SKRIFTLIG FRÅGA E-1310/02

från Kathalijne Buitenweg (Verts/ALE) till kommissionen

(7 maj 2002)

Ämne: Avsaknaden av minimigarantier för förfarandena och kränkningar av de mänskliga rättigheterna samt följderna av detta vid genomförandet av den europeiska arresteringsordern från och med april 2003

Inom ramen för långtgående straffrättsligt samarbete, och i synnerhet rådets rambeslut om en europeisk arresteringsorder och om överlämnande mellan medlemsstaterna (14867/01 COPEN) baseras det ömsesidiga erkännandet på respekten för de grundläggande rättigheterna.

Detta ömsesidiga förtroende är ofta ingenting annat än en politisk önskan. För att illustrera detta kan jag hänvisa till en rapport som nyligen publicerats av Amnesty International om upprepad människoovärdig behandling och tortyr som utövats av offentliganställda tjänstemän i Spanien under perioden 19952002. Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (artikel 19), i likhet med förslaget till rådets rambeslut om en europeisk arresteringsorder (skäl 12a), föreskriver att ingen får avlägsnas, utvisas eller utlämnas till en stat där han eller hon löper en allvarlig risk att utsättas för dödsstraff, tortyr eller andra former av omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning.

Det är oklart för frågeställaren vilka medel Europeiska kommissionen förfogar över för att övervaka och bekantgöra eventuella kränkningar av de grundläggande rättigheterna inom EU.

1. Var kommissionen medveten, eller rådde det någon misstanke inom kommissionen, om de rasistiska och människoovärdiga händelserna i Spanien såsom de beskrivs av Amnesty International?

2. På vilket sätt övervakar och rapporterar kommissionen nu om kränkningar av de grundläggande rättigheter som fastställs i artikel 6 i EU-fördraget?

3. Vilka förändringar av det nuvarande arbetssättet räknar kommissionen med i och med Nicefördraget som skall träda kraft och den möjlighet som fastställs i artikel 7 att till rådet anmäla allvarlig och långvarig kränkning från en medlemsstats sida enligt artikel 6? Skulle detta eventuellt kunna leda till att denna medlemsstats rättigheter suspenderas?

Svar från António Vitorino på kommissionens vägnar

(2 juli 2002)

Kommissionen känner till Amnesty Internationals rapport Spain: crisis of identity Race-related torture and ill treatment by state agents från den 16 april 2002. Rapporten handlar om statliga tjänstemän och deras iakttagande av invandrares och etniska minoriteters grundläggande rättigheter. Europeiskt centrum för övervakning av rasism och främlingsfientlighet hänvisade i sin årsrapport för 2000 till Amnesty Internationals årsrapport för 2001, där det talas om polisbrutalitet och en ökning av antalet anklagelser om att kommunala, statliga och regionala poliser i Spanien behandlar invandrare dåligt.

Kommissionen fördömer kraftfullt alla uttryck för rasism och främlingsfientlighet. De utgör en kränkning av de mänskliga rättigheter och grundläggande friheter som är gemensamma för alla medlemsstater. Kommissionen upprepar sitt fasta åtagande att bekämpa rasism och främlingsfientlighet med alla medel som anges i fördraget.

I sina slutsatser från den 25 och 26 april 2002 om kampen mot rasism, antisemitism och främlingsfientlighet erinrade rådet om att det är nödvändigt att tillnärma de nationella lagstiftningarna i fråga om kamp mot rasism och främlingsfientlighet, samtidigt som man ser till att följa konstitutionella regler och principer om respekt för mänskliga rättigheter och grundläggande friheter. Rådet framhöll vidare betydelsen av det utkast till rambeslut om kampen mot rasism och främlingsfientlighet som kommissionen i december 2001 lade fram och som håller på att behandlas i rådet. I detta avseende vill kommissionen erinra om att vi saknar behörighet när det gäller rättskipningen i medlemsstaterna och att det är medlemsstaternas rättsliga myndigheter som måste lagföra brott.

Vad beträffar kontrollen av att artikel 6 i Fördraget om Europeiska unionen iakttas har kommissionen olika medel beroende på i vilket rättsligt avseende en medlemsstat kränker de grundläggande rättigheterna.

Om medlemsstatens överträdelse sker inom ramen för gemenskapsrätten, till exempel genom att införliva ett EG-direktiv på felaktigt sätt, kan kommissionen inleda det juridiska förfarande som anges i artikel 226 i EG-fördraget och yrka att EG-domstolen fäller medlemsstaten för fördragsbrott. Om medlemsstaten inte följer domen, kan EG-domstolen utdöma vite.

Om medlemsstatens överträdelse sker utanför gemenskapsrättens tillämpningsområde, till exempel i samband med lagföring av brott som inte har några kopplingar till gemenskapens politik, kan kommissionen inleda det politiska förfarande som anges i artikel 7 i EU-fördraget genom att föreslå att rådet, som i sådana fall skall sammanträda på statschefs- eller regeringschefsnivå, slår fast att en medlemsstat åsidosätter de grundläggande rättigheterna. En förutsättning är att medlemsstatens åsidosättande av principer som anges i artikel 6 i EU-fördraget är allvarligt och ihållande. Beslutet måste fattas enhälligt av de fjorton stats- och regeringscheferna och efter Europaparlamentets samtycke. Rådet får därefter besluta om att tillfälligt upphäva vissa av medlemsstatens rättigheter, bland annat rösträtten i rådet.

Enligt den gällande lydelsen av artikel 7 i EU-fördraget får rådet bara ingripa när kränkningen redan pågår och är ihållande. Enligt Nicefördraget räcker det med att det finns en klar risk för att en medlemsstat allvarligt åsidosätter grundläggande rättigheter, och Europaparlamentet får initiativrätt i detta inledande skede.

Vad beträffar den europeiska arresteringsordern får man inte glömma bort att medlemsstaternas domstolar är skyldiga att iaktta bestämmelserna i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. Artikel 1.3 i utkastet till rambeslut hänvisar till bestämmelserna i artikel 6 i EU-fördraget, som i sin tur hänvisar till Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, som medlemsstaternas domstolar måste följa vid verkställandet av en europeisk arresteringsorder. I ingressen erinras det om att de grundläggande rättigheterna, såsom de framgår av Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, alltid skall iakttas i samband med arresteringsordern (se i synnerhet skäl 12 och 13).

Kommissionen anser med andra ord att om det förefaller som om en europeisk arresteringsorder innebär en allvarlig risk för att den överlämnade personen skall utsättas för omänsklig eller förnedrande behandling, skall den verkställande rättsliga myndigheten vägra verkställighet. I demokratiska stater, som alla är underkastade kontroll från Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna, måste man dock förutsätta att de grundläggande rättigheterna respekteras och tillit måste vara huvudregeln.