SKRIFTLIG FRÅGA E-2256/00

från Theresa Villiers (PPE-DE) till kommissionen

(4 juli 2000)

Ämne: Insatser för att stödja euron

Efter Ekofin-rådets möte den 8 maj 2000 ansåg den franske finansministern Laurent Fabius i en kommentar att konkreta insatser kunde göras för att stärka euron.

Det rapporterades även att finansministrarna var överens om att det finns ett tillgängligt styrmedel för interventioner, och att de med detta avsåg reserverna i det europeiska centralbanksystemet.

Kan kommissionen ange vilka styrmedel som skulle användas för att stödja euron? Under vilka förhållanden skulle de användas? Vem skulle ta ansvar för ett sådant beslut?

Svar från Pedro Solbes Mira på kommissionens vägnar

(28 juli 2000)

Den ekonomiska politiken påverkar växelkursens utveckling genom olika kanaler. Medan penningpolitiken har en direkt inverkan genom räntebeslut och marknadsinterventioner har andra delar av den ekonomiska politiken en indirekt effekt genom att de påverkar de ekonomiska aktörernas förväntningar.

Europeiska centralbanken (ECB) kan påverka hur attraktiva och lönsamma portföljinvesteringar i euro är genom att ändra sina styrräntor. En höjning av den viktigaste refinansieringsräntesatsen, som är ECB:s främsta penningpolitiska instrument, leder i normala fall till ett ökat kapitalinflöde, vilket stärker växelkursen. Högre räntor skulle också påverka inflationsförväntningarna på ett positivt sätt, vilket skulle öka trovärdigheten för ECB:s stabilitetsinriktade politik. Ett annat växelkurspolitiskt instrument består i interventioner på valutamarknaderna. Genom att köpa euro på valutamarknaden med medel ur valutareserven skulle ECB signalera till marknaden att euron är undervärderad. Osteriliserade interventioner skulle minska likviditeten på den inhemska penningmarknaden och troligen leda till högre räntor, medan steriliserade interventioner endast skulle få en efterfrågeeffekt. Interventionernas effekt på växelkursen blir större om de genomförs på ett samordnat sätt av de respektive centralbankerna.

Andra delar av den ekonomiska politiken, särskilt finans- och strukturpolitiken, har en indirekt effekt på växelkursen. En genomtänkt avvägning mellan finans- och penningpolitiken skulle stärka växelkursen på medellång sikt. Strukturreformer och en väl fungerande arbetsmarknad kan höja den förväntade avkastningen och på så vis dra till sig investeringar till euroområdet.

I EG-fördraget görs en tydlig fördelning av ansvaret för de olika delarna av den ekonomiska politiken i euroområdet. Medan ECB självständigt beslutar om penningpolitiken, ansvarar medlemsstaterna för finans- och strukturpolitiken. Följaktligen beslutar ECB om räntesatser i syfte att säkra prisstabiliteten i euroområdet. Finanspolitiken fastställs på nationell nivå och syftar till att stödja det penningpolitiska målet om prisstabilitet. Stabilitets- och tillväxtpakten är ett effektivt samordningsinstrument för att uppnå detta mål.

När det gäller interventioner anges i EG-fördraget (artiklarna 105111) att ECB genomför valutatransaktioner enligt rådets allmänna riktlinjer. Dessa allmänna riktlinjer påverkar dock inte Europeiska centralbankssystemets (ECB:S) huvudmål att upprätthålla prisstabiliteten. Hittills har rådet inte utarbetat några sådana allmänna riktlinjer.

Hittills har inte ECB intervenerat på valutamarknaderna. Eftersom växelkursen inte är en målvariabel för ECB kan åtgärder för att stödja euron bli nödvändiga först om växelkursen avviker klart från det värde som motiveras av fundamenta och därmed hotar ECB:s inflationsmål. ECB har valutareserver på motsvarande 50 100 miljoner euro (30 juni 2000) som kan användas för interventioner. Eurosystemet som helhet har valutareserver på nästan 390 000 miljoner euro.