SKRIFTLIG FRÅGA E-0380/01

från Klaus-Heiner Lehne (PPE-DE) till kommissionen

(15 februari 2001)

Ämne: Etableringsfrihet i Nederländerna

En tysk kylanläggningsproducent ville etablera sig i Nederländerna. I samband med detta gjorde han en ansökan om att bli undantagen från den så kallade CFK-examen som är obligatorisk i Nederländerna. Denna ansökan avslogs med hänvisning till de särskilda kraven i den nederländska utbildningen. Hans hantverksexamen erkändes inte ens efter anmodan från den tyska branschorganisationen LGH.

1. Vad anser kommissionen om det beskrivna fallet med tanke på etableringsfriheten?

2. Vilka åtgärder avser kommissionen att vidta om det kan fastställas att de nederländska myndigheterna har brutit mot principen om etableringsfrihet?

Svar från Frederik Bolkestein på kommissionens vägnar

(26 mars 2001)

När det gäller ömsesidigt erkännande av yrkeskvalifikationer regleras yrket installatör av kylsystem i Europaparlamentets och rådets direktiv 1999/42/EG av den 7 juni 1999 om införande av en ordning för erkännande av kvalifikationer för de former av yrkesverksamhet som omfattas av direktiven om liberalisering och övergångsåtgärder samt om komplettering av den allmänna ordningen för erkännande av kvalifikationer(1), i den mån yrket omfattar konstruktion av maskiner och leverans av elektrisk utrustning.

Enligt artikel 4 i direktivet, som är identisk med motsvarande bestämmelser i det numera upphävda rådsdirektivet 64/427/EEG av den 7 juli 1964 med detaljbestämmelser om övergångsåtgärder för egenföretagare inom tillverknings- och processindustrin tillhörande ISIC-huvudgrupperna 2340 (industri och hantverk)(2), skall de medlemsstater som kräver allmän eller särskild kunskap eller förmåga för utövandet av en viss verksamhet godta faktiskt utövande av denna verksamhet i en annan medlemsstat som tillräckligt bevis på att sådan kunskap eller förmåga föreligger. Den sökande skall ha utövat verksamheten en viss tid (vanligen sex år) som egenföretagare eller företagsledare.

Efter det att direktivet genomförts fullständigt (det skall vara införlivat senast den 31 juli 2001) kan de sökande som inte uppfyller kraven på yrkeserfarenhet i artikel 4 även ansöka om att få examensbevis, behörighetsbevis eller andra handlingar erkända i enlighet med artikel 3 i direktivet.

Av det som ovan anges framgår att direktiv 1999/42/EG inte för närvarande möjliggör ansökan om erkännande av behörighetsbevis. Dock skall medlemsstaterna, i enlighet med artiklarna 43 och 49 i EG-fördraget (f.d. artiklarna 52 och 59) och domstolens tolkning av artiklarna (Vlassopoulou-målet), redan nu ta hänsyn till alla behörighetsbevis som förvärvats i en annan medlemsstat och jämföra den behörighet som den sökande har i sitt ursprungsland med den behörighet som krävs i den mottagande medlemsstaten. Visserligen är all diskriminering enbart på grundval av behörighetsbevisets ursprung förbjuden enligt artiklarna 43 och 49 i EG-fördraget, men artiklarna innebär inte, till skillnad från direktivet, någon exakt skyldighet beträffande resultatet av denna jämförelse.

Då det saknas mer utförliga uppgifter om den berörda medborgarens yrkeserfarenhet och grunderna för avslag på ansökan, kan kommissionen inte bedöma huruvida det beslut de nederländska myndigheterna fattat i detta enskilda fall överensstämmer med gemenskapsrätten.

Beträffande de åtgärder kommissionen planerar bör det påpekas att det underlåtelseförfarande som avses i artikel 226 i EG-fördraget (f.d. artikel 169) äger tillämpning när den nationella lagstiftningen i en medlemsstat inte är förenlig med gemenskapsrätten eller när det kan konstateras att det finns en fast förvaltningspraxis som, även om lagstiftningen är korrekt, strider mot gemenskapsrätten.

Kommissionen kan däremot inte ingripa direkt i enskilda fall. Varken kommissionen eller domstolen har behörighet att upphäva ett beslut av en nationell myndighet eller behörighet att förelägga en medlemsstat att betala skadestånd till enskilda. Endast de nationella domstolarna har den behörigheten. För att underlätta det informella lösandet av enskilda fall har ett nätverk med nationella kontaktpunkter byggts upp.

(1) EGT L 201, 31.7.1999.

(2) EGT 117, 23.7.1964.