ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
SKRIFTLIG FRÅGA E-0237/01

från Erik Meijer (GUE/NGL) till kommissionen

(7 februari 2001)

Ämne: Uppdrivna priser på ägarlägenheter i Belgien på grund av skatteavdrag i Nederländerna för räntor på hypotekslån

1. Känner kommissionen till att en av följderna av den genomgripande skattereformen i Nederländerna från den 1 januari 2001 är att den möjlighet som sedan länge finns i Nederländerna att i inkomstdeklarationen dra av räntan på ett högst 30-årigt hypotekslån för en enda bostad kommer att utsträckas till lägenheter i andra länder om den som äger och bor i lägenheten arbetar och betalar skatt i Nederländerna?

2. Känner kommissionen även till att den skatteregel som nämns i fråga 1 bidrar till att kraftigt driva upp priserna på ägarlägenheter i gränsområdet i norra Belgien, det vill säga i de delar av de flamländska provinserna Antwerpen och Limburg som ligger inom räckhåll från de nederländska städerna Tilburg, Eindhoven och Maastricht, då nederländare kan köpa lägenheter där med avsevärt lägre kostnader än belgare och så att belgiska lägenhetsköpare måste ta sin tillflykt till lägenheter som de har råd med i kommuner som ligger längre bort från gränsen?

3. Hur bedömer kommissionen en skatteregel som verkar vara till fördel för köpare av lägenheter för eget bruk men som i praktiken leder till att säljarna höjer priset eftersom de vet att köparen tack vare skattelättnaden kan betala avsevärt mer än vad som annars varit fallet?

4. Vad tänker kommissionen göra för att bidra till att lösa detta gränsöverskridande problem och skydda invånare i gränsområdet i norra Belgien mot uppdrivna priser och utdrivning till följd av utländska skatteregler?

Svar från Frederik Bolkestein på kommissionens vägnar

(21 mars 2001)

1. Kommissionen känner till ändringen i den nederländska skattelagstiftningen enligt vilken den skattemässiga fördelen med avdrag för räntan på hypotekslån, som före den 1 januari 2001 inte omfattade bostäder utanför Nederländerna, utvidgades till att även omfatta bostäder i andra länder om den som äger och bor i bostaden arbetar i Nederländerna och betalar skatt där.

2. Kommissionen förstår att nederländare beaktar denna nya skatteregel när de beslutar sig för att köpa en bostad i Belgien. Kommissionen förstår också att ökningen i efterfrågan på hus i gränsområdet mot Nederländerna, som beror på att antalet nederländska köpare har ökat, främjar en prisstegring på bostäderna i området. Utvecklingen är fördelaktig för säljarna.

3. Kommissionen anser att Nederländernas nya skattelag är förenlig med gemenskapens lagstiftning, som just förbjuder medlemsstaterna att införa begränsningar (skattemässiga eller andra) i den fria rörligheten och i medborgarnas möjlighet att slå sig ner utanför de nationella gränserna.

4. Därför anser kommissionen inte att gemenskapen behöver vidta några särskilda åtgärder för att åtgärda den situation som beskrivs i frågan.
SKRIFTLIG FRÅGA P-0672/01

från Astrid Thors (ELDR) till kommissionen

(26 februari 2001)

Ämne: Åtgärder mot problem med skarvfågelflockar

På många håll i Östersjön har skarvfågelflockar (latinska namnet Phalacrocorax carbo) blivit ett veritalbelt otyg som gör det omöjligt för andra arter att befinna

sig på samma platser. Där flockarna drar fram, dör vegetationen också ofta ut. Trots det har inte åtgärder mot flockarna tillåtits t.ex. i Finland, utan det har funnits kretsar och myndigheter som vill påstå att djuret är skyddat under EU-direktiven.

Vilken uppfattning har EU-kommissionen: vilka åtgärder är tillåtna och hur skall man gå till väga för att decimera skadorna som skarvarna åstadkommer?

Svar från Margot Wallström på kommissionens vägnar

(3 april 2001)

Skarvfågeln är en naturligt förekommande fågelart och omfattas därför av rådets direktiv 79/409/EEG av den 2 april 1979 om bevarande av vilda fåglar(1) (fågeldirektivet). 1997 togs arten bort från listan över fåglar som omfattas av särskilda skyddsåtgärder i bilaga I till direktivet eftersom den inte längre ansågs ha en ogynnsam bevarandestatus.

Skarvfågeln ingår inte i listan över icke fridlysta arter i fågeldirektivet (bilagorna II/1 och II/2). Medlemsstaterna skall därför skydda den på samma sätt som de flesta andra naturligt förekommande arter, bland annat genom att förbjuda att fåglarna avsiktligt dödas eller fångas, att deras bon och ägg förstörs eller skadas och att de avsiktligt störs, särskilt under häckningsperioden.

Medlemsstaterna kan emellertid få undantag från dessa stränga skyddsbestämmelser för att förhindra allvarlig skada på fiske och vatten och för att skydda växt- och djurliv om det inte finns några andra tillfredsställande lösningar.

Om ett undantag skall beviljas krävs det dock vetenskapliga bevis på att sådan allvarlig skada är aktuell. Genom undersökningarna från Sverige och informationen från Finland kan man för närvarande inte konstatera att några övergripande negativa effekter föreligger.

Det har kommit till kommissionens kännedom att det på vissa ställen förekommer skadegörelse på skarvfågelbon. Om det inte finns välgrundade bevis på skador på fiske och vilda djur och växter, vilket skulle motivera ett undantag enligt ovan, utgör sådan skadegörelse ett brott mot bestämmelserna i fågeldirektivet.

(1) EGT C 103, 25.4.1979.
SKRIFTLIG FRÅGA E-0284/01

från Klaus-Heiner Lehne (PPE-DE) till kommissionen

(9 februari 2001)

Ämne: Jordbrukares förvärv av jordbruksmark i Tyskland

Förbundsregeringen i Tyskland anser att det är oförenligt med de förbundsomfattande åtgärderna till förmån för en bättre jordbruksstruktur i Förbundsrepubliken Tyskland att schweiziska jordbrukare köper mark i Tyskland. Till följd av att de jordbrukspolitiska förutsättningarna i området kring Rhens övre lopp skiljer sig avsevärt på ömse sidor om riksgränsen mellan Tyskland och Schweiz kommer enligt den tyska förbundsregeringens syn på saken schweiziska jordbrukare, även med hänsyn tagen till konsekvenserna av den schweiziska jordbrukslagen som trädde i kraft den 1 januari 1999, i själva verket att gynnas till den grad att deras köp av jordbruksmark i Förbundsrepubliken Tyskland leder till en osund fördelning av det slag som avses i paragraf 9 moment 2 av Tysklands lag om handel med markfastigheter.

1. Anser kommissionen att det kan bli till ytterligare stöd för jordbruket i Europeiska unionen om jordbrukare från länder utanför unionen köper mark där?

2. Hur ser kommissionen på den tyska förbundsregeringens ovannämnda synsätt?

3. Hur ser kommissionen på det ovan beskrivna förhållandet om det inte handlar om schweiziska utan österrikiska jordbrukare?

Svar från Franz Fischler på kommissionens vägnar

(23 mars 2001)

1. och 2. Kommissionen anser det inte oförenligt att de federala myndigheterna å ena sidan utfärdar bestämmelser som inom ramen för den gemensamma jordbrukspolitiken syftar till strukturella förbättringar inom jordbruket, och att jordbrukare från tredje land å andra sidan får köpa jordbruksmark i Tyskland, under förutsättning att den mark de köper odlas i enlighet med gällande regler. Det är medlemsstaten som är behörig när det gäller äganderättsbestämmelser och att utfärda de regler som anses nödvändiga för hur jordbruksmark får ägas och odlas.

3. Fri rörlighet för personer och rätten att bosätta sig och arbeta i ett annat land är rättigheter som EG-fördraget ger medborgarna i alla medlemsstater. Det är uppenbart att detta inte i samma utsträckning gäller för medborgare i tredje land.
SKRIFTLIG FRÅGA E-0134/01

från Christopher Huhne (ELDR) till kommissionen

(31 januari 2001)

Ämne: Sekretess i samband med lagstiftningsförfaranden

Kan rådet rådfråga sin rättstjänst om det faktum att ministerrådet fortsätter att mötas bakom stängda dörrar, även för att diskutera lagstiftning, är förenligt med:

a) den europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna och

b) medlemsstaternas gemensamma konstitutionella traditioner?

Anser rådet att detta är förenligt med artikel 6 i fördraget om Europeiska unionen?

Svar från Romano Prodi på kommissionens vägnar

(2 mars 2001)

Beslutsförfarandena i rådet fastställs i rådets arbetsordning, som antagits enligt EG-fördraget. Arbetsordningen har ändrats på grund av kraven på öppenhet. På grundval av dessa bestämmelser möts rådet antingen bakom lyckta dörrar eller i öppna möten. Mot denna bakgrund har kommissionen inga kommentarer om rådets praxis.
SKRIFTLIG FRÅGA P-0536/01

från Wolfgang Ilgenfritz (NI) till kommissionen

(16 februari 2001)

Ämne: EU-stöd till Ungern

1. Ges det från EU:s sida stöd till gastronomiprojekt i Ungern och då särskilt till uppförandet av ett kurortshotell (Komitat Sopron) med en uppskattad investering på 3 miljarder forint?

2. Om så är fallet, vem skall man vända sig till för att ansöka om sådant stöd?

Svar från Günter Verheugen på kommissionens vägnar

(21 mars 2001)

Kommissionen kan bekräfta att något stöd för det projekt som beskrivs inte har utbetalats av Phare, vare sig i Györ-Moson-Sopron-regionen eller någon annanstans i Ungern. Stöd för ett individuellt projekt av denna storlek (3 miljarder forinter = 11,2 miljoner euro) har överhuvud taget inte betalats ut av Phare. Vissa projekt för att stödja infrastrukturen runt kurbad har funnits, mestadels genom att tillhandahålla terapeutisk utrustning och i mycket mindre omfattning, däremot inte för en del av ett hotell och inte i landet ifråga.
SKRIFTLIG FRÅGA E-0251/01

från Astrid Lulling (PPE-DE) till kommissionen

(8 februari 2001)

Ämne: Kommissionens ståndpunkt när det gäller den europeiska huvudstaden

Enligt en artikel i den franska pressen, med titeln Europaparlamentets ledamöter överger Strasbourg, skall kommissionsordförande Romano Prodi ha meddelat Strasbourg att det är oundvikligt att Bryssel blir den europeiska huvudstaden.

Kan kommissionen bekräfta sin ståndpunkt vad avser EU:s säte och om den har fattat beslut om detta för att ordföranden skulle kunna meddela Strasbourg denna ståndpunkt?

Är kommissionen beredd att erkänna att den inte är behörig att fastställa sätena för Europeiska unionens institutioner och organ och att den därför i viss utsträckning är skyldig att visa diskretion och återhållsamhet samt bokstavligen respektera, och även följa andemeningen i, de beslut som fattats av Europeiska rådet i Edinburgh?

Svar från Romano Prodi på kommissionens vägnar

(5 mars 2001)

Sätena för unionens institutioner och organ bestäms i Protokoll om lokalisering av säten för Europeiska gemenskapernas institutioner och vissa av deras organ och enheter samt för Europol som är fogat till Fördraget om Europeiska unionen och fördragen om upprättandet av de tre gemenskaperna. Protokollet antogs när Amsterdamfördraget undertecknades. Fördraget som nyligen undertecknades i Nice innehåller en bilaga med en förklaring om var Europeiska rådet skall hålla sina möten. De uttalanden som kommissionens ordförande har gjort grundar sig på hans bedömning om räckvidden för denna bestämmelse och kan således inte tolkas annorlunda utanför dess sammanhang.
SKRIFTLIG FRÅGA P-0357/01

från Bart Staes (Verts/ALE) till kommissionen

(6 februari 2001)

Ämne: UEFA:s bestämmelser står i strid med de Europeiska fördragen

Den europeiska fotbollsfederationen UEFA förbjuder lag med ekonomiska förbindelser att spela mot varandra i UEFA:s turneringar (UEFA-cupen och Champions League). Ajax och Germinal Beerschot från Antwerpen är förmodligen de två första lagen som drabbas av detta spelförbud. Tisdagen den 16 maj 2000 förvärvade det nederländska laget 51 procent av den belgiska klubben från Antwerpen.

Är det då inte så att UEFA:s förbud mot spel mellan klubbar som har ekonomiska förbindelser med varandra står i strid med de Europeiska fördragen? Vilka åtgärder kommer kommissionen att vidta för att få slut på en eventuell överträdelse av de Europeiska fördragen genom UEFA:s spelförbud?

Svar från Mario Monti på kommissionens vägnar

(14 mars 2001)

Parlamentsledamoten hänvisar till den bestämmelse som UEFA antog 1998 och som kallas Integrity of the UEFA club Competitions: Independence of clubs. Målet med denna bestämmelse är enligt UEFA att skydda den idrottsliga integriteten i UEFA:s klubbtävlingar, vilket innebär att klubbar som har samma ägare är förhindrade att delta i samma UEFA klubbtävling.

Regeln har anmälts till kommissionen och är föremål för ett meddelande enligt artikel 19.3 i förordning 17/62(1). Kommissionens preliminära ståndpunkt i meddelandet är att den anmälda bestämmelsen i enlighet med artikel 81(tidigare artikel 85) i EG-fördraget kan betecknas som ett avtal mellan företag eller beslut av företagssammanslutningar inom UEFA. Med beaktande av vad domstolen i fallet Bosman har fastställt som legitima syften(2) med hänsyn till den beaktansvärda sociala betydelse som fotbollen har inom gemenskapen anser kommissionen att de restriktioner som bestämmelsen innebär kan undants från det förbud som anges i artikel 81.1 i fördraget.

För att kunna fastställa om denna preliminära slutsats kan upprätthållas måste kommissionen känna till om dessa restriktioner är begränsade till vad som är nödvändigt för att bevara integriteten i UEFA:s klubbtävlingar och för att säkerställa osäkerheten om resultaten. Kommissionen måste med andra ord kontrollera om det finns mindre begränsande sätt att uppnå målet att säkerställa integriteten och osäkerheten om resultaten i UFEA:s klubbtävlingar.

Frågan är fortfarande under utredning varför inget definitivt beslut har fattas.

(1) EGT C 363, 17.12.1999.

(2) Domstolens dom av den 15 december 1995 i mål C-415/93, REG 1995, s. I-4921, domskäl 106.
SKRIFTLIG FRÅGA E-1031/01 från John Bowis (PPE-DE) till kommissionen. Krematorier för sällskapsdjur.



Europeiska gemenskapernas officiella tidning nr 235 E , 21/08/2001 s. 0250 - 0251



SKRIFTLIG FRÅGA E-1031/01 från John Bowis (PPE-DE) till kommissionen (3 april 2001) Ämne: Krematorier för sällskapsdjur Vet kommissionen hur många krematorier för sällskapsdjur det finns i varje medlemsstat? Svar avgivet på kommissionens vägnar av Romano Prodi (7 maj 2001) Kommissionen har inte tillgång till de önskade upplysningarna.
SKRIFTLIG FRÅGA P-0035/01

från María Izquierdo Rojo (PSE) till kommissionen

(16 januari 2001)

Ämne: Diskriminering av manliga pensionärer i fråga om pensionsrätt för barnår

Den franska lagstiftningen om mäns pensionsrätt för barnår är diskriminerande och orättvis, eftersom pensionsgrundande belopp för barnår enligt de nationella bestämmelserna om civila och militära pensioner endast kan tillgodoräknas av kvinnor eller under diskriminerande villkor. I Tyskland finns det däremot korrekta bestämmelser om denna pensionsrätt, då både män och kvinnor kan tillgodoräkna sig ett lika stort pensionsgrundande belopp för barnår utan särbehandling.

Frankrikes diskriminering av män innebär en överträdelse av EU:s fördrag. Varken principen om jämställdhet mellan kvinnor och män inom socialförsäkringen eller principen om lika lön efterlevs. Mot bakgrund av att det är kommissionens uppgift att sörja för att jämställdhetsprincipen efterlevs och att även männen inom EU kan dra nytta av jämställdhetspolitiken ställs följande fråga: Anser inte Europeiska kommissionen att denna särbehandling bör åtgärdas?

Svar från Anna Diamantopoulou på kommissionens vägnar

(7 mars 2001)

När det gäller parlamentsledamotens fråga kan kommissionen upplysa om att man redan den 5 april 2000 anmälde de franska myndigheterna för underlåtenhet att tillämpa artikel 141 (f.d. artikel 119) i EG-fördraget i överensstämmelse med EG-domstolens tolkning av artikeln, bland annat i mål C-7/93 (Bestuur van het Algemeen burgerlijk pensioenfonds mot G.A. Beune)(1) och i mål C-147/95 (DEI mot Efthimios Evrenopoulos)(2), samt för underlåtenhet att tillämpa rådets direktiv 96/97/EG av den 20 december 1996, som är en ändring av direktiv 86/378/EEG av den 24 juli 1986 om genomförandet av principen om likabehandling av kvinnor och män i fråga om företags- eller yrkesbaserade system för social trygghet,(3) med hänsyn till denna rättspraxis. Det bör noteras att Frankrike redan i EG-domstolens dom av den 8 juli 1999 i mål C-354/98 (Europeiska gemenskapernas kommission mot Franska republiken)(4) dömdes för underlåtenhet att anmäla bestämmelser för införlivande av direktiv 96/97/EG.

När det gäller den särskilda frågan om civila och militära pensioner finns dessutom redan två ärenden för förhandsavgörande i EG-domstolen från de franska domstolarna (C-366/99 Criesmar och C-206/00 Moufflin).

(1) REG 1994 I-4471.

(2) REG 1997 I-2057.

(3) EGT L 46, 17.2.1997.

(4) REG 1999 I-4927.
SKRIFTLIG FRÅGA E-0255/01

från Lord Inglewood (PPE-DE) till rådet

(14 februari 2001)

Ämne: Rätt till ersättning vid vidareförsäljning

Överväger rådet att inrätta ett centraliserat europeiskt register över alla behöriga konstnärer och deras arvingar enligt förslaget till direktiv? Om så inte är fallet, hur förväntas de fysiska eller juridiska personer som avses i artikel 9 kunna avgöra om de har rätt till ersättning för ett verk vid anspråk från två eller flera personer utanför den berörda medlemsstatens jurisdiktion?

Gemensamt svar på de skriftliga frågorna E-0125/01 och E-0255/01

(14 maj 2001)

1. Rådet anser att artikel 295 i EG-fördraget, där det anges att Detta fördrag skall inte i något hänseende ingripa i medlemsstaternas egendomsordning är en undantagsbestämmelse i form av ett verkligt suveränitetsförbehåll. Som alla undantag i gemenskapslagstiftningen är artikel 295 noggrant tolkad. Sålunda har domstolen ansett att artikel 295 tillåter gemenskapen att anta bestämmelser om förfogandet över eller användningen av egendomsrättigheter, inklusive utövandet av nationella immateriella rättigheter. Domstolen ansåg särskilt att gemenskapens konkurrensbestämmelser, som inte medger orättmätigt bruk av rättigheter i enlighet med nationell varumärkeslagstiftning för att motverka gemenskapslagstiftningen om karteller, överensstämmer med artikel 295(1).

Rådet anser även att förslaget till direktiv om upphovsmannens rätt till ersättning vid vidareförsäljning av originalkonstverk överensstämmer med artikel 295 i EG-fördraget eftersom syftet med det är att närma de nationella bestämmelserna till varandra för att bland annat få bort snedvridning av konkurrensen på den inre marknaden och för att ge konstnären möjlighet att utöva sin vidareförsäljningsrätt utan att diskrimineras på grund av nationalitet.

2. Med beaktande av frågan om att inrätta ett centraliserat europeiskt register vill rådet påpeka att kommissionen i sitt förslag till direktiv om upphovsmannens rätt till ersättning vid vidareförsäljning av originalkonstverk inte har infört något förslag till register av det slag som den ärade parlamentsledamoten nämner, och inte heller har Europaparlamentet föreslagit någon sådan ändring varken vid den första eller den andra behandlingen.

Slutligen vill rådet påminna den ärade parlamentsledamoten om att syftet med ett gemenskapsdirektiv inte är att fastställa detaljer om hur bestämmelserna i det skall tillämpas.

(1) Dom av den 13 juli 1966, Consten and Grundig mot kommissionen, gemensamma mål 56 och 58/64, REG s. 429.
SKRIFTLIG FRÅGA E-0389/01

från Nicholas Clegg (ELDR) till kommissionen

(15 februari 2001)

Ämne: Konsekvensutredningar

Vilka konsekvensutredningar gjordes av Europeiska kommissionen innan förslagen till direktiv om fysikaliska agenser och direktiv om elektroniskt avfall presenterades? Kan kommissionen göra dessa konsekvensutredningar tillgängliga? Om de inte existerar, varför gjordes inga sådana utredningar?

Svar från Margot Wallström på kommissionens vägnar

(26 mars 2001)

Förslagen till direktiv om elektriskt och elektroniskt avfall och om begränsning av vissa farliga ämnen i elektriskt och elektroniskt avfall antogs den 13 juni 2000(1). En motivering på 55 sidor som åtföljde förslagen har gjorts tillgänglig för allmänheten(2).

Denna motivering innehåller en noggrann bedömning av förslagens berättigande och hänvisningar till de studier som förslagen grundar sig på. Den innehåller också information om de miljöproblem förslaget behandlar, den inre marknaden och internationella aspekter, subsidiaritets- och proportionalitetsaspekter, en ekonomisk bedömning (fördelar och kostnader) samråd samt bakomliggande uppgifter och vetenskaplig bas. Bilagan till motiveringen innehåller bland annat en särskild bedömning av förslagets inverkan på företagen, med särskild hänsyn tagen till små och medelstora företag, och en PM om den vetenskapliga bedömningen.

(1) EGT C 365 E, 19.12.2000.

(2) KOM(2000) 347 slutlig.
SKRIFTLIG FRÅGA E-0679/01

från Bart Staes (Verts/ALE) till kommissionen

(8 mars 2001)

Ämne: Förfaranden för ett europeiskt erkännande av språket i Venetien

Språket i Venetien är erkänt som ett språk i viktiga lingvistiska dokument som UNESCO:s Red Book of Endangered Languages av professor Tapani Salminen (Helsingfors universitet), The Ethnologue, Languages of the World 13th Edition -Summer Institute of Linguistics-Dallas, Texas-USA.

En variant av språket i Venetien är under en vecka om året, genom ett dekret, det officiella språket i Serafina Correa i delstaten Rio Grande do Sol i Brasilien; med högaktning för de hundratusentals invandrare från Venetien som är bosatta i Brasilien och som fortfarande talar detta idiom.

Enligt en undersökning som utfördes av det italienska statistikinstitutet (ISTAT, Istituto Italiano di Statistica) 1998 talar 52 procent av invånarna i Venetien det regionala språket i stället för italienska i umgänge med andra människor, i ämbetsverk och på arbetsplatsen.

Regeringen i regionen Venetien publicerade i mars 1995 en handbok över enhetlig venetiansk stavning (Manuale di Grafia Veneta Unitaria).

Parlamentet i regionen Venetien godkände den 22 november 1999 med stor majoritet en resolution (nr 262) i vilken den italienska staten uppmanades att erkänna språket i Venetien som ett regionalt språk.

Språket i Venetien var modersmål för framstående personer såsom forskningsresanden Marco Polo och författaren Carlo Goldoni.

Trots det ovannämnda erkänner den italienska staten och European Bureau for Lesser Used Languages fortfarande inte språket i Venetien som regionalt språk.

Avser frågan till kommissionen: Vilka förfaranden och initiativ är nödvändiga för att European Bureau for Lesser Used Lagnuages så snabbt som möjligt kan erkänna språket i Venetien som regionalt språk?

Svar från Viviane Reding på kommissionens vägnar

(17 april 2001)

Erkännandet av regionala språk och minoritetsspråk ligger inom medlemsstaternas behörighet, och de går till väga på olika sätt. Italien ratificerade Europarådets stadga om regionala språk och minoritetsspråk den 27 juni 2000 och fastställde en förteckning av språk som på detta sätt erkänns, dock utan venetiska.

Europeiska byrån för mindre utbredda språk (EBLUL) får bidrag från EU och företräder regionala språkgemenskaper och minoritetsspråk inom EU. Det är ett oberoende organ bestående av nationella kommittéer som företräder föreningar och kulturorganisationer verksamma inom nationella språkliga gemenskaper. Deras sammansättning bestäms av dem själva, och gemenskapen intervenerar inte i den organisationen.

I båda fallen måste man vända sig direkt till de behöriga myndigheterna eller personerna: till den italienska regeringen vad gäller erkännande av den italienska staten, och till Europeiska byrån för mindre utbredda språk för språkets närvaro inom denna organisation.