SKRIFTLIG FRÅGA E-2981/00

från Armando Cossutta (GUE/NGL) till kommissionen

(20 september 2000)

Ämne: Typiska italienska produkter och gemenskapsregler

En viktig ekonomisk tillgång, nämligen typiska italienska produkter, står nu inför allvarliga hot till följd av gemenskapsrättsliga normer och regler i fråga om livsmedel som är godtyckligt restriktiva.

Typiska produkter, nischprodukter, får sin prestige och sin kvalitet av de ingredienser och det förfarande som av tradition används för att framställa dem. Produktionsmetoderna är antika och att ändra dem skulle med säkerhet leda till att respektive produkt försämrades och till att de ursprungliga organoleptiska egenskaper som avgör dess historiska värde och marknadsvärde gick förlorade.

Typiska produkter utgör inte ens 10 procent av den totala italienska jordbruksproduktionen men väl en marknad som sysselsätter nästan 300 000 arbetstagare och omsätter 12 000 miljarder lire i BNP. En kris inom denna marknad skulle således oundvikligen leda till svåra problem för ekonomin och sysselsättningen och dessutom leda till ytterligare likrikta smaker och begränsa valfriheten i fråga om livsmedel.

1. Anser inte kommissionen att regleringen av produktionsförfarandena för vissa livsmedel även bör beakta att de är särpräglade och ovanliga?

2. I en tid av snabbt ökande globalisering och standardisering neråt, anser inte kommissionen att skyddet för typiska produkter är en fråga om kultur och inte bara ekonomi och sysselsättning?

3. Hur avser kommissionen att ändra sina förordningar för att dessa inte skall utplåna nischprodukter för alltid?

Svar från Franz Fischler på kommissionens vägnar

(25 oktober 2000)

I sitt förslag till reform av den gemensamma jordbrukspolitiken beaktade kommissionen särdrag inom ramen för jordbruksproduktionen. På så sätt såg den inte bara till att egenart och vissa produktionsmetoder fick en framtid utan svarade också på förväntningar hos konsumenterna, som mer och mer lockas av speciella och väl identifierbara produkter.

Med hjälp av rådets förordningar (EEG) nr 2081/92 av den 14 juli 1992 om skydd för geografiska och ursprungsbeteckningar för jordbruksprodukter och livsmedel(1) och nr 2082/92 av den 14 juli 1992 om särartsskydd för jordbruksprodukter och livsmedel(4) kan man särskilja och med kvalitetsmärkning skydda den kvalitetsinriktade jordbruksproduktion som utmärks av renommerade ingredienser och traditionell tillverkning.

I standardiseringens era håller kommissionen med parlamentsledamoten om att värnande om ett områdes typiska produkter inte bara är fördelaktigt för jordbruksekonomin utan också är en viktig fråga för landsbygdens utveckling. Ger man den typiska produktionen en särställning, kan man främja ett mångsidigt jordbruk och upprätthålla en livskraftig samhällsstruktur på landsbygden i hela gemenskapen. På så sätt skyddas tradition och kultur i vissa geografiska områden.

Beträffande de ändringar som kommissionen avser att göra i gällande lagstiftning, bör det återigen framhållas att gemenskapen först och främst bör sätta värde på sin jordbruksutvecklingsmodell och uppvärdera sina regioner och dessas produkter. Det är detta som står på spel i förhandlingarna inom Världshandelsorganisationen. Gemenskapen avser att på detta sätt verka för upprättandet av en multilateral förteckning över samtliga jordbruksprodukter med särskild koppling till sin produktionsmiljö.

Kommissionen är medveten om att vissa inslag i lagstiftningen om livsmedelshygien i vissa medlemsstater har betraktats som alltför stränga i fallet traditionell livsmedelsproduktion. Bestämmelserna om livsmedelshygien gäller sedan 1995 och anges i rådets direktiv 93/43/EEG av den 14 juni 1993 om livsmedelshygien(2). Den 14 juli 2000 antog kommissionen emellertid ett rad förslag i syfte att konsolidera och förenkla existerande bestämmelser om livsmedelshygien(3). När förslagen väl har antagits får medlemsstaterna i subsidiaritetens tecken en möjlighet att anpassa hygienkraven till traditionella produktionsmetoder. Detta erbjuder stor flexibilitet och kan av medlemsstaterna användas för att avpassa kraven på livsmedelshygien så att de helt motsvarar de berörda sektorernas behov.

(1) EGT L 208, 24.7.1992.

(2) EGT L 175, 19.7.1993.

(3) KOM(2000) 438 slutlig.

(4) EGT L 208, 24.7.1992.