Making Sanitation Happen: Multi-Level Sanitation Policy and Practice in Rwanda, Uganda, Tanzania and Burundi Att förverkliga sanitetsmålen: En jämförelse av politik och praktik på flera nivåer i Rwanda, Uganda, Tanzania och Burundi The overarching aim of this four-year project is to comparatively explore how policy-making and sanitation sector leadership and commitment initiates and drives action and enforcement on the ground by governments, private sector, civil society and households in Rwanda, Uganda, Tanzania and Burundi, four countries with different leadership and governance structures, democratic systems, institutional arrangement, and sanitation MDG progress record. This research is designed to identify what kind of policy measures translate into action. This will be achieved by comparing and contrasting the institutional and multi-level governance structures and agents at micro, meso and macro levels in these countries. Qualitative and quantitative research methods will be used to triangulate data and get a rich account of the systems and rules that prevail, actors that are present, and strategies and actions that take place in different areas. Fieldwork will be undertaken in rural and peri-urban locations in all the four countries, with household questionnaire surveys, key informant interviews as well as the recording of individual sanitation narratives. Workshops and write-shops will also be organized. The project group consists of a rich combination of experts from institutions in Sweden, Rwanda, Uganda, Tanzania and Burundi. The project should fill the gap in sanitation sector institutional analysis and show ways to close the tremendous sanitation backlog in sub-Saharan Africa. Att uppnå millenniemålet för sanitet har visat sig vara en övermäktig utmaning. Medans andelen människor i världen som saknar tillgång till drägligt vatten har redan halverats, går utökningen av sanitetstjänster och ökad tillgång till toaletter mycket trögt. I Afrika söder om Sahara, där hela 70% av befolkningen fortfarande inte tillgång till en dräglig toalett, delar man faciliteter med många andra, eller så använder man helt odrägliga eller inga toaletter alls. Det finns många orsaker till att sanitetssektorn fungerar dåligt. Dels så är det i många länder oklart var ansvaret för sanitet och närmiljö ligger. Ofta decentraliseras ansvaret till lokala myndigheter med låg kapacitet och små resurser. Dessutom är det så att utanför urbana centra så sköter hushållen för det mesta sin egen sanitet. Det vill säga, man förlitar sig inte på några centralstyrda avloppssystem utan den vanligaste lösningen är enskilda latriner. Ofta brister kunskaperna om hur man bör bygga, och underhållet lider ofta av att eventuella tjänster för tömning och underhåll är dyra eller svåråtkomliga. Om toaletten luktar illa så vill man ha den långt ifrån bostaden. Å andra sidan kan det vara farligt att gå ut för att besöka toaletten när det är mörkt. Detta drabbar särskilt kvinnor. Denna forskning jämför hur man hanterar dessa frågor i Rwanda, Uganda, Tanzania, och Burundi. Alla länderna har stora landsortsbefolkningar, men de har lyckats olika vad gäller befolkningens tillgång till dräglig sanitet. I Rwanda har utvecklingen gått snabbt under de senaste åren och hela 55% av befolkningen där har tillgång till så kallad förbättrad sanitet. Preliminära resultat visar på en tydligare styrning från högsta ort vad gäller normer och deras efterlevnad i Rwanda. I Tanzania har sanitetstillgången legat kvar på en låg nivå, med bara 10% av befolkningen som använder toaletter som uppskattas vara säkra och ändamålsenliga. Decentraliseringen av statsbyråkratin där har också kombinerats med tydliga prestationskrav och större medel för investeringar på lokal nivå. I Tanzania har man också decentraliserat, men ser mer till att möta efterfrågan snarare än att driva igenom krav på miljö-och boendestandards. Sanitet i Uganda är huvudsakligen styrd av statens policys och reglerande funktioner och hushåll ordnar tillgången till sanitetsfaciliteter själva. I Burundi förklaras avsaknaden av nationell hygien- och sanitetspolicy med brist på politisk vilja och prioritering av ämnet. Procentandelen av Burundis befolkning som hade tillgång till förbättrad sanitet år 2010 var 46%. Vad är det som skiljer länderna? Det som projektet ska ta reda på är vilken politik eller normer som i praktiken påverkar hushållens vilja att investera i säkra toaletter och se till att hygienbeteendet inte tillåter att sjukdomar sprids. Intervjuundersökningar i olika områden två i Rwanda, Uganda, Tanzania, och Burundi, som representerar rurala och semi-urbana miljöer, ska visa på hur saniteten ser ut. Vilka sorters toaletter används, och hur? Vilka sanitetstjänster finns, och vilka behövs? Vad kostar det? Och hur står det till med hälsan och eventuella diarrésjukdomar? Dessa undersökningar kompletteras med djupintervjuer där enskilda personer berättar om hur de tänker kring sanitetsfrågor: Hur har de själva löst sina problem? Hur har villkoren och lösningarna förändrats över tid? Vilka orsakssamband ser de? Och hur upplever de den nationella och lokala politiken på området? Forskningen jämför inte bara dessa frågor mellan Rwanda, Uganda, Tanzania, och Burundi, utan även på olika skalor inom länderna lokalt, regionalt och nationellt. Projektet ska kartlägga vilka aktörer som finns inom sanitetssektorn och analysera vilken politik som förs särskilt på nationell nivå och hur denna uppfattas av de olika aktörerna och genomförare på olika nivåer i systemet. Vi behöver veta vilken politik som har effekter och stöder själva implementeringen på lokal nivå. Eftersom genomförandet ofta ligger hos själva användarna, h