SKRIFTLIG FRÅGA E-1851/00

från Charles Tannock (PPE-DE) till kommissionen

(9 juni 2000)

Ämne: Ömsesidighet när det gäller hälso- och sjukvård

Kan kommissionen ange den rättsliga grunden för medlemsstaternas skyldigheter att tillhandahålla varandras medborgare (oavsett om det gäller personer som är bosatta i landet eller turister) hälso- och sjukvård? Utgör vissa länders, till exempel Belgiens, vägran att tillhandahålla medborgare i andra länder fri hälso- och sjukvård, såvida dessa medborgare inte har betalat avgifter till ett lokalt sjukförsäkringssystem, trots att landets egna medborgare får kostnadsfri behandling i vissa andra medlemsstater, en form av diskriminering eller hinder för den fria rörligheten, så att talan skulle kunna väckas vid Europeiska gemenskapernas domstol?

Svar från Anna Diamantopoulou på kommissionens vägnar

(12 juli 2000)

Kommissionen påminner om att gemenskapsrätten inte inverkar på medlemsstaternas behörighet att fritt reglera de sociala trygghetssystemen, särskilt hälso- och sjukvårdssystemen.

Man kan lätt konstatera att organisationen av de offentliga hälso- och sjukvårdssystemen varierar mycket inom gemenskapen. Vissa medlemsstater har t.ex. valt ett system för direkt tillhandahållande av sjukvårdsförmåner så att patienten inte behöver lägga ut några pengar (vilket bl.a. är fallet i Tyskland och Nederländerna), andra system karakteriseras av att patienten betalar vård och läkemedel som sedan återbetalas av sjukkassan enligt en fastställd prislista (t.ex. Belgien och Frankrike). Varje medlemsstat bestämmer likaså fritt över utbudet av vård och läkemedel som kan ges eller ersättas inom dess territorium.

När den nationella behörigheten utövas måste dock gemenskapens lagstiftning respekteras. Kommissionen påminner därför om rådets förordning (EEG) nr 574/72 av den 21 mars 1972 om tillämpningen av förordning (EEG) nr 1408/71 om tillämpningen av systemen för social trygghet när anställda eller deras familjer flyttar inom gemenskapen(1) som handlar om samordning av medlemsstaternas lagstiftning inom sociala trygghetssystem för att kunna erbjuda de personer som flyttar inom gemenskapen ett fullgott skydd.

Denna förordning garanterar bland annat att alla som är medborgare i en annan medlemsstat än den de bor i har samma rättigheter som landets medborgare. I förordningen regleras dessutom villkoren för ersättning av sjukvårdskostnader då en person behöver vård vid en tillfällig vistelse i en annan medlemsstat än den hon eller han är försäkrad i, eller om en person förflyttar sig i syfte att få vård i en annan medlemsstat. Under förutsättning att de villkor som föreskrivs i gemenskapslagstiftningen respekteras, bland annat att medborgaren visar att han eller hon har rätt till hälso- och sjukvård i det land han eller hon är försäkrad genom blankett E 111 eller E 112, har varje medborgare i gemenskapen rätt till vård enligt lagstiftningen i vistelselandet, vilken den medlemsstat man är försäkrad i sedan bekostar.

Belgien har alltså rätt att kräva att alla som erhåller medicinsk vård på dess territorium betalar kostnaderna som sedan i princip återbetalas enligt en fastställd prislista som föreskrivs i belgisk lag.

(1) EGT L 74, 27.3.1972 Senaste konsoliderade versionen: Rådets förordning (EG) nr. 118/97 av den 2 december 1996, (EGT L 28, 30.1.1997).