SV Europeiska unionens officiella tidning CE 88/195

(2004/C 88 E/0200)

SKRIFTLIG FRÅGA E-0583/04

från Nirj Deva (PPE-DE) till kommissionen

(26 februari 2004)

Ämne: EU:s stödpengar till Zimbabwe

Mot bakgrund av de iakttagelser som revisionsrätten gjort i sin årsrapport för 2002, närmare bestämt i avsnittet i kapitel V i ”Rapport om verksamheten under den sjätte, sjunde och åttonde Europeiska utvecklingsfonden” med rubriken ”Ett särskilt fall:”Allmänna frågor ”och valutasituationen i Zimbabwe, publicerad i Europeiska unionens officiella tidning (1) ff, skulle jag vilja fråga kommissionen vad den avser att göra när det gäller slöseriet med EUF-medel (minskning av värdet på EUF-medlen med 89 procent såsom revisionsrätten konstaterade i punkt 68 a och missbruk av dessa medel från medlemmar i Mugaberegimen som är listade i rådets förordning (EG) nr 310/2002 (2) om vissa restriktiva åtgärder mot Zimbabwe” (artikel 2 och bilaga 1) men som ändå kan få utländsk valuta till den fasta växelkursen 55 zimbabwiska dollar för 1 US-dollar, samtidigt som deras landsmän måste betala 1 500 zimbabwiska dollar för 1 US-dollar?

Kommer kommissionen, mot bakgrund av detta skandalösa missbruk av EU-pengar, att stoppa dessa valutaupplägg för länder som insisterar på att behålla fasta växelkurser, eller kommer kommissionen att tillåta att detta händer i framtiden?

Skulle kommissionen kunna förklara varför ”kommissionens delegation” när den ”påtalade denna utveckling blev … ombedd att fortsätta använda den fasta växelkursen då medel skulle sättas in på konton som används för projekt och program som finansieras av gemenskapen” (se revisionsrätten årsrapport för 2002, kapitel V, punkt 63), trots att kommissionen ”i denna monetära situation …, varje gång den under 2002 har satt in medel på konton för projekt som är bundna i zimbabwiska dollar, gjort en mycket stor förlust” (se revisionsrätten årsrapport för 2002, kapitel V, punkt 64)?

Svar från Poul Nielson på kommissionens vägnar

(6 april 2004)

Kommission godtar inte revisionsrättens analys av situationen på grund av följande:

— Det var olagligt för banker i Zimbabwe att använda den parallella växelkursen vid officiella transaktioner (se kommissionens svar på punkt 62 i revionsrättens rapport). I själva verket har centralbanken vid flera tillfällen hotat att åtala banker som handlade på svarta marknaden. Det är skälet till att delegationen ombads att använda den officiella växelkursen när den satte in medel på projektkontona, i avvaktan på resultatet av diskussionerna med regeringen och bankerna.

— När det gäller bistånd från Europeiska utvecklingsfonden var kommissionen under 2002 bunden av förfarandena i Lomé-konventionen, som gav den nationella utanordnaren tydliga befogenheter i fråga om förvaltningen av medlen, och genomförandebestämmelserna för dem. Eftersom den officiella växelkursen faller helt inom stats suveräniteten, är enda möjligheten att använda en annan kurs att ge sig in i förhandlingar med den nationella utanordnaren och med landets banker. Det är vad kommissionen gjorde när den officiella kursen blev orealistisk.

— Kommissionen anser framför allt att talet på 89% värdeminskning, som revisionsrätten använder för betalningar som uppgår till 4,5 miljoner euro (mindre än 5% av gemenskapens sammanlagda bistånd till Zimbabwe 2002), inte återspeglar den faktiska situationen eller de omständigheter som kommissionen ställdes inför, när den ville att betalningarna skulle vara lagliga och regelmässiga.

— Kommissionen och delegationen har förhandlat om en ”biandkurs” för att motverka effekterna av skillnaden mellan den officiella och den parallella växelkursen. Dessutom har de vidtagit följande viktiga åtgärder: — Utbetalningarna i lokal valuta har minskats till ett minimum. — När det har varit möjligt har utbetalningarna utanför landet gjorts i euro (t.ex. genom att nästan uteslutande inrikta hälsoprogrammet på att skaffa läkemedel). — Man har försäkrat sig om att eurodelar har införts i de lokala projektprogrammens förskottskonton.

Gemenskapens sammanlagda bistånd till Zimbabwe uppgick till 94 miljoner euro 2002, av vilka endast 8 miljoner användes inom landet. Livsmedel, insatsvaror i jordbruket och läkemedel m.m. köptes från grannländerna.

(1) EUT C 286, 28.11.2003, s. 355

(2) EGT L 50, 21.2.2002, s. 4.