ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
SKRIFTLIG FRÅGA E-0885/99

från Marie-Paule Kestelijn-Sierens (ELDR) till kommissionen

(8 april 1999)

Angående: Belgiens införlivande av direktivet 93/89/EEG om tillämpning av skatter på vissa fordon som används för godstransporter på väg

Enligt kungligt beslut av den 21 oktober 1997 kommer Belgien att tillämpa direktiv 93/89/EEG(1). Detta medför att det i Belgien blir obligatoriskt med eurovinjetter bland annat på vägen N8 Kortrijk-Ypern-Koksijde, som i strukturplanen för Flandern definierats som en sekundär väg.

Är det enligt ovannämnda direktiv tillåtet att en medlemsstat kräver eurovinjetter av dem som använder en väg som klassats som sekundär väg?

Svar från Neil Kinnock på kommissionens vägnar

(7 maj 1999)

Enligt artikel 7d tredje stycket i rådets direktiv 93/89/EG av den 25 oktober 1993 om medlemsstaternas tillämpning av skatter på vissa fordon som används för godstransporter på väg och tullar och avgifter för användningen av vissa infrastrukturer, får medlemsstaterna efter samråd med kommissionen i enlighet med ett särskilt förfarande också ta ut avgifter (dvs. kräva eurovinjett) av användare av vissa avsnitt av huvudledsnätet, särskilt då det finns säkerhetsskäl att göra detta.

Den belgiska regeringen utnyttjade denna bestämmelse för att inleda ett samråd med kommissionen om huruvida det vägnät där eurovinjetten krävs kunde utvidgas till att omfatta alla N-vägar ("routes nationales").

Efter att ha granskat Belgiens begäran slog kommissionen i sitt yttrande av den 15 februari 1996 fast att en omfattande utvidgning av eurovinjett-nätet av det slag som planerades av den belgiska regeringen inte var berättigad. Kommissionen fann det emellertid rimligt att utvidga tillämpningen av eurovinjetten till ett antal N-vägar (17 stycken), där en omdirigering av tung trafik var att vänta om de låg kvar utanför eurovinjett-nätet. Enligt kommissionens yttrande skulle en sådan omdirigering av trafiken till dessa N-vägar i kombination med vissa av dessa vägars egenskaper kunna leda till ökade säkerhetsrisker.

För att förhindra detta och för att bidra till att upprätthålla vägsäkerhetsnivån inom hela Belgiens territorium gick kommissionen med på att eurovinjett fick krävas på dessa 17 N-vägar (och tillika på motorvägarna), däribland på vägen N 8 mellan Bryssel-Ninove-Oudenaarde-Kortrijk-Ieper och Koksijde.

(1) EGT L 279, 12.11.1993, s. 32.
SKRIFTLIG FRÅGA E-0731/99

från José García-Margallo y Marfil (PPE) till kommissionen

(29 mars 1999)

Angående: Strukturfonderna

De regioner vars inkomstnivå per invånare är lägre än 75 procent av den genomsnittliga inkomstnivån för gemenskapens invånare klassificeras som mål 1-områden och är berättigade till omfattande gemenskapsstöd.

För att ta reda på om detta tröskelvärde har överskridits eller inte fastställer man i förslaget till rådets förordning (KOM(98) 131)(1) om allmänna bestämmelser för strukturfonderna att man vid beräkningarna skall ta hänsyn till siffrorna för de tre senaste åren som Eurostat har information om.

För närvarande finns endast siffrorna för budgetåren 1994, 1995 och 1996 tillgängliga.

Vilka grekiska regioner kommer enligt kommissionen inte att klassificeras som mål 1-regioner under denna treårsperiod?

(1) EGT C 176, 9.6.1998, s. 1.

Gemensamt svar

på de skriftliga frågorna E-0717/99, E-0718/99, E-0719/99, E-0720/99, E-0721/99,E-0722/99, E-0723/99, E-0724/99, E-0725/99, E-0726/99, E-0727/99,E-0728/99, E-0729/99, E-0730/99 och E-0731/99 ingivna av Monika Wulf-Mathies för kommissionen

(5 maj 1999)

Förteckningen över vilka regioner som är berättigade till stöd enligt mål 1 för perioden 2000-2006 kommer att upprättas av kommissionen så snart rådet har antagit förordningen om allmänna bestämmelser för strukturfonderna. I det förslag som lades fram av kommissionen den 19 mars 1998 anges att de regioner som omfattas av mål 1 är NUTS II-regioner vars bruttonationalprodukt (BNP) per capita, mätt i köpkraftstandard och beräknad enligt de siffror som finns tillgängliga från de tre senaste åren, är lägre än 75 % av gemenskapens genomsnitt. De siffror som man skall ta hänsyn till i detta avseende är således siffrorna från åren 1994, 1995 och 1996.

Dessutom har kommissionen också föreslagit att de mest avlägsna regionerna och de områden som omfattas av mål 6 under perioden 1995-1999 också skall vara berättigade till stöd enligt mål 1.

I tabellen som skickas direkt till parlamentsledamoten och till parlamentets generalsekretariat visas den förteckning över de regioner i varje medlemsstat som på grundval av kommissionens förslag kommer att vara berättigade till stöd enligt mål 1 under perioden 2000-2006. De regioner som inte finns med i denna tabell kommer inte att vara stödberättigade enligt detta mål.
SKRIFTLIG FRÅGA E-0082/99

från Anita Pollack (PSE) till kommissionen

(27 januari 1999)

Angående: Charterresedirektivet

Kommer kommissionen att stödja kraven på bättre konsumentskydd i sådana lägen då charterresearrangörer går omkull, genom att lägga fram förslag om ändring av charterresedirektivet i avsikt att konsumenterna skall ges extra information om skydd av förhandsbetalningar, att ombokningar skall kunna göras om resan äventyras och att resenärerna skall garanteras hemresa om bolaget går i konkurs?

Gemensamt svar

på de skriftliga frågorna E-4002/98 och E-0082/99 ingivna av Emma Bonino för kommissionen

(15 februari 1999)

Lydelsen av artikel 7 i direktiv 90/314/EEG, i vilken det föreskrivs att en arrangör eller återförsäljare av paketresor "skall visa att han, i händelse av obestånd, har tillräcklig säkerhet för återbetalning av erlagda belopp och för hemtransport av konsumenten" lämnar en bred tolkningsmarginal.

Medlemsstaterna har genomfört denna bestämmelse på mycket olika sätt. Kommissionen bevakar noggrant genomförandet i alla medlemsstater. För närvarande har kommissionen inlett överträdelseförfaranden gentemot Italien, där man fortfarande inte inrättat den resegarantifond som föreskrivs i lag 111/95, och mot Grekland, där rederier för passagerartransport är fullt undantagna från skyldigheten att visa att de har säkerhet i händelse av obestånd.

Man måste emellertid notera att kommissionen kan inleda överträdelseförfaranden endast i de fall där det finns tydliga brister i införlivandet och tillämpningen av artikel 7 i direktivet, t.ex. där inget införlivande har skett (som i Italien) eller där den säkerhet som arrangörer och återförsäljare skall tillhandahålla är klart otillräcklig. Det är knappast möjligt att hävda att ett säkerhetssystem är otillräckligt om det inte finns några brister i praktiken.

Kommissionen har faktiskt inte fått några klagomål från konsumenter eller konsumentorganisationer, vare sig från Förenade kungariket eller någon annan medlemsstat, om att de nationella åtgärderna för införlivandet av artikel 7 skulle vara otillräckliga. Följaktligen verkar det som att inga allvarliga problem hittills uppstått i praktiken.

Kommissionen följer emellertid frågan noggrant. Den senaste tidens utveckling, särskilt domstolens beslut i målen Dillenkofer (C-178/94), VKI mot Österreichische Kreditversicherung (C-364/96) och Ambry (C-410/96) ger anledning att tro att de åtgärder som vissa medlemsstater valt för att införliva artikel 7 inte följer domstolens tolkning av den bestämmelsen. Kommissionen kommer att uppmana medlemsstaterna att diskutera frågan i början av 1999, och kommer därefter att vidta ytterligare åtgärder om det blir nödvändigt.

Vad beträffar artikel 4.4 i direktiv 90/314/EEG om ändring av avtalade priser vill kommissionen be parlamentsledamoten att ange skälen till varför hon tror att denna bestämmelse inte genomförs på ett korrekt sätt i Förenade kungariket.
SKRIFTLIG FRÅGA P-0014/99

från Anna Karamanou (PSE) till kommissionen

(12 januari 1999)

Angående: Usel behandling av föräldralösa barn i Ryssland - omänskliga förhållanden på institutionerna

Enligt den senaste informationen från organisationen Human Rights Watch är över 600 000 barn i Ryssland föräldralösa och en tredjedel av dem hamnar på institutioner och barnhem. Där behandlas de grymt och omänskligt - de får stryk och faller ofta offer för sexuella övergrepp.

Dessa fasansfulla förhållanden får - i bästa fall - till resultat att normalbegåvade barn blir efter i den mentala utvecklingen. Om barnen reagerar mot denna hemska behandling sägs det att de får "återfall" och de behandlas på samma sätt som man behandlade de oliktänkande i Sovjetunionen. Enligt det ryska riksåklagarämbetet är det 15 000 ungdomar som hamnar på barnhem varje år och av dem är 5 000 arbetslösa, 6 000 har ingen fast bostad, 3 000 har tvingats begå brott och 1 500 begår självmord!

Hur tänker kommissionen ingripa för att skydda de mänskliga rättigheterna för dessa barn och vad avser den att göra för att levnadsförhållandena på de ryska barnhemmen skall bli mänskligare?

Svar från Hans van den Broek på kommissionens vägnar

(5 februari 1999)

Kommissionen delar parlamentsledamotens oro beträffande skyddet av de mänskliga rättigheterna i Ryssland och, särskilt, situationen på barnhemmen. Frågor rörande de mänskliga rättigheterna tas regelbundet upp på högsta nivå med de ryska myndigheterna inom ramen för den pågående politiska dialogen mellan gemenskapen och Ryssland. Genom ECHO-programet tillhandahöll kommissionen under perioden 1994-1998 ca 53 miljoner euro i humanitär hjälp med särskild inriktning på utsatta grupper, däribland barn som bor på barnhem och fängslade personer som lider av tuberkulos. Ett problem av allmänt slag är dock att det, med tanke på Rysslands storlek, finns förhållandevis få pålitliga icke-statliga organisationer som kan hjälpa till med att klarlägga vilka behov som finns och att lämna sådan hjälp och att de officiella förfarandena och bestämmelserna ofta är komplicerade. Kommissionen kommer ändå att fortsätta sina insatser i fråga om humanitär hjälp. Kommissionen står även i begrepp att inleda ett omfattande program för livsmedelshjälp med inriktning på särskilt utsatta regioner.
SKRIFTLIG FRÅGA E-0029/99

från Nikitas Kaklamanis (UPE) till kommissionen

(20 januari 1999)

Angående: Mänskliga rättigheter för personer som är bosatta utanför stadsplaner

De illegalt uppförda fastigheterna i Grekland uppgår till 800 000 och de personer som är bosatta utanför stadsplanerna är över två miljoner människor, om man räknar in deras familjer.

De grekiska myndigheterna har vid upprepade tillfällen försäkrat dessa personer att problemet med legaliseringen av deras fastigheter skall lösas och att fastigheterna skall inordnas i stadsplanerna, men hittills har det inte skett någonting i den riktningen. De lagar och presidentdekret som utfärdats från 1977 och fram till i dag (senast presidentdekret 267 från 1998) handlar endast om uppbörd och ålägger de boende att betala enorma böter, samtidigt som man ännu inte har anslutit deras fastigheter till vatten-, avlopps- och elnäten, något som skulle anses självklart i vilket land som helst i världen. Situationen är ett brott mot de mest grundläggande mänskliga rättigheterna och gör en femtedel av Greklands befolkning till andra klassens medborgare.

Kan kommissionen informera mig om huruvida den känner till vilka förhållanden de personer som är bosatta utanför stadsplanerna i Grekland lever under, och vilka åtgärder den avser att vidta för att de drygt två miljoner greker som saknar den mest grundläggande samhällsservicen, såsom vatten, el och avlopp, kan få det lite lättare att leva?

Svar avgivet på kommissionens vägnar av Jacques Santer

(12 februari 1999)

Det ligger utanför kommissionens behörighet att behandla denna fråga, som handläggs uteslutande av berörda nationella myndigheter.
SKRIFTLIG FRÅGA E-0285/99

från Laura González Álvarez (GUE/NGL) till kommissionen

(17 februari 1999)

Angående: Tillträde för tekniska ingenjörer från Spanien till tjänster inom EU-förvaltningen

Kommissionen har genom dokument som bifogats den ansökan om ogiltigförklaring som Vicente Alonso Morales lagt fram inför förstainstansrätten den 1 december 1997 (T-299/97) fått kännedom om att en spansk teknisk ingenjör (ingeniero técnico), Roberto Arce Recio, har deltagit i doktorandkurser vid universitetet Paul Sabatier i Toulouse i Frankrike, där han den 24 juni 1998 mottagit betyg med hedersomnämnande.

Varför uppger kommissionsledamoten Erkki Liikanen i sitt svar av den 10 februari 1998 på den skriftliga frågan E-4186/97(1) att en av orsakerna till att kommissionen inte beviljar spanska tekniska ingenjörer tillträde till tjänster i kategori A/LA inom EU-förvaltningen är att den spanska examen för teknisk ingenjör inte ger tillträde till doktorandkurser?

Svar avgivet på kommissionens vägnar av Erkki Liikanen

(3 mars 1999)

Kommissionen hänvisar ledamoten till svar på skriftlig fråga E-2786/98 från Ana Palacio Vallelersundi(2).

(1) EGT C 304, 2.10.1998, s. 15.

(2) EGT C 50, 22.2.1999, s. 150.
SKRIFTLIG FRÅGA E-3786/98

från Anita Pollack (PSE) till kommissionen

(11 december 1998)

Angående: Information till allmänheten om vilken typ av last som passagerarflygplan för med sig

Jag har fått reda på att radioaktivt material ibland transporteras som fraktgods på passagerarflygplan.

1. Anser inte kommissionen att allmänheten har rätt att få veta på vilka avgångar den här typen av last finns ombord?

2. Varför transporteras inte sådant gods uteslutande på fraktflygplan?
SKRIFTLIG FRÅGA E-2307/98

från Hiltrud Breyer (V) till kommissionen

(22 juli 1998)

Angående: Gränsöverskridande samarbete beträffande hanteringen av kommunala avfall

1. Vilka rättsliga grunder på nationell och europeisk nivå - jämförbara med Tysklands gällande tekniska anvisningar vad gäller luft eller lagstiftning om immissionsskydd - är förutsättningar för godkännande av anläggningar för i synnerhet värmeutvinning och utnyttjande av kommunala avfall i ett angränsande europeiskt land?

2. Vilka anläggningar för hantering och utnyttjande av kommunala avfall i EU stöds ekonomiskt av EU? Hur stort är detta belopp?

3. Vilka rättsliga krav ställs på de kommunala avfallen från Tyskland för att de skall få hanteras och utnyttjas vid anläggningar i andra EU-medlemsstater?

4. Anser kommissionen att priset 40 ecu per ton är realistiskt för värmeutvinning eller utnyttjande vid en ny anläggning som planeras i Esbjerg i Danmark? Om detta är fallet, hur kan priset motiveras, och hur bedömer kommissionen att sådana priser kommer att påverka avfallsströmmarna i Tyskland?

Svar från Ritt Bjerregaard på kommissionens vägnar

(23 oktober 1998)

1. och 3. Enligt gällande europeisk lagstiftning måste anläggningar för förbränning av kommunala avfall bland annat uppfylla bestämmelserna i den nuvarande versionen av direktiv 75/442/EEG(1) om avfall, samt i direktiven 89/369/EEG(2) och 89/429/EEG(3) om förhindrande respektive minskning av luftförorening från nya och befintliga kommunala avfallsförbränningsanläggningar. I och med ikraftträdandet av direktiv 96/61/EG(4) om samordnade åtgärder för att förebygga och begränsa föroreningar blir också bestämmelserna i det direktivet tillämpliga.

Eftersom strukturfonderna är programorienterade, är det medlemsstaterna eller regionerna som på eget ansvar godkänner varje enskilt projekt som samfinansieras av strukturfonderna. Sådana projekt kan även vara avfallsförbrännings- eller återvinningsanläggningar. Gemenskapslagstiftningen måste följas. I sjunde årsrapporten om strukturfonderna uppskattar kommissionen att omkring 225 miljoner ecu utbetalades till mål 1-program inom sektorerna avfallsinsamling och -behandling under 1994-1999. Kommissionen saknar dock i detta sammanhang systematiska uppgifter om var enskilda anläggningar, som samfinansierats av strukturfonderna, är belägna eller vilka belopp som beviljats dem.

2. För övrigt tillhör insamlingen och behandlingen av kommunala avfall sammanhållningsfondens prioriterade samfinansieringsområden när det gäller miljön. Samfinansieringsbeloppen inom detta område uppgick under 1993-1997 uppskattningsvis till 277 miljoner ecu för Spanien, 268 miljoner ecu för Portugal, 46 miljoner ecu för Grekland och 12 miljoner ecu för Irland. Följande projekt pågår antingen fortfarande eller har nyligen avslutats:

>Plats för tabell>

4. Det är inte möjligt att göra en uppskattning för den nya anläggning som planeras i Esbjerg, främst på grund av att priserna är starkt beroende av lokala faktorer.

(1) EGT L 194, 25.7.1975.

(2) EGT L 163, 14.6.1989.

(3) EGT L 203, 15.7.1989.

(4) EGT L 257, 10.10.1996.
SKRIFTLIG FRÅGA E-3322/98

från Kirsi Piha (PPE) till kommissionen

(10 november 1998)

Angående: EU-information i de central- och östeuropeiska länderna

Nyligen utförda opinionsundersökningar i flera av de central- och östeuropeiska länderna visar att invånarna i dessa länder inte alls förhåller sig lika positivt till ett EU-medlemskap i dag som för bara ett år sedan. I Estland har opinionen för ett EU-medlemskap sjunkit med nästan tio procent under det senaste året. En av orsakerna till att de som är för ett medlemskap är färre nu står kanske att finna i en felriktad och bristfällig informationspolitik som inte har lyckats svara på den bristande kunskap och de fördomar som många gånger råder bland medborgarna.

På vilket sätt och med hjälp av vilka resurser har kommissionen hittills organiserat informationsverksamheten om EU-medlemskap i de central- och östeuropeiska länderna? På vilket sätt kommer kommissionen i fortsättningen att försöka effektivisera sitt samarbete med målländernas egna informationsansvariga insatser?

Svar från Hans Van den Broek på kommissionens vägnar

(11 januari 1999)

Kommissionen är väl medveten om hur den allmänna opinionen utvecklats i de central- och östeuropeiska länder som frågeställaren nämner och inser att ökade informationsinsatser behövs. Den erinrar sig också att frågan togs upp speciellt i slutsatserna från Europeiska rådets möte i Essen i december 1994.

Nu spenderar kommissionen ungefär 3 miljoner euro per år på informationsverksamhet i de central- och östeuropeiska länderna. Ett antal viktigare tjänster (Europeisk dialog, Eurobarometern och besöksprogrammen) har behållits centralt medan kommissionens delegationer var och en har en årlig budget på 250 000 till 750 000 euro för att genomföra informationsprogram som är specifika för varje land och har utformats lokalt och godkänts av huvudkontoret. Tack vare denna decentralisering har informationscentrer redan kunnat öppna vid delegationerna i Prag och Budapest och det finns planer på att snart öppna fler. Varje delegation ansvarar för översättning och spridning av dokument, broschyrer och foldrar om gemenskapens politik; regionala kampanjer och informationsbussar; förstärkta audiovisuella medierelationer och den egna webbplatsen.

Regeringarna i kandidatländerna, med många överhängande uppgifter att utföra före anslutningen, har nått olika långt med att gripa sig an sin del av informationsverksamheten. Kommissionen strävar emellertid efter att genom sina delegationer i Central- och Östeuropa stärka banden och erbjuda samarbete på lämplig nivå med kandidatländernas regeringar i deras informationsinsatser. Sådana insatser kräver emellertid en viss stabilitet och förutsägbarhet beträffande de framtida finansieringsmöjligheterna hos båda parter.
SKRIFTLIG FRÅGA E-3884/98

från Michl Ebner (PPE) till kommissionen

(4 januari 1999)

Angående: Europeisk vapenfri tjänst

I de flesta av EU:s medlemsstater är det möjligt att göra vapenfri tjänst medan det i flera länder (till exempel i Grekland) däremot inte är det. I dessa sistnämnda blir personer som av religiösa eller filosofiska skäl vägrar göra sin militärtjänst förföljda av offentliga myndigheter.

I en resolution från parlamentet av den 22 september 1995 om inrättande av europeisk vapenfri tjänst (B4-1127/95)(1) uppmanar parlamentet kommissionen att utarbeta ett förslag till inrättande av europeisk vapenfri tjänst.

Kan kommissionen, mot bakgrund av ovanstående ange:

- om den har för avsikt att bereda väg för en tillnärmning av de olika medlemsstaternas lagstiftning på detta område, med hänsyn till harmoniseringen av EU:s regelverk.

- Har kommissionen vidare för avsikt att, med hänsyn till medborgarnas fria rörlighet inom EU, utarbeta ett system som i praktiken möjliggör europeisk vapenfri tjänst eller fullgörande av vapenfri tjänst i en annan medlemsstat än den egna?

Svar från Édith Cresson på kommissionens vägnar

(8 mars 1999)

Programmet "Europeisk volontärtjänst för unga" grundar sig på artikel 126 i EG-fördraget enligt vilken gemenskapen uppmuntrar samarbete mellan medlemsstaterna med respekt för deras ansvar i frågan, vilket utesluter all harmonisering av befintliga system.

Dessutom anges i beslutet av den 20 juli 1998 om gemenskapens handlingsprogram "Europeisk volontärtjänst för unga" i styckena 21 och 22 i ingressen(2) att "verksamheten inom den europeiska volontärtjänsten ersätter inte medlemsstaternas militärtjänst eller alternativa vapenfria tjänst eller obligatoriska samhällstjänst" och att "kommissionen och medlemsstaterna bör sträva efter att säkerställa komplementaritet mellan verksamheten inom den europeiska volontärtjänsten och likartad verksamhet av olika slag inom medlemsstaterna". Gemenskapsinsatsen har redan haft effekt på befintlig lagstiftning i vissa medlemsstater. Det är på så sätt Italien t.ex. planerar att anta en lag som medger komplementaritet mellan den europeiska volontärtjänsten och den nationella civiltjänsten. Slutligen stöder kommissionen en studie (alltjämt pågående) om situationen i de olika medlemsstaterna när det gäller militärtjänst och alternativa tjänster för att förstärka och främja komplementariteten i medlemsstaterna.

Allmänt sett finns det anledning att understryka att den europeiska volontärtjänsten gör det möjligt för unga mellan 18 och 25 år att aktivt delta i verksamhet som bidrar till att uppfylla samhällets behov inom många olika områden (sociala frågor, sociokulturella frågor, miljö, kultur etc.). Den erbjuder dem således en informell utbildningsform som både handlar om förvärvandet av kunskaper och färdigheter och utövandet av ett ansvarsfullt medborgarskap för att förstärka deras aktiva integrering i samhället.

(1) EGT C 269, 16.10.1995, s. 232.

(2) EGT L 214, 31.7.1998.