SKRIFTLIG FRÅGA E-4081/00

från Ioannis Souladakis (PSE) till rådet

(10 januari 2001)

Ämne: Samarbetsavtal med länderna i Centralasien

Trots förhoppningarna om ekonomisk och social utveckling som varit rådande i länderna i Centralasien sedan upplösningen av Sovjetunionen befinner sig dessa länder idag, tio år efter att de utropades till självständiga stater, i en djup kris som man inte förmår lösa. Uppgifter som nyligen publicerades i New York Times visar att ekonomiska indikatorer i dessa länder har en negativ utveckling, att korruptionen ökar och att bristande investeringar leder till hög arbetslöshet och fattigdom inom en stor del av samhället. För några år sedan upprättade Europeiska unionen samarbetsavtal med de fem länderna i Centralasien (Kazakstan, Turkmenistan, Tadzhikistan, Uzbekistan och Kirgisistan) vilka syftade till att hjälpa dessa länder i deras ekonomiska utveckling.

Är det för närvarande möjligt för rådet att bedöma i vilken grad dessa avtal har tagit fast form?

Bedömer rådet att detta initiativ har bidragit till den ekonomiska utvecklingen för länderna i Centralasien och, om så är fallet, i vilken utsträckning?

Anser rådet att dessa avtal har varit en lyckad förebild för närmande och stöd till nya länder vilken rådet kan tillämpa i framtiden när det gäller andra regioner av intresse för Europeiska unionen?

Svar

(7 maj 2001)

För de fem länderna i Centralasien har övergången från relativt fattiga socialistiska sovjetrepubliker till moderna och potentiellt framgångsrika nationalstater av olika skäl visat sig svår. Alla republikerna har allvarliga ekonomiska problem. Dessa länder är drabbade av korruption, brist på investeringar, arbetslöshet och fattigdom. Till detta kommer de allvarliga miljöproblemen som är ett arv från Sovjetunionen. De ekonomiska förhållandena varierar dock mycket mellan länderna och det görs trots allt en del framsteg. I vissa länder kan man skönja förbättringar på kort och medellång sikt, både vad gäller tillväxt och minskad inflation.

Yttre faktorer ökar svårigheterna för länderna i Centralasien, bland annat läget i Afghanistan, förbindelserna med Ryssland, fundamentalismen och bristen på regionalt samarbete.

Rådet erinrar om att tre partnerskaps- och samarbetsavtal med Kazakstan, Kirgizistan respektive Uzbekistan trädde i kraft den 1 juli 1999. Avtalet med Turkmenistan som undertecknades 1998 har inte trätt i kraft. Som den ärade parlamentsledamoten vet har Europaparlamentet inte avgett sitt yttrande främst på grund av situationen i landet vad gäller de mänskliga rättigheterna. Det instabila läget i Tadzjikistan omöjliggör avtalsmässiga förbindelser med EU.

Europeiska unionen har stora intressen i Centralasien, såväl geopolitiska som ekonomiska. Unionens målsättning är alltjämt att upprätthålla stabilitet i regionen och att främja en utveckling av demokratiska institutioner, ekonomiska reformer och att minska antalet konflikthärdar. Unionen är medveten om att det kommer att ta lång tid att förverkliga dessa mål.

Genom partnerskaps- och samarbetsavtalen har förbindelserna mellan unionen och Kazakstan, Kirgizistan respektive Uzbekistan intensifierats. Inrättandet av de institutioner som föreskrivs i avtalen och i synnerhet de parlamentariska samarbetskommittéerna har lett till en dialog och ett nära samarbete i syfte att nå framsteg i övergången till marknadsekonomi, inklusive ett förbättrat marknadstillträde och förbättrade investeringsvillkor och i förlängningen en anslutning till WTO.

Biståndet från Tacis-programmet för åren 20002003 är främst inriktat på att stödja institutionella, rättsliga och administrativa reformer, den privata sektorn och ekonomisk utveckling, främjande av miljöskydd och förvaltning av naturresurser, utveckling av infrastruktur, samt stöd till att minska de sociala konsekvenserna av övergången.

Partnerskaps- och samarbetsavtalen är för närvarande EU:s enda instrument som möjliggör ett positivt samarbete med länderna i Centralasien. I de åtgärder för samarbete, stöd och bistånd som genomförts för dessa länder tar man hänsyn till dessa länders olika behov och prioriteringar. Det går dock inte att tillämpa samma åtgärder på andra regioner av intresse för unionen, eftersom varje region har sin specifika karaktär.

Unionen har dock en prioritering som gäller för alla tredjeländer: det är den stora vikt som unionen fäster vid respekten för de mänskliga rättigheterna, de grundläggande friheterna och rättsstaten. Unionen anser att det är omöjligt för ett land att få en hållbar ekonomisk tillväxt på lång sikt utan demokratisering.