ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
SKRIFTLIG FRÅGA E-0041/99

från Philippe De Coene (PSE) till kommissionen

(22 januari 1999)

Angående: Tillgång till läkemedel för hästar

Enligt gällande gemenskapslagstiftning betraktas hästar som livsmedelsproducerande djur. Detta får betydande konsekvenser när det gäller vilka läkemedel det är tillåtet ge dessa djur när de är sjuka.

Anser inte kommissionen att det ligger i dessa djurs hälsointresse att göra en skillnad mellan de hästar som skall användas till livsmedel och de hästar som avlas fram i andra syften?

Hur ställer sig kommissionen till förslaget om att ändra all lagstiftning som berörs på detta sätt? Först då blir det möjligt för hästveterinärer att skriva ut erkända läkemedel som används till husdjur och människor.

Svar från Franz Fischler på kommissionens vägnar

(1 april 1999)

Kommissionen är väl medveten om detta mycket komplicerade problem och anstränger sig på alla sätt för att finna lösningar på hur veterinärläkemedel skall kunna göras mer tillgängliga. Kommissionen måste dock beakta aspekter såsom konsumentskydd och djurs hälsa och välbefinnande. I detta avseende gäller problemen inte bara hästar utan också mindre djur som fiskar, kaniner, får och getter, hägnat vilt m.m. samt användning vid sällsynta kliniska symtom.

I enlighet med EG-fördraget är hästar jordbruksdjur. Hästkött omfattas av rådets direktiv 64/433/EEG av den 26 juni 1964 om hygienproblem som påverkar handeln med färskt kött inom gemenskapen(1).

Även om de flesta hästarna i gemenskapen i första hand föds upp av andra orsaker än för livsmedelsproduktion, är slakt av hästar under en viss period i deras liv eller handel med hästar i syfte att föra dem till slakt inte förbjudet vare sig i gemenskapslagstiftningen eller i medlemsstaternas nationella lagstiftning. Med tanke på hästars livslängd, de många bytena av ägare eller nationalitet samt de olika ändamål som en häst kan användas för under sin livstid är det svårt göra en generell åtskillnad mellan hästar som hålls som sällskapsdjur och hästar som är avsedda för livsmedelsproduktion.

Det går att förhindra eller skjuta upp slakt av enskilda hästar för livsmedelsändamål om dessa har fått behandling med läkemedelsprodukter som innehåller ämnen där de högsta tillåtna restmängderna inte har fastställts i enlighet med rådets förordning (EG) 2377/90 om inrättandet av ett gemenskapsförfarande för att fastställa gränsvärden för högsta tillåtna restmängder av veterinärmedicinska läkemedel i livsmedel med animaliskt ursprung(2). Sådana hästar måste dock särskilt identifieras och den medicinska behandlingen måste registreras. I kommissionens beslut 93/623/EEG(3) föreskrivs en identitetshandling (pass) för hästar som transporteras över hela världen. Tillsammans med rätt intyg har passet fungerat som ett hinder mot att utbredda hästsjukdomar förs in i gemenskapen.

(1) EGT L 121, 29.7.1964.

(2) EGT L 224, 18.8.1990.

(3) EGT L 298, 3.12.1993.
SKRIFTLIG FRÅGA E-0841/99

från Kenneth Coates (GUE/NGL) till kommissionen

(7 april 1999)

Angående: Fluoridering av vatten

Vilken inställning har kommissionen till fluoridering av kranvatten?

I vilken omfattning har fluoridering införts i medlemsstaterna, om det överhuvudtaget har införts?

Har någon av medlemsstaterna förbjudit detta förfarande? Om ja, av vilka skäl?

Svar från Ritt Bjerregaard på kommissionens vägnar

(29 april 1999)

Kvaliteten på dricksvatten regleras inom gemenskapen genom rådets direktiv 80/778/EEG av den 15 juli 1980 om kvaliteten på vatten avsett att användas som dricksvatten(1), vilket kommer att ersättas den 25 december 2003 av det nyligen antagna nya direktivet 98/83/EG om kvaliteten på dricksvatten av den 3 november 1998(2). I båda direktiven finns det en gräns när det gäller den maximala tillåtna koncentrationen av fluor i dricksvatten oberoende av fluorens ursprung, det vill säga naturligt förekommande eller artificiellt tillsatt. Fluoridering av vattentillgångar är medlemsstaternas ansvarsområde och kommissionen berörs inte så länge som direktivets gränser respekteras. Fluoridering är otvivelaktigt en kontroversiell fråga på grund av de positiva eller negativa effekter som fluor kan ha beroende på koncentrationen i dricksvattnet.

I dricksvattendirektivet fastställs en gräns på 1,5 milligram per liter (mg/l), vilket enligt Världshälsoorganisationens (WHO:s) uppfattning, som uttrycks i riktlinjerna om kvalitet på dricksvatten, utgör en bra balans mellan fluorens positiva och negativa effekter. Från 0,5 mg/l till 2 mg/l konstateras positiva effekter. Om koncentrationen överstiger 2 mg/l ökar risken för negativa effekter.

Vad gäller fluoridering i medlemsstaterna har kommissionen inlett en undersökning för att kunna ge ledamoten ett så fullständigt svar som möjligt. Enligt de insamlade uppgifterna är fluoridering inte tillåten i Belgien (fluor omfattas inte av den förteckning över ämnen som kan tillsättas i dricksvatten); i Danmark är fluoridering förbjuden; i Tyskland är fluroridering tillåten, men beslutanderätten har överlåtits till den regionala regeringarna; i Grekland krävde en gammal lag (1974) fluoridering i städer med mer än 10 000 personer, men denna lag har aldrig tillämpats på grund av att frågan är så kontroversiell; i Spanien är fluoridering tillåten, men beslutanderätten har överlåtits till de självstyrande regionerna; i Frankrike är fluoridering förbjuden av etiska skäl; i Italien finns det ingen särskild lag som förbjuder eller tillåter fluoridering; i Luxemburg finns det inget särskilt förbud, men eftersom fluor inte förekommer på positivlistan över ämnen skall lagstiftningen ändras om ett företag överväger artificiell fluoridering (fluoridering är ingen tvistefråga i Luxemburg); i Nederländerna är det inte tillåtet (samma förhållande som i Belgien) och i Storbritannien är fluoridering tillåten men beslutanderätten har överlämnats till de lokala hälsomyndigheterna.

(1) EGT L 229, 30.8.1980.

(2) EGT L 330, 5.12.1998.
SKRIFTLIG FRÅGA E-0241/99

från Ulf Holm (V) till kommissionen

(12 februari 1999)

Angående: Stöd till Bangladesh efter översvämningarna

De mycket omfattande översvämningar som drabbade Bangladesh i slutet av juli 1998 krävde nära 1 400 liv och lämnade över 30 miljarder hemlösa då två tredjedelar av landet hamnade under vatten.

Hur mycket stöd gav EU Bangladesh i samband med översvämningarna?

Inom vilka områden och till vem gavs detta stöd?

Har det gjorts någon utvärdering av det stöd EU gav? Om ja, vilket resultat gav denna utvärdering?

Svar från Emma Bonino på kommissionens vägnar

(22 mars 1999)

Kommissionen har sammanlagt gett 40,2 miljoner euro i stöd till följd av den översvämning som drabbade Bangladesh under 1998. En närmare beskrivning av detta stöd ges nedan.

I september 1998 gav kommissionen klartecken till katastrofhjälp i form av ett paket med humanitärt bistånd till ett värde av 1 miljon euro, samt till ytterligare 2 miljoner euro i oktober 1998. Detta bistånd var inriktat på livsmedel, läkemedel, rening av vatten och tillhandahållande av saneringstjänster. I december 1998 tillhandahöll kommissionen ytterligare 5,45 miljoner euro i katastrofhjälp till 50 000 familjer i de mest drabbade distrikten, vilken huvudsakligen var inriktad på att minska beroendet av katastrofhjälp genom förbättring av skörden, lågprisbostäder till dem vars egendom totalförstörts, yrkesinriktad rehabilitering i syfte att skapa inkomster och tillhandahållande av rent vatten och avträden. Kommissionens sammanlagda stöd till offren för översvämningen 1998 uppgick till 8,45 miljoner euro.

Detta humanitära bistånd avsåg hela landet och förmånstagare och tilldelning per distrikt fastställdes utifrån behov av kommissionens genomförandepartner i samarbete med de lokala myndigheterna. Dessa partner rapporterar regelbundet om hur varje åtgärd framskrider och vilka verkningar den har och de övervakas av en medarbetare från kommissionen. Någon formell utvärdering har emellertid inte gjorts.

Kommissionen gav ytterligare medel på mer än 31,75 miljoner euro till livsmedelsförsörjning och livsmedelsbistånd i form av ungefär 175 ton spannmål och därmed sammanhängande medel. Detta livsmedelsbistånd var inriktat på utsatta grupper samt på "mat för arbete" inom ramen för rehabiliteringsprogram. Detta tillkom utöver de 21 miljoner euro som tillhandahölls i oktober 1998 för att utveckla livsmedelsförsörjningsprogram. I april 1999 förväntas avdelningen för internationell utveckling och gemenskapen lämna en gemensam utvärdering av katastrofbiståndsprogrammet "Mat till utsatta grupper", till vilket gemenskapen bidrar.

Det humanitära bistånd som anmälts av medlemsstaterna till kommissionen för perioden augusti-december 1998 uppgick till ungefär 10,4 miljoner euro.
Europeiska gemenskapernas officiella tidning nr C 325 , 12/11/1999 s. 0103



SKRIFTLIG FRÅGA E-0305/99 från David Bowe (PSE) till kommissionen (17 februari 1999) Angående: Miljömärkesförordning Kan kommissionen förklara varför regelkommittén som är ansvarig för genomförandet av miljömärkesförordningen vad gäller färger och lacker har ändrat kriterierna för vita pigment som tillverkats av titandioxidindustrin genom sulfatprocessen? Svar avgivet på kommissionens vägnar av Ritt Bjerregaard (26 mars 1999) Kommissionen hänvisar ledamoten till sitt svar på muntlig fråga nr H-1202/98 ställd av Mary Hardstaff under frågetiden vid parlamentets möte i januari 1999(1). (1) Parlamentsdebatter (januari 1999).
SKRIFTLIG FRÅGA E-0744/99

från Anita Pollack (PSE) till kommissionen

(29 mars 1999)

Angående: Havsresurserna

Ämnar kommissionen föra över resurser från investeringar i fiskeflottans kapacitetsökning till lokalt lämplig förvaltning av havsresurserna genom Agenda 2000-förordningarna?

Svar från Emma Bonino på kommissionens vägnar

(5 maj 1999)

Gemenskapsstöd för investeringar som syftar till att förnya fiskeflottan får bara ges på villkor att fiskekapaciteten inte ökar. Medlemsstaterna måste också uppfylla kraven i de fleråriga utvecklingsprogrammen för deras respektive fiskeflottor.

Under den nuvarande strukturprogramperioden 1994-99 har den totala storleken på gemenskapens fiskeflotta minskat med ungefär 13 % räknat på tonnage och 11 % sett till antalet anställda. Dessa uppgifter har hämtats från kommissionens årsrapporter till Europaparlamentet och rådet om de fleråriga utvecklingsprogrammen.

I det förslag till strukturstöd inom fiskerisektorn(1) som kommissionen lagt fram och som för närvarande diskuteras i rådet och Europaparlamentet föreslås att det nuvarande systemet för upphörande skall tillämpas också i fortsättningen och att man skall införa ytterligare villkor för stöd till förnyelse av fiskeflottan. Kommissionen föreslår också att medlemsstaterna måste kunna visa att det statsstöd som ges är nödvändigt för att uppfylla de eftersträvade målen, och i synnerhet att den fiskeflotta det gäller inte kan förnyas eller moderniseras utan statsstöd. De måste också kunna ge belägg för att de planerade åtgärderna inte hotar fiskeresurserna på lång sikt. Dessutom måste man i alla medlemsstater införa permanenta system för att kontrollera förnyelsen av fiskeflottorna.

Gemenskapsstöden ingår i de nationella strukturprogram som medlemsstaterna lägger fram för kommissionen för godkännande. I enlighet med subsidiaritetsprincipen kan dessa program också innehålla tilläggsbestämmelser som syftar till en lokalt anpassad förvaltning av de marina resurserna.

(1) EGT C 16, 21.1.1999.
SKRIFTLIG FRÅGA E-0764/99

från Alexandros Alavanos (GUE/NGL) till kommissionen

(29 mars 1999)

Angående: Greklands underlåtenhet att rätta sin lagstiftning efter EG- domstolens beslut om vattenförorening

Kommissionen har beslutat att vidta åtgärder mot Grekland för att landet varken följt bestämmelserna i artikel 7 i direktiv 76/464(1) om förorening genom utsläpp av vissa farliga ämnen i gemenskapens vattenmiljö eller domstolsbesluten C-232/95 och C-233/95 med anledning av föroreningen av sjön Vegoritis.

Jag vill fråga kommissionen om följande:

1. Vilken eller vilka punkter i artikel 7 har Grekland brutit mot?

2. Känner kommissionen till varför Grekland dröjer med att införliva direktivet och EG-domstolens beslut i sin lagstiftning?

Svar från Ritt Bjerregaard på kommissionens vägnar

(6 maj 1999)

Enligt artikel 7 i rådets direktiv 76/464/EEG av den 4 maj 1976 om förorening genom utsläpp av vissa farliga ämnen i gemenskapens vattenmiljö skall medlemsstaterna upprätta program för att begränsa förorening genom ämnena i förteckning II, såsom dessa definieras i bilagan till detta direktiv. Detta förutsätter att medlemsstaterna identifierar alla utsläpp i vatten som kan innehålla ämnena i förteckning II (artikel 7.1), att de fastställer kvalitetsmål för utsläpp av de ämnen som anges i förteckning II (artikel 7.3), att de inför ett system med förhandstillstånd för dessa utsläpp med fastställda utsläppsgränsvärden vilka skall grundas på kvalitetsmålen (artikel 7.1), att de i programmen om nödvändigt tar med särskilda bestämmelser om sammansättningen och användningen av ämnen och varor (artikel 7.4) och att de fastställer tidsfrister för genomförandet av programmen (artikel 7.5).

Direktiv 76/464/EEG måste genomföras av samtliga medlemsstater. Eftersom Grekland ännu inte har upprättat de program som krävs i direktivet väckte kommissionen, såsom ansvarig för genomförandet av gemenskapslagstiftningen i samtliga medlemsstater, talan vid EG-domstolen på grundval av artikel 226 i EG-fördraget (f.d. artikel 169). Kommissionen känner inte till skälen till Greklands underlåtenhet att uppfylla sina skyldigheter enligt direktiv 76/464/EEG.

Genom ett beslut av den 11 juni 1998 förklarade EG-domstolen att Grekland, genom att underlåta att upprätta program, innehållande kvalitetsmål och tidsfrister för genomförande, i syfte att minska föroreningarna i sjön Vegoritis och dess tillflöde, i floden Soulos och i Pagasitikos-viken av de farliga ämnena i förteckning II i direktiv 76/464/EEG, har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt detta direktiv, särskilt artikel 7. En formell underrättelse på grundval av artikel 171 i EG-fördraget skickades till Grekland den 18 december 1998.

De grekiska myndigheterna informerade kommissionen den 11 januari 1999 om åtgärder som har vidtagits för att genomföra ovannämnda domstolsbeslut. Dessa åtgärder håller på att analyseras.

(1) EGT L 129, 18.5.1976, s. 23.
SKRIFTLIG FRÅGA P-0462/99

från Peter Skinner (PSE) till kommissionen

(23 februari 1999)

Angående: Export av farligt avfall i form av gamla fartyg

Håller kommissionen med om att farligt avfall i form av gamla fartyg, som innehåller ämnen som asbest, inte bör få exporteras till länder med mindre strikta bestämmelser i syfte att undvika kostnader?

Anser kommissionen att det vore lämpligt att tillämpa befintliga kontrollmekanismer och rättsliga bestämmelser för att sätta stopp för denna handel med andra länder som bedrivs av företag inom EU?

Svar från Ritt Bjerregaard på kommissionens vägnar

(19 mars 1999)

Export av avfall utanför gemenskapen regleras i rådets förordning (EEG) 259/93 om övervakning och kontroll av avfallstransporter inom, till och från Europeiska gemenskapen efter ändringar(1). Export av gamla fartyg för upphuggning regleras i förordningen i den mån som de aktuella fartygen utgör avfall. Rent generellt utgör ett fartyg avfall när ägaren inte längre har för avsikt att använda det som fartyg, utan att exportera det till ett annat land för upphuggning.

Förordningen, som införlivar Baselkonventionens bestämmelser om kontroll av gränsöverskridande transporter och slutligt omhändertagande av farligt avfall, förbjuder export till andra länder än OECD-länder av farligt avfall som omfattas av en förteckning i en bilaga till förordningen. Fartyg för upphuggning är inte specificerade i denna förteckning, men enligt villkoren i bilagan utesluter det inte att en viss typ av avfall i undantagsfall karaktäriseras som farligt och blir föremål för exportförbud även om det inte omfattas av denna förteckning.

Alla fartyg som skall skrotas måste anmälas och kontrolleras enligt förordningen med avseende på lastrester och andra farliga ämnen som härrör från fartygets verksamhet, till exempel oljespill. I sådana fall skall exporten enligt förordningen anmälas och godkännas av myndigheterna i export-, transit- och importländerna innan den får genomföras. Mot bakgrund av detta bör man notera att villkoret för avfallsexport är att bearbetningen i importlandet är miljömässigt hållbar. Denna princip erkänns i Baselkonventionen.

Sammanfattningsvis finns det därför ett bindande rättsligt ramverk i gemenskapen med stränga kontroll- och övervakningsförfaranden för sådana fall.

Kommissionen är fullt medveten om de miljö- och hälsoproblem som uppstår i de länder utanför gemenskapen där fartyg skrotas. Det finns också ett stort behov av en rationell fartygsskrotningsindustri i syfte att skaffa bort undermåliga fartyg, som i sig själva utgör ett allvarligt miljöhot, från farvattnen.

(1) EGT L 30, 6.2.1993.
SKRIFTLIG FRÅGA P-1098/99

från Yvonne Sandberg-Fries (PSE) till kommissionen

(15 april 1999)

Angående: Reningsverket vid byn Toulon på Peloponnesos, Grekland

Det har kommit till min kännedom att EU delvis har bekostat, via gemenskapsprogrammet Envireg, uppförandet av ett reningsverk vid utkanten av byn Tolo på Peloponnessos, Grekland. Anläggningens totala kostnader uppgår till 420 miljoner drachmer.

Sedan 1996 har till synes inget arbetet utförts på reningsverket. Det förekommer fortfarande inte någon rening av avloppet utan idag transporteras det till en dalsänka och töms. Förra året har området kring anläggningen använts som uppsamlingsplats för diverse utrustning som inte tycks tillhöra reningsverket.

Att låta ett reningsverk stå halvfärdigt samtidigt som avloppsvatten från tätbebyggelse dumpas i bergen år efter år är helt oacceptabelt. Detta strider inte bara mot de nya europeiska gränsvärdena när det gäller avloppsvatten utan det är också rent slöseri med skattebetalarnas pengar. Det är på tiden att medborgarna ute i Europa får klara besked huruvida EU är kapabel att förvalta de gemensamma resurserna bättre.

Kan kommissionen förklara hur det kan vara möjligt att inget arbete har utförts på reningsverket vid utkanten av byn Tolo sedan minst tre år tillbaka, redogöra för hur stor andel av projektkostnaderna EU har bistått med, klargöra när de projektansvariga planerar färdigställa reningsverket, meddela huruvida kommissionen har genomfört en ingående utvärdering av detta gemenskapsprojekt samt redovisa för hur skattebetalarnas pengar ska återkrävas om anläggningen inte tas i bruk inom en överskådlig framtid?

Svar från Monika Wulf-Mathies på kommissionens vägnar

(07 maj 1999)

Det är alldeles riktigt att arbetena med att anlägga ett reningsverk för avloppsvatten från byn Toulon på Peloponnessos i Grekland har samfinansierats genom gemenskapsinitiativet Envireg. Anläggningsarbetet har avancerat men stött på problem när det gäller de grekiska myndigheternas administrativa förfaranden.

De grekiska myndigheterna har informerat kommissionen om att problemen, trots deras ansträngningar, kvarstår och inte verkar kunna lösas i rimlig tid.

Under dessa förhållanden och i syfte att avsluta nämnda initiativ har de grekiska myndigheterna beslutat ta bort projektet i fråga plus fyra andra problematiska projekt från förteckningen över Envireg-projekt. De grekiska myndigheterna har dragit av det belopp som inledningsvis anslagits för dessa fem projekt, dvs. 2,94 miljoner euro, från den slutgiltiga kostnadsredogörelsen för att avsluta initiativet Envireg.

De grekiska myndigheternas skyldighet att förse byn Toulon med ett reningsverk för områdets avloppsvatten kvarstår emellertid enligt direktiv 91/271/EEG av den 21 maj 1991 om rening av avloppsvatten från tätbebyggelse(1). Kommissionen har därför redan gjort en oberoende utvärdering av hur långt projektet framskridit i nuläget och är beredd att gå igenom alla konstruktiva förslag som de grekiska myndigheterna lägger fram och som garanterar att projektet avslutas.

(1) EGT L 135, 30.5.1991.
SKRIFTLIG FRÅGA E-0161/99

från Antonios Trakatellis (PPE) till kommissionen

(11 februari 1999)

Angående: Lagstridig praxis inom Grekiska jordbruksbanken

Grekiska jordbruksbanken (ATE), som är helägd av den grekiska staten, lånar ut pengar till jordbrukarna mot överräntor på 16-17 %, vilket gör att skulderna växer dem över huvudet och att de sedan överger sin verksamhet. Det bör dessutom understrykas att ATE:s verksamhet inte drivs efter samma principer som en privatägd bank i en marknadsekonomi, eftersom bankens beslut påverkas av den grekiska regeringens politik, och det är regeringen som utser bankens styrelse.

1. Hur bedömer kommissionen ATE:s praxis att ta ut överräntor inom jordbrukssektorn, något som gör att investeringarna minskar drastiskt, investeringar som behövs till den nödvändiga omstruktureringen av jordbrukssektorn i Grekland?

2. Är ATE:s verksamhet laglig enligt konkurrenslagstiftningen och tillhörande banklagstiftning som tillämpas inom gemenskapen, och vilka åtgärder avser kommissionen att vidta om det är frågan om brott mot denna lagstiftning?

3. Hur bedömer kommissionen den särbehandling som ATE tillämpar i sin verksamhet gentemot de grekiska bönderna, vilket nämns i kommissionens meddelande(1), och vilka åtgärder har kommissionen för avsikt att vidta för att brotten mot bestämmelserna om lika behandling skall upphöra?

Svar från Karel Van Miert på kommissionens vägnar

(24 mars 1999)

1. Att ta ut överpriser - däribland höga räntor som tas ut av en bank - kan innebära en överträdelse av artikel 86 i EG-fördraget, om det företag som sätter priserna har en dominerande ställning på en viss marknad och överpriserna innebär missbruk av denna dominerande ställning.

Parlamentsledamoten ger emellertid inte tillräckliga uppgifter för att kommissionen skall kunna bilda sig en uppfattning om huruvida Grekiska jordbruksbanken (ATE) har en dominerande ställning på marknaden eller huruvida räntorna i fråga innebär missbruk av en eventuell dominerande ställning.

2. Kommissionen saknar de uppgifter som behövs för att avgöra huruvida verksamheten bedrivs på ett sätt som innebär missbruk av dominerande ställning eller bryter mot någon annan gemenskapslagstiftning.

3. Parlamentsledamoten hänvisar till ett meddelande från kommissionen om att inleda det förfarande som avses i artikel 93.2 i EG-fördraget med avseende på vissa statliga stöd från grekiska staten till jordbrukssektorn. Kommissionen kunde emellertid inte finna att Grekiska jordbruksbanken bröt mot bestämmelserna om lika behandling vid beviljandet av de statliga stöd som meddelandet handlade om.

(1) EGT C 376, 4.12.1998, s. 2.