SKRIFTLIG FRÅGA E-0490/03

från Gabriele Stauner (PPE-DE) till kommissionen

(21 februari 2003)

Ämne: Dom i samband med PerryLux-affären

Från förstainstansrättens dom av den 11 september 2002 i mål T-89/01 kan jag utläsa att kommissionsordförandens kabinett haft kontakter med firman PerryLux som är inblandad i korruptions- och bedrägeriskandalen.

Detta framgår av de i domen citerade uttalandena från den biträdande direktören för kommissionens säkerhetstjänst som påstår sig ha varit ansvarig för dessa kontakter.

Hittills har man endast känt till att den tidigare kommissionsledamoten Edith Cresson haft kontakter med denna skandalfirma.

Kan kommissionen ange varför och på vems initiativ som kommissionsordförandens kabinett haft kontakter med PerryLux?

Kan kommissionen ange vilka åtgärder som den till följd av denna dom vidtagit för att återuppta förfarandet mot säkerhetstjänstens biträdande direktör?

Kan kommissionen bekräfta att de betalningar som frun till säkerhetstjänstens biträdande direktör mottagit från PerryLux utan nämnvärd motprestation kommer från medel från gemenskapsbudgeten som egentligen var avsedda för humanitära biståndsåtgärder och som därmed missbrukats?

Har kommissionen krävt tillbaka pengarna från frun till säkerhetstjänstens biträdande direktör?

Svar från Neil Kinnock på kommissionens vägnar

(10 juni 2003)

1. I frågans första stycke antyds att den dåvarande kommissionsordförandens kabinett skulle ha varit inblandat i skumma affärer med Perry Lux, och det hävdas att detta påstående grundar sig på domen i fall T-89/01.

Det finns emellertid inga som helst grunder för parlamentsledamotens insinuation i det domslut hon hänvisar till, och kommissionen vill därför på det bestämdaste tillbakavisa denna antydning.

Kommissionen har noggrant studerat det domslut som parlamentsledamoten hänvisar till. Det står inte i domslutet att kommissionsordförandens kabinett haft kontakter med firman Perry Lux, som är inblandad i korruptions- och bedrägeriskandalen Det enda avsnitt av domslutet som har någon koppling till denna fråga är motivering nr 14, som utgör en del av faktaframställningen men inte ingår i domstolens slutsatser. Texten i motivering nr 14 lyder så här:

Den 22 januari 1999 hördes den sökande i enlighet med artikel 87 i tjänsteföreskrifterna. Under förhöret gjorde den sökande följande uttalande: Jag har förstått det som att kommissionen har hävdat att Perry gav min hustru kontraktet på grund av min ställning vid kommissionen. Detta påstående

chockerar mig djupt. Jag har inte rykte om mig att vara en person som är öppen för sådant där. Jag har inget yrkesmässigt umgänge med Perry . Under förhöret tillfrågades den sökande om han hade haft någon kontakt med Perry efter det att anställningskontraktet löpte ut [hustruns kontrakt]. Den sökande svarade att han på kabinettets begäran eller privat hade haft kontakt då och då, antingen genom telefonsamtal eller genom möten.

Kommissionen bestred mycket bestämt herr W:s påstående att han inte hade haft några affärskontakter med Perry, vilket framgår av punkt 40-45 i domslutet. Domstolen ansåg emellertid inte att detta var tillräcklig grund för att det skulle utgöra en intressekonflikt i strid med punkt 14 i tjänsteföreskrifterna. Diskussionen rörde sig emellertid inte om herr W:s påstående att han hade haft kontakter med Perry på kabinettets begäran och parterna diskuterade inte den frågan under förhandlingarna i rätten. Kommissionen har ingen uppfattning om vilka bevis, om några, som herr W har för detta påstående. Eftersom bevisning saknas kan kommissionen naturligtvis inte granska den. Under disciplinförfarandet framkom ingenting som stödde påståendet, och kommissionen har inte heller från sina egna källor fått kännedom om några bevis som skulle stödja det.

Kort sagt är det uttalande som det hänvisas till i frågan relaterat till ett obekräftat påstående av en tjänsteman som inte har prövats i domstol. Det faktum att det citeras (utan vidare kommentarer) i ett domstolsbeslut innebär naturligtvis inte att det är sant. Det är i själva verket inte alls bevisat. Domslutet utgör på intet sätt grund för insinuationerna i parlamentsfrågan. Om parlamentsledamoten tror att hon har några andra uppgifter att lämna som skulle kunna ställa ärendet i en ny dager kommer kommissionen att undersöka dessa. Om hon inte har det så finns det ingenting att undersöka och har heller aldrig funnits.

2. När det gäller frågan om att återuppta disciplinförfarandet måste man skilja mellan de konstateranden som gjordes av tillsättningsmyndigheten i beslutet om disciplinförfarande som upphävdes av domstolen och de konstateranden som bekräftades av denna.

När det gäller det första är domstolens beslut slutgiltigt. Som parlamentsledamoten säkert känner till kan en rättslig prövning av dessa påståenden bara göras om man får kännedom om avgörande nya uppgifter; se artikel 11 i bilaga IX till tjänsteföreskrifterna.

När det gäller de konstateranden som bekräftades i domstolen (överträdelse av artikel 13 i tjänsteföreskrifterna) kan domstolen inte och eftersträvar det heller inte påta sig tillsättningsmyndighetens uppgift att fastställa lämplig påföljd. Domstolen tvingades upphäva det disciplinära beslutet eftersom de andra ärendena inte kunde bevisas med tillräcklig säkerhet, men den överlät åt tillsättningsmyndigheten att besluta om förfarandet skulle återupptas i just denna fråga (se motivering 83 i domslutet). Det disciplinära förfarandet har faktiskt återupptagits när det gäller detta.

3. Kommissionen kan upplysa parlamentsledamoten om att resultatet av den undersökning som Europeiska byrån för bedrägeribekämpning gjort av företaget PerryLux har vidarebefordrats till de rättsliga myndigheterna i storhertigdömet Luxemburg. Där pågår för närvarande ett brottmålsförfarande. Eftersom ärendet nu genomgår rättslig prövning är det omöjligt för kommissionen att lämna några uppgifter om det.

4. Den sista delen av frågan är uppenbart resultatet av en felläsning av domslutet. I disciplinförfarandet och domstolsförfarandet hävdades det inte att fru W från kommissionen felaktigt skulle ha mottagit pengar som skulle ha använts för andra ändamål. Vad som hävdades var att Perrys företag hade betalat fru W (dvs från sina egna medel) och att herr W genom att underlåta att deklarera detta hade hamnat i tacksamhetsskuld till Perry, vilket innebar att hans oberoende ställning komprometterades, vilket stred mot hans åligganden enligt artiklarna 11, 13 och 14 i tjänsteföreskrifterna (se citaten i motiveringen till domslutet, punkt 36 och 63). Någon regelvidrig utbetalning från kommissionen hade alltså inte gjorts som skulle kunna återkrävas, t ex enligt artikel 85 i tjänsteföreskrifterna (som i alla händelser inte är tillämpliga på fru W., eftersom hon inte är tjänsteman). I frågan tas heller ingen hänsyn till domslutets motivering 74 och 75, där domstolen tillbakavisade kommissionens argument om vad den ansåg vara de egendomliga omständigheterna vid fru W:s anställning; domstolen ansåg att det inte var något oegentligt med transaktionen mellan fru W. och Perry. Domen är slutgiltig och som parlamentsledamoten säkert förstår kan kommissionen inte vidta några åtgärder som strider mot denna; därför är det omöjligt att inleda ett förfarande för att återkräva pengar med argumentet att betalningen var felaktig.

Det enda undantaget skulle vara om nya, relevanta uppgifter blev kända i synnerhet under det brottmålsförfarande som nämns i punkt 3 som kommissionen och domstolen tidigare inte har haft tillgång till. Om så skulle bli fallet skulle kommissionen givetvis därefter vidta lämpliga mått och steg. Kommissionen vill påpeka att dess deltagande i målet har varit som civil part, detta för att om det blir möjligt utnyttja eventuella framtida möjligheter att vidta ytterligare åtgärder.