SKRIFTLIG FRÅGA E-0785/02

från Bartho Pronk (PPE-DE), Ria Oomen-Ruijten (PPE-DE)och Toine Manders (ELDR) till kommissionen

(19 mars 2002)

Ämne: Förordning (EG) nr 44/2001

Den 1 mars trädde förordning (EG) nr 44/2001(1) om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område i kraft. I artikel 20.1 i förordningen stadgas följande:

En arbetsgivare får väcka talan endast vid domstolarna i den medlemsstat där arbetstagaren har hemvist.

Med tanke på vilka stora skillnader som råder mellan medlemsstaterna inom arbetsrätt, socialförsäkringsrätt och skatterätt förefaller det vid första påseende som om det skulle kunna uppstå utdragna, omständliga och kostsamma förfaranden. En domare i arbetstagarens medlemsstat måste ju i tvistefall först sätta sig in i gällande lagstiftning i arbetsgivarens medlemsstat. Därefter kommer alla handlingar i målet att bli tvungna att översättas, något som är både dyrt och tidsödande. Detta skulle vara på sin plats om arbetstagaren utför sin verksamhet på den medlemsstats territorium där arbetsgivaren har hemvist, men det är ju långtifrån alltid fallet. Stadgandet förefaller därför ganska oflexibelt.

1. Kan kommissionen ge besked om hur detta stadgande skall tolkas samt om dess bakgrund och dess konsekvenser och därvid också i detalj ta upp till behandling de farhågor som yppats ovan? Vore det inte bättre att ha som kriterium att endast rättsinstanserna i den medlemsstat skall vara behöriga där verksamheten de facto utförs?

2. Leder inte det nuvarande systemet till onödigt höga översättningskostnader? Kan kommissionen förklara vem som skall stå för dessa kostnader och tycker inte kommissionen att kostnaderna innebär en onödig belastning för medborgarna och/eller företagen i Europeiska unionen?

(1) EGT L 12, 16.1.2001, s. 1.

Svar från António Vitorino på kommissionens vägnar

(21 maj 2002)

Strävan efter en effektiv rättskipning är en viktig faktor vid utformningen av internationella privaträttsliga regler. Men det finns också andra allmänna intressen som skall beaktas, till exempel att det finns en viss anknytning mellan tvisten, domstolen och den tillämpliga lagen samt skydd för den svagare parten.

Rådets förordning (EG) nr 44/2001 av den 22 december 2000 om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område trädde i kraft den 1 mars 2002(1). Dess bestämmelser om anställningsavtal innebär ändringar avsedda just att skydda den svagare parten. Behörighetsreglerna är således förmånligare för arbetstagaren än huvudregeln, som skulle ha lett till att en domstol närmare arbetsgivaren hade blivit behörig. Enligt artikel 20 får således en arbetsgivare väcka talan endast vid domstolarna i den medlemsstat där arbetstagaren har hemvist. Arbetstagaren får däremot väcka talan mot arbetsgivaren vid domstolen i den medlemsstat där arbetsgivaren har hemvist eller i en annan medlemsstat vid domstolen i den ort där arbetstagaren vanligtvis utför eller senast utförde sitt arbete.

Enligt Romkonventionen av den 19 juni 1980 om tillämplig lag för avtalsförpliktelser, som alla medlemsstater är parter i, skall domstolen tillämpa den lag som parterna har valt. Parternas val av tillämplig lag i ett anställningsavtal får emellertid inte medföra att den anställde berövas det skydd som tillförsäkras honom enligt tvingande regler i lagen i det land där den anställde vanligtvis utför sitt arbete. I sådana gränsöverskridande tvister som omfattas av förordning nr 44/2001 är anknytningen mellan tillämplig lag och domstol således något svagare. Denna lösning kan dock motiveras dels med behovet av att alla anställda vid ett och samma företag omfattas av samma lag, dels med att lagen i det land där arbetstagaren utför sitt arbete, och särskilt dess tvingande regler till skydd för arbetstagaren, har närmast anknytning till tvisten.

Upplysningsvis arbetar kommissionen för närvarande med en grönbok om omvandling av Romkonventionen till en gemenskapsrättsakt och om dess modernisering. Det är inte uteslutet att konventionens bestämmelser om anställningsavtal kan komma att ses över.

Enligt artikel 73 i förordning nr 44/2001 skall kommissionen lägga fram en rapport om dess tillämpning för Europaparlamentet senast fem år efter förordningens ikraftträdande. Även om sådana situationer som parlamentsledamoten beskriver och som förelåg redan innan rådet antog förordning nr 44/2001 varken nämndes eller ledde till några ändringsförslag under förhandlingarna, skulle kommissionen i den ovannämnda rapporten kunna utreda frågan, om det visar sig att artikel 20 leder till tillämpningsproblem i medlemsstaterna, i synnerhet dyrare domstolsförfaranden.

Kommissionen har alltså inte för avsikt att nu föreslå en ändring av förordning (EG) nr 44/2001, som just har trätt i kraft.

(1) EGT L 12, 16.1.2001, s. 1.