SKRIFTLIG FRÅGA E-3319/98

från Paul Rübig (PPE) till kommissionen

(10 november 1998)

Angående: EG-domstolens vertikala begränsningar och områdeskriterier

I uppföljningen till grönboken för vertikala begränsningar, KOM(98) 0544, föreslår kommissionen i stället för sektoriella gruppundantag ett generellt gruppundantag med en eller flera tröskelvärden på upp till 40 procent, mätt i marknadsandelar. Företag som överskrider dessa värden bör inte falla under gruppundantag.

Enligt EG-domstolens rättspraxis gäller den nationella restaurangmarknaden som referens inom ölsektorn för sådana tröskelvärden. Särskilda förhållanden gör sig dock gällande för mindre länder: En österrikisk ölbryggare med en årlig omsättning på 1,3 miljoner hektoliter skulle ha en marknadsandel på över 40 procent. Ölbryggare med samma omsättning på stora nationella marknader skulle däremot till och med falla under de minimis-regeln och därför inte bli föremål för några restriktioner.

Kan denna EG-domstolens rättspraxis tillämpas på dessa nya kommissionsförslag, mot bakgrund av den inre marknadens fulländning till den 1 januari 1993?

Anser kommissionen att det råder obalans vad gäller hur företag behandlas inom systemet för det generella gruppundantaget, beroende på om de är verksamma på stora eller små nationella marknader?

Bör inte ytterligare kriterier tillämpas som tar hänsyn till företagens betydelse på EU:s inre marknad?

Svar från Karel Van Miert på kommissionens vägnar

(7 december 1998)

Den i meddelandet om tillämpningen av gemenskapens konkurrensregler på vertikala begränsningar(1) beskrivna framtida politiken innebär en omläggning mot ett mer ekonomiskt synsätt. Detta har allmänt stöd och har blivit nödvändigt till följd av en rad strukturella svagheter i de nuvarande gruppundantagen, inberäknat det som gäller vissa ölleveranskontrakt.

I ekonomisk teori och med stöd av kommissionens erfarenhet betonas att vertikala begränsningar kan antas ha enbart gynnsamma effekter i de fall företagen inte har någon marknadsmakt. I de fall där företag faktiskt har marknadsmakt kan vertikala begränsningar emellertid utnyttjas i såväl positiva och konkurrensfrämjande syften som i konkurrensbegränsande syften, exempelvis till att utestänga konkurrenter från marknaden.

Ett mer ekonomiskt synsätt förklarar därför att gruppundantagens tillämpningsområde bör begränsas till företag som har marknadsmakt. Det finns emellertid inte någon entydig mätare på marknadsmakt. Det enda kriterium som är praktiskt användbart och som allmänt används i konkurrenspolitiken världen över är marknadsandelen på den relevanta marknad där karteller eller monopolistiska beteenden förekommer ( den s.k. antitrust-marknaden) eller index som beräknas på grundval av marknadsandelar. Samtidigt som det erkänns att marknadsandel och marknadsmakt inte är samma sak, kan det förstnämnda begreppet användas för att definiera en skyddad marknad, det vill säga ge en antydan om när en betydande brist på marknadsmakt kan förmodas föreligga. Den föreslagna nya politiken kommer att skapa en sådan trygg "hamn" för det stora flertalet avtal om vertikala begränsningar.

Att som kriterium välja den relevanta antitrust-marknaden innebär inte någon diskriminering av företag som är verksamma på mindre marknader. Det behandlar företag med liknande marknadsandelar på samma sätt, oberoende av om de är verksamma på samma eller olika marknader. Att förfara annorlunda skulle innebära att konsumenter på mindre marknader vore mindre skyddade än konsumenter på stora marknader. Detta skulle utgöra en verkligt orättvis diskriminering. Konkurrenspolitiken bör i första hand främja konkurrensen och därmed konsumentintresset.

Den relevanta antitrust-marknaden kan endast definieras genom att ta hänsyn till de relevanta faktorerna på den särskilda marknaden vid det särskilda tillfället (frågor som exempelvis vilka subsitutvaror som finns, vilka inköpskällor köparna har tillgång till, förekomsten av substitutionsmöjligheter för producenterna). Den relevanta marknaden kan förändras över tiden. En nationell marknad kan utvecklas till en europeisk marknad eller en världsomspännande marknad till följd av nya distributionsformer eller sänkta tullhinder. Vid bedömningen av konkurrensärenden väger kommissionen alltid in alla dessa faktorer, inbegripet de som hänför sig till framstegen i fråga om genomförandet av den inre marknaden. Det är därför inte möjligt att definiera marknader på ett oföränderligt sätt och för alltid låta dem omfattas av en generell gruppundantagsförordning.

(1) KOM(98) 544.