ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
SKRIFTLIG FRÅGA E-2815/00

från Bill Miller (PSE) till kommissionen

(5 september 2000)

Ämne: Godkännande av universitetsexamen

Är en universitetsexamen som tagits vid ett universitet i Förenade kungariket giltig i Spanien eller måste ytterliga prov avläggas innan examinanden kan arbeta i Spanien?

Svar från Frederik Bolkestein på kommissionens vägnar

(27 september 2000)

Enligt de uppgifter som kommissionen förfogar över, är psykologyrket reglerat i lag såväl i Spanien som i Förenade kungariket, vilket betyder att det är ett enligt lagen ofrånkomligt villkor att den som vill utöva yrket i fråga har en viss examen eller vissa yrkesmässiga kvalifikationer.

Beroende på vilken studienivå som den berörda examen motsvarar, finns det i detta sammanhang två huvudsakliga rättsinstrument som tillkommit för att underlätta den fria rörligheten inom gemenskapen för utövare av lagreglerade yrken; antingen rådets direktiv 89/48/EEG av den 21 december 1988 om en generell ordning för erkännande av utbildningsbevis över behörighetsgivande högre utbildning som omfattar minst tre års studier(1), eller rådets direktiv 92/51/EEG av den 18 juni 1992 om en andra generell ordning för erkännande av behörighetsgivande högre utbildning, en ordning som kompletterar den som föreskrivs i direktiv 89/48/EEG(2)

Genom direktiven 89/48/CEE och 92/51/CEE infördes dock inte något system för automatisk ekvivalens mellan examina och det finns inte heller någon lista över de examina som på förhand skulle vara godkända på europeisk nivå. I verkligheten godkänns inte en examen i kraft av sitt eget värde, utan i förhållande till det yrke som den ger tillträde till i den medlemsstat som har utfärdat den. Det är den berörda partens eget ansvar att lämna in en individuell ansökan till den nationella myndigheten, där det tydligt framgår vilket yrke personen i fråga vill utöva. Myndighetens beslut skall också fattas individuellt och vara vederbörligen motiverat. För närvarande finns det med andra ord inte något gemenskapssystem med stöd av vilket examina som erhållits i en medlemsstat generellt sett skulle kunna godkännas i de andra medlemsstaterna.

Grundprincipen för de ovannämnda direktiven är att en yrkesutövare med den i ursprungsstaten föreskrivna examen måste godkännas av värdmedlemsstaten för att få utöva ett lagreglerat yrke i landet. För att kunna åberopa direktiven måste den berörda personen vara en fullt behörig yrkesutövare som utan behov av ytterligare utbildning kan verka i sitt yrke i ursprungsmedlemsstaten.

Det godkännande som föreskrivs i direktiven i fråga ges dock inte automatiskt och myndigheten i värdmedlemsstaten kan, på vissa villkor, kräva särskilda kompletterande åtgärder, t.ex. att de inflyttade yrkesutövarna genomgår ett lämplighetsprov eller en anpassningspraktik på högst tre år. Yrkeserfarenhet kan också krävas i några fall.

Så länge som villkoren i direktivet respekteras, kan de spanska myndigheterna följaktligen utfärda villkor om att sökande med psykologexamina som utfärdats i Förenade kungariket skall vidta vissa kompletterande åtgärder för att få utöva sitt yrke i Spanien.

(1) EGT L 19, 24.1.1989.

(2) EGT L 209, 24.7.1992.
SKRIFTLIG FRÅGA E-2355/00

från Mario Mauro (PPE-DE), Giorgio Lisi (PPE-DE) och Antonio Tajani (PPE-DE) till kommissionen

(13 juli 2000)

Ämne: Överträdelse av icke-diskrimineringsprincipen och konkurrensprincipen när det gäller situationen för lärare i skolor som officiellt likställts med statliga skolor

Orsaken till att vi önskar ta upp nedanstående frågor för behandling på högre nivå är att det i officiellt likställda skolor i Italien fortfarande förekommer stora skillnader och uppenbar diskriminering, vilka strider mot andan i den italienska författningen och den europeiska konkurrenslagstiftningen.

Avsikten med denna fråga är således inte att hänvisa till eller interferera med artikel 126 i EG-fördraget eftersom det inte är skolsystemets organisation man vill ta upp utan överträdelser av arbetsrätten, vilka uppkommit genom diskriminering mellan lärare på statliga skolor och skolor som officiellt likställts med dessa.

1. Lärare på dessa officiellt likställda skolor har fått delta i särskilda prov för att bli behöriga men konstigt nog erkänner man endast hälften av deras tjänsteår. Slutbetyget omfattar både de resultat som uppnåtts under provet och hälften av de intjänade arbetsåren. Varför räknas då antalet arbetsår inte med i det slutgiltiga resultaten?

2. Kan kommissionen förklara varför det italienska utbildningsministeriet systematiskt nekar lärare från dessa likställda skolor tillträde till behörighetsprov med motivet att deras intjänade arbetsår, ännu en gång, inte räknas?

3. Varför räknar man på de lokala myndigheternas listor över vikarier endast hälften av de arbetsår som en lärare arbetat på dessa skolor (varför inte en tredjedel eller två tredjedelar)? Arbetar lärare på dessa skolor endast halvtid?

4. Varför erkänner man inte antalet tjänsteår för de lärare från officiellt likställda skolor som klarar ett allmänt prov?

Svar från Anna Diamantopoulou på kommissionens vägnar

(13 september 2000)

Frågan från parlamentsledamöterna rör den diskriminering som lärare utsätts för i samband med anställning och beräkning av tjänsteår i de italienska skolor som officiellt likställts med statliga skolor.

Denna fråga är inte en gemenskapsangelägenhet. Varje medlemsstat fastställer själv villkoren för tillträde till sin egen offentliga sektor. Tvister rörande sådana bestämmelser skall således avgöras vid de nationella domstolarna.
SKRIFTLIG FRÅGA E-1423/00

från Charles Tannock (PPE-DE) till kommissionen

(5 maj 2000)

Ämne: Tillämpning av fördragen

Anser kommissionen att fysiska eller juridiska personer som finner att rättigheter som de åtnjuter i enlighet med de europeiska fördragen har kränkts skall ha rätt att göra en framtsällan direkt inför domstolen?

Svar från Romano Prodi på kommissionens vägnar

(23 juni 2000)

Fysiska och juridiska personer har enligt artikel 230 (f.d. artikel 173) i EG-fördraget möjlighet att väcka talan direkt vid EG-domstolen om åtgärder som gemenskapens institutioner vidtagit. De kan även väcka talan om underlåtenhet vid domstolen (artikel 232.3, f.d. artikel 175) och om gemenskapens inom- eller utomobligatoriska ansvar (artiklarna 235 och 288, f.d. artikel 178 och 215 i EG-fördraget).

Fysiska och juridiska personer kan även vid nationell domstol överklaga åtgärder som de nationella myndigheterna vidtagit i strid med gemenskapsrätten eller en av gemenskapens rättsakter som de anser strider mot EG-fördraget. Domstolen har i sin fasta rättspraxis slagit fast att möjligheten till rättslig prövning av varje beslut som fattas av en nationell myndighet, genom vilket enskilda medborgare fråntas möjligheten att hävda de rättigheter som de har i kraft av EG-fördraget eller gemenskapens sekundärlagstiftning, är nödvändig för att kunna garantera ett effektivt skydd av den enskildes rättigheter(1).

Det bör även erinras om att när sådan talan väckts får, och måste i vissa fall, nationell domstol enligt artikel 234 (f.d. artikel 177) i EG-fördraget(2) uppskjuta sitt avgörande och förelägga EG-domstolen tolkningsfrågor eller frågor om giltigheten av gemenskapsrätten i sådana tvister de skall slita. De nationella domstolarna skall döma tvisterna i enlighet med de prejudicerande domar som EG-domstolen meddelat.

Alla dessa bestämmelser syftar till att säkra det rättsliga skydd för enskildas rättigheter som EG-fördraget ger.

(1) Dom i mål 222/86, Unectef mot Heylens, Rec.1987, s. 4097 och dom i mål C-282/85P, REG 1997, s. I-1503.

(2) Se även dom i mål 283/81 CILFIT, Rec.1982, s. 3415 och 314/85, Foto-Frost, Rec.1987, s. 4199.
SKRIFTLIG FRÅGA E-1290/00

från Raffaele Costa (PPE-DE) till kommissionen

(19 april 2000)

Ämne: Den högsta myndigheten för telekommunikationer

Den högsta myndigheten för telekommunikationer som Italien i strid mot lagen och mot det sunda förnuftet har placerat i Neapel, borde vara ett snabbt arbetande, obyråkratiskt, effektivt och opartiskt organ. I stället har det visat sig vara ett gigantiskt byråkratiskt organ med hundratals anställda som inte är sysselsatta i någon högre grad (trots den goda viljan hos vissa) och som arbetar i ett artonvåningshus i Neapels administrativa centrum (Caltagirone).

Nyligen anförtrodde myndigheten och detta är endast ett exempel städningen av lokalerna till ett företag till en kostnad av 712 miljoner för en tvåårsperiod (cirka en miljon om dagen).

Vad kan kommissionen göra för att Italien skall slösa mindre med de offentliga medlen, och i synnerhet för att den högsta myndigheten för telekommunikationer skall upphöra med sin praktiskt taget onödiga verksamhet?

Svar från Erkki Liikanen på kommissionens vägnar

(9 juni 2000)

I EU:s lagstiftning på telekommunikationsområdet fastställs det att nationella tillsynsmyndigheter skall bildas i medlemsstaterna med särskilda befogenheter och kompetensområden när det gäller regleringen av den nyligen liberaliserade telekommunikationsmarknaden. Ansvaret för genomförandet av lagstiftningspaketet har i stor utsträckning delegerats till de nationella tillsynsmyndigheterna, som fyller en viktig funktion i detta avseende i varje medlemsstat. De bidrar även till att garantera en konsekvent tillämpning av gemenskapens lagstiftningspaket genom sitt deltagande i Tillståndskommittén och Kommittén för tillhandahållande av öppna nät (ONP), sitt deltagande i högnivåkommittéer för nationella förvaltningar och tillsynsmyndigheter och, när det gäller tillsynsorgan som är åtskilda från nationella ministerier, sin samordning genom oberoende tillsynsmyndigheter. Det ovannämnda utgör ett tungt ansvar som kommissionen anser kräva investeringar både när det gäller personalresurser och budgetmedel.

Kommissionen rapporterar regelbundet om genomförandet av lagstiftningspaketet i gemenskapen, vilket inbegriper en utvärdering av de nationella tillsynsmyndigheternas arbete. I Femte rapporten om genomförandet av EU:s lagstiftning på telekommunikationsområdet(1) ges en allmänt positiv utvärdering av den italienska tillsynsmyndighetens verksamhet.

På grundval av de uppgifter som kommissionen hade att tillgå vid den tidpunkten, föreföll det å andra sidan som om den italienska tillsynsmyndigheten var kraftigt underbemannad med beaktande av dess omfattande ansvarsområde, som omfattar audiovisuella hjälpmedel, telekommunikation och press, vilket bidrog till försenat beslutsfattande.

Varje medlemsstat ansvarar för organisationen av den nationella tillsynsmyndigheten. Kommissionen kan inte ingripa i detta avseende. Placeringen av den nationella tillsynsmyndighetens huvudsäte förblir inom medlemsstaternas ansvarsområde, med fullt beaktande av subsidiaritetsprincipen.

(1) KOM(1999) 537 slutlig.
SKRIFTLIG FRÅGA E-2314/00

från Bart Staes (Verts/ALE) till kommissionen

(11 juli 2000)

Ämne: Seveso II-direktivet

I sitt svar på muntliga frågan nr 64 (H-0469/00)(1) meddelar kommissionen att tillämpningsområdet för Seveso II-direktivet samtidigt utvidgats och förenhetligats. Detta innebär bland annat att tillverkning och förvaring av pyrotekniska artiklar från och med vissa tröskelvärden sedan den 3 februari 1999 omfattas av detta direktiv.

Kan personer, organisationer och/eller företag som fallit offer för att Seveso-direktivet inte tillämpats inom den frist som av kommissionen föreskrivits för detta, inleda rättsliga förfaranden mot den medlemsstat som brustit i sina åligganden härvidlag, för att av medlemsstaten i fråga få ut skadestånd? Om så är fallet: hur skall de berörda parterna gå tillväga för att inleda sådana förfaranden? Om så inte är fallet: varför inte och vilka juridiska argument vill kommissionen i så fall förebära till försvar för sin ståndpunkt?

(1) Skriftligen besvarad 13.6.2000.

Svar från Margot Wallström på kommissionens vägnar

(7 september 2000)

Rätten för en enskild, en organisation eller ett företag, som skadats beroende på sent införlivande av rådets direktiv 96/82/EG av den 9 december 1996 om åtgärder för att förebygga och begränsa följderna av allvarliga olyckshändelser där farliga ämnen ingår(1), att väcka talan mot en medlemsstat och kräva skadestånd från en medlemsstat, omfattas av domstolens rättspraxis om statens skadeståndsansvar.

I domstolens rättspraxis finns principen att medlemsstaterna har skyldighet att ersätta skador och förluster som drabbat enskilda som ett resultat av brott mot gemenskapslagstiftningen som medlemsstaterna kan hållas ansvariga för under följande förutsättningar: den regel i gemenskapslagstiftningen som det bröts mot skall vara avsedd att ge rättigheter åt enskilda, brottet skall vara tillräckligt allvarligt och det skall finnas ett klart orsakssamband mellan brottet och den skada som den enskilde lider (se mål 6/90 och 9/90, Francovich [1991] ECR I-5357, 5415; de förenade målen 46/93 och 48/93 [1996], ECR I-1029).

De möjligheter som står till buds för en enskild att inleda ett sådant förfarande omfattas också av domstolens rättspraxis, enligt vilken en enskild kan begära att talan väcks i en nationell domstol i enlighet med den nationella lagstiftningen om skadeståndsansvar. Dock får villkoren i den nationella lagstiftningen inte vara ogynnsammare än de som gäller liknande inhemska mål, och de får inte vara formulerade så att det i praktiken blir omöjligt eller orimligt svårt att få ersättning.

(1) EGT L 10, 14.1.1997.
SKRIFTLIG FRÅGA P-1835/00

från Gorka Knörr Borràs (Verts/ALE) till kommissionen

(31 maj 2000)

Ämne: Motorväg mellan Navarra och Aquitaine, över Pyrenéerna

Provinsregeringen i Navarra undersöker möjligheten att bygga en motorväg mellan Pamplona/Iruña och Bayonne, genom Pyrenéerna.

Stöder kommissionen det projekt som provinsregeringens företrädare lagt fram?

Känner kommissionen, trots bristen på information från regeringen i Navarra, till eller har den undersökt de enorma miljöeffekter projektet kommer att få?

Anser inte kommissionen att det vore mycket mer angeläget att förbättra riksväg N-121 och att förbättra tågförbindelserna?

Svar från Loyola de Palacio på kommissionens vägnar

(11 juli 2000)

Enligt de uppgifter som kommissionen förfogar över finns det mycket riktigt planer på att bygga en ny motorvägsträcka mellan Pamplona och Bayonne. Denna plan ingår dock inte i det transeuropeiska transportnätet så som det definieras i beslut nr 1692/96 om gemenskapens riktlinjer för utvecklingen av det transeuropeiska transportnätet. Hittills har varken den spanska eller den franska regeringen begärt att kommissionen ändrar definitionerna av detta nät genom att tillföra det berörda projektet. Detta innebär att motorvägsprojektet helt och hållet befinner sig inom de nationella myndigheternas behörighet.

För närvarande håller kommissionen på att i enlighet med den deklaration som lades fram under 1996 analysera de projekt som syftar till att upprätta en central förbindelse över Pyrenéerna och till att åter öppna sträckan Pau-Canfranc, för att se om de kan tas med i kartorna över det transeuropeiska nätet. Det projekt som avser förbättring av riksväg N-121 är ett projekt av gemenskapsintresse inom ramen för det transeuropeiska nätet. Nätet bör utgöras av vägsträckor av högsta kvalitet, och kommissionen stöder därför alla projekt som kan bidra till att detta mål uppnås.
SKRIFTLIG FRÅGA E-1704/00

från Jonas Sjöstedt (GUE/NGL) till kommissionen

(29 maj 2000)

Ämne: Förbudet mot svanskupering av hundar

Är det svenska förbudet mot svanskupering av hundar förenligt med EU:s inre marknad, då förbud mot svanskupering inte finns över hela EU-området?

Svar från David Byrne på kommissionens vägnar

(14 juli 2000)

Kommissionen har förstått att det svenska förbudet mot svanskupering har införts av djurkyddsskäl.

I frånvaro av gemenskapslagstiftning när det gäller denna aspekt av djurskydd kan medlemsstaterna i princip behålla sina nationella regler, med förbehåll för de allmänna reglerna i EG-fördraget.

Kommissionen känner för närvarande inte till några problem på den inre marknaden som skulle ha uppkommit till följd av det svenska förbudet.
SKRIFTLIG FRÅGA E-1333/00

från Daniel Hannan (PPE-DE) till kommissionen

(4 maj 2000)

Ämne: Kommissionsledamöternas kanslier

Till följd av kommissionens svar på den skriftliga frågan E-0254/00(1), kan kommissionen ange lönen för var och en av de anställda i varje kansli och hur mycket de betalar i skatt?

(1) EGT C 374 E, 28.12.2000, s. 46.

Svar från Neil Kinnock på kommissionens vägnar

(30 juni 2000)

En tabell med lönegradsvis fördelning av personalen (tjänstemän och tillfälligt anställda) i kommissionens kanslier skickas direkt till parlamentsledamoten och Europaparlamentets sekretariat. Som parlamentsledamoten säkert förstår är det av datasäkerhetsskäl omöjligt att offentliggöra den exakta lönen tillsammans med namnen på särskilda tjänstemän.

All kanslipersonal betalas enligt löneskalan i tjänsteföreskrifterna (tjänstemän samt övriga anställda). Fullständiga uppgifter om ersättningar (inbegripet tillägg, skatter och pensioner) tillhandahölls i kommissionens svar på skriftlig fråga E-2360/99 från Paulo Casaca(1) i januarii år. I svaret hänvisas till en lista med exempel som skickats direkt till parlamentsledamoten och Europaparlamentets sekretariat. Ytterligare uppgifter om de olika tilläggen återfinns i kommissionens svar i december förra året till skriftlig fråga E-2045/99 från Jeffrey Titford(2).

Precis som för alla tjänstemän och övriga anställda vid de europeiska institutionerna är grundlönen på kanslierna föremål för en progressiv skatt. Maximal marginalskatt ligger på 45 % och det tas också ut en tillfällig avgift på 5,83 % på en del av lönen.

De socialförsäkringsavgifter som personalen är en tvungna att betala enligt tjänsteföreskrifterna är vad gäller pension 8,25 % av grundlönen, sjukdom 1,7 % av grundlönen, olycksfall 0,1 % av grundlönen och arbetslöshet (för tillfällig personal) 0,4 % av grundlönen.

(1) EGT C 303 E, 24.10.2000, s. 53.

(2) EGT C 219 E, 1.8.2000, s. 76.
SKRIFTLIG FRÅGA E-1944/00

från Luis Berenguer Fuster (PSE) till kommissionen

(16 juni 2000)

Ämne: Är den spanska regeringens guldaktie som utnyttjades i samband med fusionen mellan Telefónica och KPN förenlig med den europeiska inre marknaden?

Den spanska regeringen har ofta använt sig av den så kallade guldaktien för att undvika företagsfusioner mellan spanska och utländska företag. Fallet med Telefónica och KPN inträffade helt nyligen liksom det veto regeringen inlade mot uppköpet av Hidrocantábrico där EDF var

inblandad. Domstolen har nyligen utfärdat en fällande dom mot Italien för att man använt sig av guldaktien. Anser kommissionen att den spanska regeringens användning av guldaktien kan jämföras med det förfarande som användes i Italien och som ledde till fällande dom?

Svar från Frederik Bolkestein på kommissionens vägnar

(14 juli 2000)

Enligt de uppgifter som lämnats till kommissionen vidtog den spanska regeringen inga formella åtgärder för att hindra den fusion som parlamentsledamoten nämner. Kommissionen anser emellertid att nationella myndigheters rätt, att i vissa fall lägga in veto mot viktigare företagsbeslut, som regel inte är förenlig med EG-fördragets bestämmelser om fria kapitalrörelser. Enligt EG-domstolens fasta praxis måste nationella åtgärder, som kan hindra eller göra det mindre attraktivt att utöva grundläggande friheter som garanteras av EG-fördraget, uppfylla fyra villkor: de måste tillämpas på ett icke-diskriminerande sätt, de måste vara motiverade av tvingande skäl i det allmännas intresse, de måste vara lämpade att uppnå det mål som eftersträvas och de får inte gå utöver vad som är nödvändigt för att uppnå detta mål.

Kommissionen inledde ett överträdelseförfarande mot Spanien med avseende på ramlagen om privatisering (lag nr 5/1995) och efter det motiverade yttrandet i juli 1999, beslöt kommissionen den 5 juli 2000 att väcka talan vid EG-domstolen mot Spanien.
SKRIFTLIG FRÅGA E-2564/00

från Emmanouil Bakopoulos (GUE/NGL) till kommissionen

(1 augusti 2000)

Ämne: Avskaffande av visumtvång för Bulgarien och Rumänien

Den 26 januari 2000 föreslog Europeiska kommissionen medlemsstaterna att avskaffa visumtvånget för bulgarer och rumäner som önskar resa in i någon av unionens 15 medlemsstater.

Vilka konkreta åtgärder har man sedan dess vidtagit för att denna åtgärd verkligen skall genomföras?

Svar avgivet på kommissionens vägnar av Antonio Vitorino

(12 september 2000)

Kommissionen hänvisar ledamoten till svar på skriftlig fråga E-2061/00 från Per Gahrton(1).

(1) Se s. 174.
SKRIFTLIG FRÅGA E-1016/00

från Glenys Kinnock (PSE) till kommissionen

(4 april 2000)

Ämne: Tillgång till livsviktiga läkemedel i utvecklingsländerna

Håller kommissionen med om att det för handläggningen av komplicerade frågor, till exempel tillgången till livsviktiga läkemedel, inom ramen för WTO-överenskommelsen om handelsrelaterade aspekter på immateriella rättigheter (TRIPS), krävs omfattande teknisk kunskap på nationell nivå?

Vilka är kommissionens planer för att förbättra till exempel WTO:s möjligheter att understödja de regeringar som saknar nödvändig teknisk expertis och som behöver stöd för att förbättra sina förhandlingsmöjligheter?

Svar från Pascal Lamy på kommissionens vägnar

(19 maj 2000)

Frågan om tillgång till läkemedel är komplicerad och knuten till en mängd andra områden som t.ex. utveckling, hälsovård, finansiering, tekniköverföring, produktionskapacitet och utbildning. Immaterialrätt och särskilt avtalet om handelsrelaterade aspekter av immaterialrätter (TRIPs) fortsätter att spela en framträdande roll i denna debatt.

Kommissionen anser att frågan om tillgång till läkemedel har utvecklats till en mycket bredare fråga, nämligen tillgången till hälso- och sjukvård. Problemet kan därför endast betraktas som ett övergripande hälsoproblem och inte som en ren immaterialrättslig fråga. Den springande punkten är nog utvecklingsländernas bristande köpkraft.

Gemenskapen medger att det är nödvändigt att ta itu med frågan om tillgång till läkemedel i ett mera generellt sammanhang och att man måste verka för en bredare dialog för att vidta kraftigare åtgärder som kommer att ha direkta följder för utvecklingsländernas tillgång till och möjlighet att förfoga över läkemedel. Det är också viktigt att den läkemedelsindustri som sysslar med forskning och utveckling (FoU) och läkemedelsproducenterna är engagerade när det gäller att hitta lösningar.

Kommissionen anser att för att utveckla tillgången till läkemedel i utvecklingsländerna behövs en global strategi som omfattar nyskapande finansieringsmekanismer för läkemedel, ytterligare investeringar i forskning och utveckling med avseende på sjukdomar som framför allt drabbar utvecklingsländer och tekniskt bistånd för att fullt ut dra nytta av bestämmelserna i TRIPs.
SKRIFTLIG FRÅGA E-2725/00

från Christopher Huhne (ELDR) till kommissionen

(1 september 2000)

Ämne: Mjölkmaskiner

Hur många mjölkmaskiner finns det per hundra kor i de olika medlemsstaterna?

Gemensamt svar på de skriftliga frågorna E-2723/00, E-2724/00, E-2725/00, E-2726/00 och E-2728/00 ingivet av Franz Fischler för kommissionen

(14 september 2000)

På grund av svarets längd, inräknat ett antal tabeller, sänder kommissionen det direkt till ledamoten och till parlamentets generalsekretariat.