SKRIFTLIG FRÅGA E-0148/99

från Joaquín Sisó Cruellas (PPE) till kommissionen

(11 februari 1999)

Angående: Kunskapsflykt

Deltagande i olika typer av internationell utbildning och fortbildning samt företagens efterfrågan på kvalificerad personal med internationell erfarenhet har stimulerat unga forskares intresse för att arbeta i utlandet. Förenta staterna är det främsta målet för de europeiska emigranterna och en majoritet av dessa har verkställande och ledande befattningar. Det är också nödvändigt att betona att ungefär 50 % av samtliga européer som fullgör en universitetsutbildning i Förenta staterna stannar kvar under en längre tid och ibland för alltid. Europeiska universitetsdoktorer stannar i mycket högre utsträckning kvar i detta land än deras koreanska och japanska motsvarigheter. Det tycks som om förekomsten av ledande centrum i Förenta staterna i kombination med öppna och flexibla arbetsstrukturer, en stark företagskultur samt hög levnadsstandard och livskvalitet utövar stor dragningskraft.

Mot bakgrund av risken för att Europa förlorar ett stort antal kvalificerade forskare, vad gör Europeiska unionen för att undvika denna "kunskapsflykt"?

Europeiska forskare som befinner sig i utlandet tycker ofta att det är svårt att återvända. Man har pekat på möjligheten att inrätta framstående forsknings- och ingenjörscentrum i hela Europa, som i form av samägda företag med deltagande från både den offentliga och privata sektorn skulle dra till sig forskare som återvänder till Europa och uppmuntra andra att komma tillbaka. Vad anser kommissionen om detta?

Svar från Édith Cresson på kommissionens vägnar

(19 april 1999)

Frågeställaren har, vilket framgår av frågan, full kännedom om den artikel som offentliggjorts av Institutet för framtidsstudier (IPTS) inom Gemensamma forskningscentret(1). Kommissionen är oroad över den utveckling som beskrivs i artikeln och erbjuder genom gemenskapens ramprogram för forskning och teknisk utveckling (FoTU) möjligheter för unga forskare att röra sig inom gemenskapen (t.ex. Marie Curie-stipendier och samarbetsbaserade forskningsprojekt).

Att dessa stipendier har fungerat så bra bevisar att forskningsinfrastrukturen inom gemenskapen i princip är tillräcklig och tillräckligt attraktiv för att öka utbildningen av unga forskare. Den utveckling som beskrivs i IPTS-rapporten kan emellertid inte motverkas enbart genom de möjligheter gemenskapsprogrammet erbjuder. I enlighet med subsidiaritetsprincipen bör åtgärder också vidtas på medlemsstatsnivå, särskilt i de medlemsstater vars medborgare är mer benägna att stanna i USA efter sin utbildning. Så som också påpekas i IPTS-rapporten bör Europas privata sektor göra en större insats för att locka tillbaka emigrerad talang. Kommissionen kommer att fortsätta sina ansträngningar för att stimulera denna process genom att inom ramprogrammen finansiera gemensamma forskningsprojekt på hög nivå med forskare från både universitetsvärlden och industrin. I detta sammanhang har man i femte ramprogrammet infört Marie Curie-industristipendier för att stimulera utbildning av unga forskare i en industriell och kommersiell miljö.

Med hänsyn till kunskapsflykten inom gemenskapen från mindre gynnade områden kan Marie Curie-stipendier hjälpa forskare att återvända till sin hemregion genom att deras forskning finansieras under ytterligare ett år efter hemkomsten. Kommissionen uppmuntrar också sammanhållningsmedlemsstaterna att investera i forskningsinfrastruktur och använda strukturfonderna för detta ändamål. Kommissionen vill i detta sammanhang uppmärksamma frågeställaren på sitt meddelande till rådet, Europaparlamentet, Ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén - Främja sammanhållning och konkurrenskraft genom forskning, teknisk utveckling och innovation(2) som parlamentet behandlade den 24 februari 1999 på grundlag av Henri de Lassus rapport (PE 225.088). För att ytterligare öka den vetenskapliga kompetensen i dessa regioner har kommissionen dessutom, som ett led i femte ramprogrammet för forskning och teknisk utveckling, infört värdstipendier för mindre gynnade regioner.

(1) IPTS-rapport nr 29, november 1998.

(2) KOM(98) 275 slutlig.