. Investeringar i klimatomställning och utsläppsminskningar kan alltså även dem bidra till långsiktig ekonomisk utveckling i låginkomstländer, samt bidra till ett mer stabilt klimat globalt.För det tredje är det politiskt viktigt att klimatfinansieringen fungerar så att tilliten och trovärdigheten bibehålls eller ökar i det internationella klimatsamarbetet. Om villkoren inte upplevs rättvisa riskerar samarbetet att stagnera.Efter överenskommelsen kring klimatfinansiering år 2009 har dock ett stort antal olika fonder och finansiella instrument växt fram, och en mängd etablerade och nya institutioner har engagerat sig. De rika länderna använder sig både av speciella klimatfonder etablerade under FN:s klimatkonvention (t.ex. Gröna utvecklingsfonden, Anpassningsfonden), multilaterala utvecklingsbanker (t.ex. Världsbankens klimatinvesteringsfonder), samt sitt eget bilaterala bistånd för att möta sina åtaganden. Detta har lett till ett komplext system, där olika definitioner används av olika aktörer för att avgöra vad som får räknas som klimatfinansiering och inte och där givarinstitutioner har olika regelverk kring hur man ansöker om finansiering och hur olika ändamål prioriteras. Flera fonder och givare har till och med börjat stödja kapacitetsutveckling för att utvecklingsländer ens ska kunna navigera i systemet och ansöka om finansiering.I det här projektet söker vi bättre förstå varför både givare och mottagare av klimatfinansiering väljer att koordinera sig eller inte, och hur det i sin tur påverkar hur effektivt systemet kan svara upp mot de klimatomställningsbehov som finns. Med koordinering menas kollektiva arrangemang för informationsdelning, samstämmighet i policy, och hur finansiella medel kanaliseras och levereras. Under vilka omständigheter väljer givare att koordinera sig och när väljer de att använda sig av oberoende fonder och strategier? När väljer de att spara eller dela klimatfinansieringsmedel samt inflytande över hur de spenderas? Hur agerar mottagare i det komplexa systemet och stödjer de försök att koordinera mera?Inom det vanliga utvecklingsbiståndet finns en lång historia av försök att koordinera mer, harmonisera givarnas krav och att göra biståndet mer mottagardrivet. I det här projektet använder vi oss av dessa erfarenheter för att förstå fördelar och nackdelar som aktörerna upplever. Vi fokuserar framförallt på hur man ser på kostnader och nyttor av att koordinera och vilken roll normer har för givarnas beslut, men även vilka strategiska möjligheter ett okoordinerat system innebär både för givare och mottagare. Projektet kommer först studera systemet sa