SKRIFTLIG FRÅGA E-2063/02

från Pere Esteve (ELDR) till kommissionen

(11 juli 2002)

Ämne: Harmoniserad domsrätt i fråga om folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser

Den 14 februari 2002 beslutade Internationella domstolen i Haag att utrikesministrar skall vara immuna mot åtal för förbrytelser mot internationell rätt, inklusive brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser. Detta beslut hindrade Belgien från att ställa en före detta kongolesisk utrikesminister inför rätta, som påstås ha dödat hundratals tutsier 1998.

Tyvärr utgör en sådan syn på immunitet ett steg tillbaka när det gäller rörelsen för internationell rättvisa och undergräver den internationella brottmålsdomstolens domsrätt.

Immuniteten för statstjänstemän har redan strukits ur de internationella fördragen, även folkmordskonventionen. Den har också strukits ur stadgan för Internationella tribunalen för f.d. Jugoslavien, stadgan för Internationella tribunalen för Rwanda och Romstadgan för den internationella brottmålsdomstolen som trädde i kraft den 1 juli 2002. Alla dessa instrument fastställer uttryckligen att en persons offentliga befogenheter inte utgör något hinder för åtal för folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser. Beslutet som fattades den 14 februari är en besvikelse eftersom det på ett effektivt sätt skyddar vissa statstjänstemän mot åtal för deras ogärningar. Regeringsmedlemmar som begår brott mot mänskligheten, folkmord eller krigsförbrytelser åtalas sällan i sina egna länder, och beslutet innebär att de kommer att åtnjuta straffrihet även i utlandet.

Belgiens nuvarande lagstiftning mot ogärningar är ett uttryck för en växande tendens mot ansvarsskyldighet för de värsta internationella brotten. Åtal som grundar sig på allmän domsrätt på det sätt som nu är möjligt enligt belgisk lag, utgör en viktig del av den nya ordningen för internationell rättvisa. Dessa åtal bidrar till att avskaffa den immunitet som skyddar tyranner och torterare deras egna länder.

Globalt sett finns det en tydlig tendens i det internationella samfundet mot att internationalisera de allvarliga kränkningarna mot folkrätten, i enlighet med den nyligen upprättade internationella brottmålsdomstolen som kommer att kunna utreda och åtala de personer (även statschefer) som anklagas för att ha begått brott mot mänskligheten, folkmord och krigsförbrytelser i de fall där de nationella domstolarna inte vill eller inte kan åtala dem, och som uttryckligen förkastar alla former av faktisk eller domsrättslig immunitet. Denna tendens stöds av vissa länder, såsom Belgien, som vill ställa utländska ledare inför rätta, vilka av sina nationella domstolar anklagas för kränkningar av de mänskliga rättigheterna. Två tydliga exempel på denna tendens är gripandet av den före detta chilenska diktatorn Augusto Pinochet i Förenade kungariket (1999), och den diskussion som förts i en belgisk appellationsdomstol om huruvida dess domare borde ta upp ett åtal mot Israels premiärminister Ariel Sharon för krigsförbrytelse.

Vad anser kommissionen, mot bakgrund av denna växande tendens och med stöd av de allmänna rättsprinciperna som bekräftades av FN:s generalförsamling 1973 i form av principerna för internationellt samarbete i fråga om upptäckt, gripande, utlämning och bestraffning av personer som gjort sig skyldiga till krigsförbrytelser och brott mot mänskligheten, om möjligheten att harmonisera rättspraxis i EU:s medlemsstater? Och vad anser kommissionen om att stärka det rättsliga samarbetet i fråga om immunitetsfall när det gäller brott mot mänskligheten, på det sätt som Belgien tagit initiativ till?

Svar från António Vitorino på kommissionens vägnar

(3 september 2002)

Kampen mot straffrihet och till förmån för internationell rättvisa är en integrerad del av EU:s politik i fråga om mänskliga rättigheter och demokratisering. EU har konsekvent kämpat för den internationella brottmålsdomstolen och fortsätter att ge den sitt fulla stöd. Detta framgår av den gemensamma ståndpunkt, som antogs i juni 2001 och ändrades i juni 2002, och där EU eftersträvar och stödjer ett snabbt ikraftträdande av Romstadgan och inrättande av domstolen.

EU har vidtagit eller föreslagit åtgärder som kan förväntas medföra en viss harmonisering av medlemsstaternas praxis i fråga om folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser (dvs. hur man skall reagera när det finns skäl att misstänka att en person som ansöker om uppehållstillstånd har begått sådana brott). Därmed kan man på ett positivt sätt påverka samarbetet mellan medlemsstaternas myndigheter, vilket innebär att den straffrättsliga reaktionen på dessa mycket allvarliga brott kommer att bli mer verkningsfull.

Den 13 juni 2002 antog rådet ett beslut om att inrätta ett europeiskt nätverk av kontaktpunkter med avseende på personer som har gjort sig skyldiga till folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser(1). Danmark har lagt fram ett förslag till rådsbeslut om undersökning av krigsförbrytelser, brott mot mänskligheten och liknande allvarliga brott(2) i avsikt att ytterligare utveckla samarbetet på detta område. Syftet med förslaget är att ge medlemsstaternas myndigheter stärkta möjligheter att utreda och åtala personer som har deltagit i eller hjälpt till att begå dessa brott.

Dessa initiativ berör dock inte fall där den misstänkta förbrytaren enligt folkrätten har immunitet. Det skulle inte heller vara särskilt rationellt att försöka stärka samarbetet i fall där åtal är uteslutet redan från början på grund av immunitet.

(1) EGT L 167, 26.6.2002.

(2) Ännu ej offentliggjort i EGT. Initiativet med förklaringar finns tillgängligt på:www.eu2002.dk/news/upload/Danish%20initiatives%20(police%20and%20criminal%20law)200275191224.pdf.