ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
SKRIFTLIG FRÅGA E-0058/98 från Alex Smith (PSE) till kommissionen (29 januari 1998)

Ämne: Handels- och samarbetsavtalet mellan EU och Sydafrika

EU håller för närvarande på att framförhandla ett samarbetsavtal med Sydafrika. Avtalet kommer att få avgörande betydelse för Sydafrikas framtid. Erfarenheten visar emellertid att kvinnor ofta tycker att det är mycket svårt att delta i den verksamhet som föreslås äga rum inom samarbetsavtalet.

Kommer avtalet att innehålla krav på att man skall undersöka om kvinnor verkligen har tillgång till den verksamhet inom området för utveckling och ekonomiskt samarbete som avses i den del av avtalet som handlar om samarbete och om de tar aktiv del i det föreslagna samarbetet på områden som till exempel utveckling av mänskliga resurser, information och media, tekniskt och socialt samarbete? Om så är fallet, hur avser kommissionen att genomföra dessa studier? Kommer man att samla in separata uppgifter om män och kvinnor?

Avtal utvärderas vanligtvis regelbundet. På vilket sätt försöker förhandlingsparterna se till att kvinnornas intressen blir företrädda i denna utvärdering? Kommer kvinnorepresentanter från det civila samhället att ha rätt att delta i utvärderingen? Kommer frågan om huruvida avtalet gynnar kvinnorna att diskuteras?

Gemensamt svar på de skriftliga frågorna E-0057/98 och E-0058/98 ingivna av João de Deus Pinheiro för kommissionen (12 februari 1998)

Könsrollsfrågorna har hög prioritet i kommissionens utvecklingspolitik, och den sydafrikanska regeringen strävar efter att främja könsrollsfrågorna och att följa framstegen på detta område. Det råder ingen tvekan om att detta kommer att omnämnas och understrykas i de kapitel i avtalet som rör ¨Utvecklingssamarbete¨ och ¨Samarbete inom andra områden¨. Kommissionen kommer att verka för bestämmelser som främjar kvinnans roll inom de områden som tas upp av parlamentsledamoten. Avtalet kommer därför att vara positivt för kvinnorna.

Förhandlarna räknar inte med att det kommer att tas in några skyldigheter i avtalet vad gäller genomförandet av studier. Däremot har kommissionen åtagit sig att bedöma verkningarna för kvinnor av program som redan satts igång inom ramen för det Europeiska programmet för återuppbyggnad och utveckling i Sydafrika liksom av framtida program.

Avtalet kommer också att innehålla vissa bestämmelser om uppföljning av samarbetet mellan gemenskapen och Sydafrika. Vad gäller utvecklingssamarbetet inom ramen för det Europeiska programmet för återuppbyggnad och utveckling sker årligen överläggningar mellan kommissionen och den sydafrikanska regeringen varvid man går igenom resultaten av pågående program. Denna praxis kommer att bibehållas för det nya avtalet. När det gäller att bedöma specifika program tar kommissionen i regel hänsyn till stödmottagarnas synpunkter. Bedömningen av verkningarna för kvinnor kommer därför i tillämpliga fall att genomföras tillsammans med företrädare för kvinnorna.
SKRIFTLIG FRÅGA E-4223/97 från Cristiana Muscardini (NI) till kommissionen (21 januari 1998)

Ämne: Vancimuglio

Då strejkrätten inte är instrumentell utgör den för arbetstagarna en landvinning som är förankrad i medlemsstaternas grundlagar och bestämmelserna om arbetstagarnas rättigheter. I Italien demonstrerar jordbrukarna för närvarande för att skydda sina lagliga intressen, men regeringen har reagerat mot protesten på ett orimligt sätt och beordrat ordningsmakten att hejda demonstrationerna med fast hand.

Eftersom poliserna likaledes är arbetstagare och deras skyldighet är att se till att lagen följs, bör man betona att demonstrationsrätten inte får begränsas av hot om arrestering och snabbrättegång utan förundersökningar. Kan kommissionen ingripa i frågan om de italienska jordbrukarnas demonstrationer i syfte att skydda de mänskliga rättigheterna och medborgarna?

Svar från Pádraig Flynn på kommissionens vägnar (11 mars 1998)

För närvarande finns det ingen gemenskapslagstiftning om strejkrätten. Tvärtom anges det klart i artikel 2.6 i det avtal om socialpolitik som enligt Amsterdamfördraget skall införlivas med EG-fördraget att bestämmelserna i artikeln inte skall vara tillämpliga på strejkrätten eller rätten att genomföra lockout. Kommissionen har därför ingen behörighet att ingripa i en situation som den som parlamentsledamoten beskriver.

Gemenskapens stadga om arbetstagarnas grundläggande sociala rättigheter innehåller uttryckligen rätten att tillgripa stridsåtgärder, däribland strejk, med förbehåll för de skyldigheter som finns inskrivna i nationella stadganden och kollektivavtal. Emellertid fann EG-domstolen i ett tidigare fall (mål C-265/95), som gällde användande av våld och vandalism i samband med demonstrationer, att en medlemsstat hade underlåtit att vidta alla nödvändiga och lämpliga åtgärder för att tillse att enskilda personer inte ställde upp hinder för den fria rörligheten för varor.
SKRIFTLIG FRÅGA E-3622/97 från Giuseppe Rauti (NI) till kommissionen (13 november 1997)

Ämne: Taxiförares rättigheter i Italien och Europa

Kan kommissionen ange om den känner den stora proteströrelse som håller på att utvecklas bland taxiförarna i Italien? Dessa opponerar sig mot den tunga belastning som ett flertal italienska rättsliga föreskrifter - helt i strid med föreskrifterna i diverse EU-direktiv - innebär för dem med avseende på avgifter och skatter. De italienska taxiförarna nekas eller förbjuds till exempel att få tillbaka mervärdesskatten, dels vid nytt bilförvärv och dels vid inköp av alla oumbärliga ¨tillbehör¨, från bensin till reservdelar, för att få den för taxiförarna enda möjligheten till arbete och försörjning att fungera. Dessutom är taxiförarna tvungna att arbeta på grundval av så kallade administrativa taxor som inte grundas på en analys av de verkliga kostnaderna. Vidare fråntogs taxiförarna 1990 - exemplen skulle dock kunna vara många fler - 30 % av återbäringen för bränsle på grundval av ett dekret av den dåvarande socialistiska ministern Formica. Ytterligare 30 % fråntogs dem 1991 av den kristdemokratiska ministern Goria och 1992 vidare 30 % av en annan socialistisk minister, Amato. Återstoden på 10 % går till innehållen skatt eller a conto-avdrag.

Kan kommissionen ange om den har för avsikt att vidta åtgärder genom att uppmana den italienska regeringen att respektera europeiska bestämmelser i frågan?

Svar från Mario Monti på kommissionens vägnar (6 januari 1998)

Kommissionen känner till att taxiföretagen enligt den italienska lagstiftningen rörande mervärdesskatt inte får tillbaka skatten på sina inköp av varor och tjänster (taxiföretagens transporttjänster är skattebefriade på grund av en övergångsbestämmelse om undantag från skatteplikt enligt rådets sjätte direktiv 77/388/EEG av den 17 maj 1977 om harmonisering av medlemsstaternas lagstiftning rörande omsättningsskatter - Gemensamt system för mervärdeskatt: enhetlig beräkningsgrund ((EGT L 145, 13.6.1977. ))). Detta överensstämmer med bestämmelserna i direktivet, enligt vilket mervärdesskatten är avdragsgill i den mån de inköpta varorna och tjänsterna används inom ramen för beskattade transaktioner.

Italien kan naturligtvis avstå från att tillämpa undantagsbestämmelsen och belägga passagerarbefordran med mervärdesskatt för att på så sätt möjliggöra återbetalningen av mervärdesskatt på inköp.
SKRIFTLIG FRÅGA E-4094/97 från Peter Truscott (PSE) till kommissionen (16 januari 1998)

Ämne: Stöd till Hertfordshires små och medelstora företag och stöd genom Philoxenia- programmet 1994-1997

Vill kommissionen vara vänlig att informera mig om storleken på det stöd som Hertfordshire fått till små och medelstora företag samt vilket stöd som beviljats inom ramen för Philoxenia-programmet under 1994, 1995, 1996 och 1997?

Svar från Christos Papoutsis på kommissionens vägnar (13 mars 1998)

När det gäller medel till små och medelstora företag (SMF) erinras om att även SMF, via det fjärde ramprogrammet för forskning, har fått del av de medel som har anslagits till forskning. Detta framgår av svaret på frågeställarens skriftliga fråga E-4090/97 ((EGT C 223, 17.7.1998, s. 92. )).

Ifråga om turismen erinras frågeställaren om att programmet Philoxenia ännu inte har antagits av rådet. Vad beträffar särskilda åtgärder för att stödja turismen under perioden 1994-1995 beviljades inte dessa åtgärder medel på grundval av geografiska kriterier (regionala och lokala) utan utifrån olika teman: turism och kultur, turism och miljö, turism på landsbygden, turism med social inriktning, ungdomsturism. Detta skedde genom tillämpning av gemenskapens handlingsplan till stöd för turismen, rådets beslut 92/421/EEG av den 13 juli 1992 ((EGT L 231, 13.8.1992. )). Följaktligen kom aldrig frågan om att anslå medel till ett särskilt område upp. Det bör betonas att den budgetansvariga myndigheten under 1996 inte beviljade några medel till särskilda åtgärder till stöd för turismen. Under 1997 utgick kommissionen inte heller från geografiska områden i sin bedömning. För övrigt ombeds också frågeställaren att läsa kommissionens svar på hans skriftliga fråga E-4093/97 ((EGT C 196, 22.6.1998, s. 74. )).
SKRIFTLIG FRÅGA E-4042/97 från Jesús Cabezón Alonso (PSE) till rådet (15 januari 1998)

Ämne: Europeiska kulturhuvudstäder

Har rådet (kultur) för avsikt att inom en nära framtid bestämma vilken stad eller vilka städer som skall bära epitetet europeisk kulturhuvudstad år 2001?

Om så är fallet, hur många städer kommer att delta i urvalet?

Vilka kriterier skall gälla för valet av den stad eller de städer som utses till europeisk kulturhuvudstad 2001?

Svar (27 april 1998)

1. Utnämningen av den europeiska kulturhuvudstaden för år 2001 är ett mellanstatligt beslut, och det är kulturministrarna inom rådet som har beslutat om evenemanget och reglerna för det.

2. Det är alltså inte rådet som anmodas att fatta beslut om år 2001, utan det blir ännu en gång de behöriga ministrarna inom rådet.

3. Förslaget till Europaparlamentets och rådets beslut om ett gemenskapsinitiativ för evenemanget i fråga, vilket just nu granskas av rådet, bör inte tillämpas före år 2002.

4. För närvarande skulle det vara förhastat att försöka förutse när ministrarna i rådet kommer att fatta ett beslut om år 2001 och om detta beslut * för vilket det krävs enhällighet * kommer att gälla en enda stad.

Det brittiska ordförandeskapet önskar att ett beslut skall komma så snart som möjligt.
SKRIFTLIG FRÅGA E-4162/97 från Leonie van Bladel (UPE) till rådet (22 januari 1998)

Ämne: Oro för situationen för de mänskliga rättigheterna i Surinam

1. Känner rådet till att 27 civila och militära arresterats i Surinam den 25 oktober 1997, i anledning av förberedelserna för en så kallad kupp?

2. Är rådet berett att uttala sitt ogillande av Nederländernas utrikesministers handlingssätt, eftersom denna minister beordrat att en av de så kallade misstänkta som i oktober i år i sin frånvaro inlämnat en asylansökan på den nederländska ambassaden skall utlämnas till rättsmyndigheterna i Surinam; detta i en situation där det varit bekant att 15 personer, som arresterats i samband med en tidigare påstådd kupp den 8 december 1982 och likaså anklagats för att ha varit inblandade i detta förmenta kuppförsök, avrättats enligt beslut av ståndrätt i Paramaribo?

3. Känner rådet till ett antal prominenta personer i Surinam, bland dem Stanley Rensch, en aktivist för de mänskliga rättigheterna, samt journalisterna Iwan Brave och Johnny Kamperveen, liksom också tidningen Ware Tijd, genom den surinamesiske statsrådgivaren Desi Bouterses försorg hotas med åtal för förräderi och vilka konsekvenser anser rådet bör anknytas till detta?

Gemensamt svar på de skriftliga frågorna E-4160/97, E-4161/97, E-4162/97 och E-4163/97 (18 maj 1998)

Rådet är endast medvetet om den information som tillhandahållits av de surinamesiska myndigheterna. Enligt denna information arresterades flera personer under helgen den 25 oktober 1997 eftersom de påstås ha planerat en kupp.

Rådet har också kännedom om ett brev från organisationen för mänskliga rättigheter Moiwana 86 till den interamerikanska kommissionen för de mänskliga rättigheterna om det fall som den ärade parlamentsledamoten nämner.

Enligt den information som rådet har lyckats erhålla om den förment misstänkte som kom till den nederländska ambassaden i oktober 1997, sökte personen i fråga inte asyl.

Om en gisslansituation skulle uppkomma i Surinam anser rådet att de åtgärder som är nödvändiga för att hitta en fredlig lösning på en handling av det slaget måste vidtas.

Rådet är inte medvetet om de påståenden och anklagelser som Desi Delano Bouterse, enligt den ärade ledamoten, skall ha framfört.

Eftersom de rättsliga utredningar som den ärade ledamoten hänvisar till fortfarande pågår kan rådet inte kommentera ärendet ytterligare.
SKRIFTLIG FRÅGA E-4183/97 från Glenys Kinnock (PSE) till rådet (22 januari 1998)

Ämne: Tillverkning av och handel med tortyrredskap

Anser rådet att tortyrredskap per definition endast används av länder där det förekommer brott mot de mänskliga rättigheterna?

Anser rådet därmed också att man, i enlighet med de kriterier om vapenförsäljning som rådet antog 1991 och 1992 och våra skyldigheter enligt FN:s konvention mot tortyr och annan grym, omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning, omedelbart bör sätta stopp för EU-företags tillverkning av och handel med sådana tortyrredskap?

Svar (11 maj 1998)

Den ärade parlamentsledamoten instämmer säkert i att det är ytterst svårt att exakt fastställa vilka redskap och produkter som kan användas för tortyr. Det finns ingen definition av ¨tortyrredskap¨ i någon av de relevanta konventioner som Förenta nationerna och Europarådet har antagit. Det är dock uppenbart att om ett redskap används för tortyr kan detta endast ske i länder där de mänskliga rättigheterna inte respekteras.

När det gäller de åtta kriterier som fastställdes av Europeiska rådet i Luxemburg i juni 1991 och i Lissabon i juni 1992, bland annat att bestämmelselandet skall respektera de mänskliga rättigheterna, bör det påpekas att dessa kriterier gäller vapenexport och därför inte nödvändigtvis omfattar alla varor, däribland varor med dubbla användningsområden eller andra, som kan användas för tortyr.

Medlemsstaterna får emellertid på nationell nivå begränsa eller förbjuda export av en del produkter (t.ex. bärbar utrustning för att tillfoga elchock eller smärta) som kan användas som tortyrredskap, och några medlemsstater gör också detta.

Rådet studerar för närvarande det lämpligaste sättet att på ett samordnat sätt kontrollera exporten av sådana redskap.
SKRIFTLIG FRÅGA E-4033/97 från Bryan Cassidy (PPE) till kommissionen (14 januari 1998)

Ämne: Förenade kungarikets bestämmelser från 1996 om producentansvar (förpackningsavfall)

Är kommissionen medveten om att det enligt bestämmelserna i Förenade kungarikets lagstiftning utgör ett brott om ett företag som omfattas av dessa bestämmelser i Förenade kungariket inte uppfyller dem, och att varje företag som omfattas av dessa bestämmelser därför har en separat ansvarsskyldighet om Förenade kungariket inte uppnår de mål som fastställts i direktiv 94/62/EG ((EGT L 365, 31.12.1994, s. 10. ))?

Gemensamt svar på de skriftliga frågorna E-4033/97 och E-4035/97 ingivna av Ritt Bjerregaard för kommissionen (24 februari 1998)

Direktiven är visserligen bindande för medlemsstaterna, men de får själv välja hur direktiven skall genomföras. I artikel 5 i EG-fördraget föreskrivs dessutom att medlemsstaterna skall vidta alla lämpliga åtgärder för att säkerställa att de skyldigheter som följer av EG-fördraget fullgörs. Tillgripandet av sanktioner vid bristande efterlevnad är därför i hög grad en fråga som avgörs av de nationella myndigheterna. Det är i detta sammanhang lämpligt att hänvisa till EG-domstolens dom i mål C-58/95. Domstolen förklarade där att artikel 5 och artikel 189 tredje stycket i EG-fördraget inte skall tolkas så att en medlemsstat hindras från att ådöma straffrättsliga påföljder för att säkerställa efterlevnaden av avfallsdirektiven, under förutsättning att dessa påföljder är likvärdiga med dem som ådöms för brott mot nationell lagstiftning av likartad natur och svårhetsgrad, och att de under alla omständigheter är effektiva, proportionella och avskräckande.
SKRIFTLIG FRÅGA E-3595/97 från Cristiana Muscardini (NI), Gastone Parigi (NI) och Amedeo Amadeo (NI) till kommissionen (13 november 1997)

Ämne: Utrotning av svinpest i Nederländerna

Utbrytningen av den klassiska svinpestepidemin i Nederländerna har utan tvivel varit en händelse av stor vikt både för landet i fråga och på gemenskapsnivå och har medfört bestående risker för EU:s medlemsstater. Härom vittnar sjukdomsfall som har påträffats i Italien, Spanien, Belgien och i norra Nederländerna (de första fallen påträffades i de södra delarna).

Sex stycken förordningar har vid olika tillfällen ändrat undantagsåtgärderna för marknadsstöd till sektorn för svinkött.

Kan kommissionen, med anledning av problemets omfattning, ange

1. om de resultat som har uppnåtts motsvarar de resurser (mänskliga och finansiella) som har satts in och om de tekniska ingrepp som har gjorts har varit effektiva och kvalitativt oklanderliga?

2. om förvaltningen av de särskilda organisationsnumrena i själva verket är förenlig med föreskrifterna i direktiv 92/102/EEG ((EGT L 355, 5.12.1992, s. 32. ))?

3. vad den, med hänsyn till direktiv 80/217/EEG ((EGT L 47, 21.2.1980, s. 11. )), anser om bristen på en noggrann bokföring av boskap som är smittade, misstänks vara smittade eller som befinner sig i skydds- eller övervakningsområden?

Gemensamt svar på de skriftliga frågorna E-3595/97 och E-3596/97 ingivna av Franz Fischler för kommissionen (12 januari 1998)

Under 1997 har kommissionen noga analyserat utvecklingen av klassisk svinpest i Nederländerna. Epidemisituationen har vid varje tillfälle gåtts igenom med företrädarna för medlemsstaterna under månadsmötena med Ständiga veterinärkommittén.

Kommissionen har varit i Nederländerna ett antal gånger för att biträda de nederländska myndigheterna och för att försäkra sig om att de åtgärder som har vidtagits för att utplåna sjukdomen har varit effektiva.

Under besöken har man noterat att de nederländska myndigheterna har gjort stora ansträngningar för att begränsa epidemiernas utbredning men man har samtidigt funnit problem i hanteringen av epidemierna.

Dessa problem rör användningen av de särskilda organisationsnumren (uniek bedrijfsnummer * UBN) på ett korrekt sätt, registreringen av jordbruksföretagen, effektiviteten i det revisionssystem som används samt bedömningen av ersättningen vid slakt av svin som är eller misstänks vara smittade. Problemen undersöks noggrant och diskuteras för närvarande mellan kommissionen och de nederländska myndigheterna.
SKRIFTLIG FRÅGA P-4193/97 från Maria Berger (PSE) till kommissionen (14 januari 1998)

Ämne: Vapen i privat ägo

Sedan en tid tillbaka har det kommit in en mängd rapporter om personer som löpt amok med vapen varvid flera offer krävts i medlemsstaterna. De som fallit offer tillhör de mest skiftande grupper av människor, olika slags vapen kom till användning, men för det mesta handlade det om sådana vapen som var lätta att få tag i och förövarna uppvisade synnerligen olika profil. Enda sättet att komma tillrätta med denna problematik är väl om man över hela EU inför stränga regler och begränsningar för enskildas vapeninnehav och framför allt för handeln med vapen för enskildas bruk och för enskildas möjligheter att skaffa sig vapen.

Har kommissionen med tanke på det som inträffat i medlemsstaterna för avsikt att skärpa EU:s direktiv om vapen?

Svar från Mario Monti på kommissionens vägnar (17 februari 1998)

Rådets direktiv 91/477/EEG av den 18 juni 1991 om kontroll av förvärv och innehav av vapen ((EGT L 256, 13.9.1991. )) var en av de åtföljande åtgärder som vidtogs i samband med genomförandet av den inre marknaden och syftet är att säkerställa avskaffandet av kontrollen av personer vid gemenskapens inre gränser. Direktivet handlar om lagligt innehav av skjutvapen i samband med den fria rörligheten för personer mellan medlemsstaterna. Direktivet som sådant är inte främst en åtgärd som gäller harmonisering av medlemsstaternas lagstiftning om innehav och kontroll av vapen. Det redogörs klart för dessa viktiga omständigheter i det tredje, fjärde och femte stycket i ingressen till direktivet.

Framför allt gör kommissionen parlamentsledamoten uppmärksam på artikel 2.1 i direktivet, som har följande lydelse: ¨Detta direktiv påverkar inte tillämpningen av nationella bestämmelser om rätten att bära vapen och om jakt och tävlingsskytte¨ och på artikel 3 som lyder så här: ¨Medlemsstaterna får i sin lagstiftning anta strängare bestämmelser än vad som föreskrivs i detta direktiv¨. Dessa angelägenheter, inbegripet fastställandet av vilken vapentyp och vilken kaliber som får innehas (och vilken det därför i princip är möjligt att resa med) fortsätter att höra till den nationella behörigheten.

Kommissionen påminner också om att varje medlemsstat enligt artikel 223.1 b i EG-fördraget ¨får vidta åtgärder, som den anser nödvändiga för att skydda sina väsentliga säkerhetsintressen i fråga om tillverkning av eller handel med vapen, ammunition och krigsmateriel; sådana åtgärder får inte försämra konkurrensvillkoren på den gemensamma marknaden vad gäller varor som inte är avsedda speciellt för militärändamål¨.

Kommissionen är dock skyldig att under 1998 lägga fram en rapport för rådet och Europaparlamentet om den övergripande situationen vad gäller tillämpningen av direktivet inom gemenskapen. Offentliggörandet av den tilltänkta rapporten kan innehålla förslag till ytterligare initiativ på detta område, som dock kommer att vara begränsade till direktivets räckvidd.
SKRIFTLIG FRÅGA E-3997/97 från Michl Ebner (PPE) till kommissionen (14 januari 1998)

Ämne: Högsta åldersgräns för busschaufförer

Enligt italiensk lagstiftning får yrkesverksamma busschaufförer inte vara äldre än 65 år (artikel 135 sjätte stycket i vägtrafikkungörelsen), samtidigt som motsvarande ålder i andra av EU:s medlemsstater är 70 år (till exempel i Österrike och Tyskland).

Denna bestämmelse är även tillämplig på busschaufförer som innehar busskörkort utfärdade i länder i vilka den högsta åldersgränsen fastställts till 70 år.

Skulle kommissionen med anledning härav vilja redogöra för om den avser att harmonisera bestämmelserna i fråga om åldersgränser för busschaufförer?

Svar från Neil Kinnock på kommissionens vägnar (27 februari 1998)

Rådets direktiv 91/439/EEG om körkort ((EGT L 237, 24.8.1991. )) började tillämpas den 1 juli 1996.

I artikel 6 harmoniseras lägsta, men inte högsta, ålder för utfärdandet av körkort.

Dessutom fastställer rådet i artikel 7.2 att ¨Med förbehåll för bestämmelser som kan komma att antas av rådet på detta område skall varje medlemsstat behålla rätten att på grundval av nationella kriterier fastställa giltighetstiden för de körkort som medlemsstaten utfärdar¨.

I artikel 1.3 i rådets direktiv 91/439/EEG fastställs, vad gäller erkännande av ett körkorts giltighet vars ägare är bosatt i en annan medlemsstat, att ¨Om innehavaren av ett giltigt nationellt körkort förlägger sin permanenta hemvist till en annan medlemsstat än den som har utfärdat körkortet får värdmedlemsstaten för körkortsinnehavaren tillämpa sina nationella bestämmelser om giltighetstid, hälsokontroller och skatter, och får på körkortet föra in all information som är nödvändig för administrativa syften¨.

Detta betyder att om en innehavare av ett tyskt körkort för kategori D (buss) permanent bosätter sig i till exempel Italien, kan Italien tillämpa sina egna nationella regler för körkorts giltighet på den tyske busschaufförens körkort.

Då rådets direktiv 91/439/EEG nyligen började tillämpas, har kommissionen för närvarande inte några planer på att föreslå ytterligare lagstiftning om körkort såsom harmonisering av en övre åldersgräns för busschaufförer.