SKRIFTLIG FRÅGA E-1674/02

från Charles Tannock (PPE-DE) till rådet

(12 juni 2002)

Ämne: Hemsändning av illegala invandrare från EU

Kan rådet bekräfta uppgifterna om att tiotusentals kinesiska medborgare varje år fraktas tvärsöver Asien och Europa, ofta genom länderna på Balkan, till EU? Stämmer det att de kinesiska myndigheterna ofta vägrar att ta emot hemvändande kineser eftersom dessa inte har dokument som kan bevisa deras nationalitet? Sker detta även i de fall då dessa kinesiska medborgare samarbetar med myndigheterna i EU:s medlemsstater genom att identifiera sig själva och uppge sitt ursprungsland?

Kan rådet redogöra för vilka länder som på detta sätt vägrar att samarbeta med EU:s medlemsstater samt tala om huruvida de tar emot EU-stöd i någon form, eller om de har skrivit under handels- eller associationsavtal med EU?

Kan rådet också tala om vilka länder på Balkan som är undantagna visumkrav och om rådet tror att införandet av ett sådant krav skulle minska strömmen av illegala invandrare?

Svar

(5 november 2002)

1. Rådet delar den ärade parlamentsledamotens oro över den massiva inströmningen av olagliga invandrare och svårigheterna med att återsända dem.

2. Inom ramen för utarbetandet och genomförandet av en effektiv återsändningspolitik har Europeiska unionen vid ett flertal tillfällen erkänt och bekräftat vikten av att förhandla fram och ingå återtagandeavtal med tredje länder där olagliga invandrare har sitt ursprung eller genom vilka de transiterar, vilket särskilt framgår av den övergripande strategi mot olaglig invandring och människohandel som rådet (inrikes och rättsliga frågor) antog den 28 februari 2002.

3. Under 2000 och 2001 uppdrog rådet åt kommissionen att förhandla fram återtagandeavtal med sex tredje länder, nämligen Marocko, Ryssland, Pakistan, Sri Lanka, Hong Kong och Macao. Kommissionen har redan paraferat återtagandeavtal med Hong Kong och Sri Lanka vilkas ingående skall godkännas i ett beslut som rådet skall anta efter det att Europaparlamentet har yttrat sig och fortsätter förhandlingarna med de övriga fyra berörda länderna.

4. Den 16 april 2002 antog rådet slutsatser om kriterierna för att fastställa med vilka tredje länder det är nödvändigt att förhandla fram nya återtagandeavtal. I dessa slutsatser, som överensstämmer med riktlinjerna i den övergripande strategin, fastställs inte endast kriterier utan även följande fyra nya tredje länder för vilka kommissionen uppmanas att lägga fram utkast till förhandlingsmandat om återtagandeavtal: Kina, Turkiet, Algeriet och Albanien.

Den 13 juni 2002 gav rådet för övrigt kommissionen i nytt uppdrag att förhandla om ett återtagandeavtal med Ukraina.

5. Det finns även anledning att uppmärksamma att det i slutsatserna från Europeiska rådet i Sevilla anges att prioriterade områden är ett påskyndat ingående av de återtagandeavtal som för närvarande är föremål för förhandlingar och godkännande av nya direktiv för förhandlingarna om återtagandeavtal med de länder som rådet redan har fastställt (slutsats 30).

I ett vidare och mer allmänt perspektiv bekräftas dessutom i slutsatserna från Europeiska rådet i Sevilla att invandringspolitiken bör integreras i unionens förbindelser med tredje land som en avgörande aspekt som måste beaktas. I detta sammanhang betonas i slutsatserna vikten av att säkerställa samarbete med ursprungs- och transitländerna när det gäller bl.a. återtagande. Det preciseras även att tredje lands återtagande skall omfatta återtagande av landets egna medborgare som vistas olagligt i en medlemsstat och, enligt samma villkor, återtagande av medborgare från tredje land vars transitering genom landet i fråga kan fastställas (slutsats 34).

Utöver den mer specifika frågan om förhandling och ingående av återtagandeavtal uppmanas slutligen i Europeiska rådets slutsatser till att det i alla framtida samarbetsavtal, associeringsavtal eller liknande avtal som Europeiska unionen eller Europeiska gemenskapen ingår, oavsett med vilket land, införs en bestämmelse om gemensam förvaltning av migrationsströmmarna och om obligatoriskt återtagande vid olaglig invandring (slutsats 33).

6. När det gäller förteckningen över de länder vars medborgare är skyldiga att inneha visering hänvisas den ärade parlamentsledamoten till rådets förordning 539/2001 av den 15 mars 2001 om fastställande av förteckningen över tredje länder vars medborgare är skyldiga att inneha visering när de passerar de yttre gränserna och av förteckningen över de tredje länder vars medborgare är undantagna från detta krav(1), ändrad genom rådets förordning 2414/2001 av den 7 december 2001(2).

(1) EGT L 81, 21.3.2001, s. 1.

(2) EGT L 327, 12.12.2001, s. 1.