SKRIFTLIG FRÅGA P-1233/00

från Rosemarie Müller (PSE) till kommissionen

(10 april 2000)

Ämne: Larmnummer i EU

I Europeiska unionens medlemsstater finns olika telefonnummer som kan ringas i nödsituationer. Detta medför att det antagligen är få människor som känner till vilket larmnummer de skall ringa när de befinner sig i en annan medlemsstat. USA är ett exempel på att ett gemensamt larmummer kan göra det lättare att ge hjälp i nödsituationer.

Mot bakgrund av detta ställer jag följande frågor till kommissionen:

1. Vad anser kommissionen om att det förekommer olika larmnummer i EU?

2. Håller kommissionen med om att ett gemensamt larmummer i EU skulle bidra till att göra hjälpen i nödsituationer mer effektiv?

3. Strävar kommissionen för närvarande efter att införa ett gemensamt larmnummer i hela EU?

Svar från Erkki Liikanen på kommissionens vägnar

(3 maj 2000)

Rådets beslut av den 29 juli 1991 om införandet av ett gemensamt europeiskt larmnummer(1) kräver av medlemsstaterna att de inför numret 112 i offentliga telenät, i ISDN-nätverk och i offentliga mobiltelefonnät. Beslutet innebär emellertid inte att detta nummer skall vara det enda larmnumret, utan det är fortsatt möjligt att använda existerande larmnummer parallellt. Genom taltelefonidirektivet, Europaparlamentets och rådets direktiv 98/10/EG av den 26 februari 1998 om tillhandahållande av öppna nätverk (ONP) för taltelefoni och samhällsomfattande tjänster för telekommunikation i en konkurrensutsatt miljö(2), garanteras att användarna av fasta och mobila telefoner, inklusive offentliga avgiftsbelagda telefoner, kan nå larmnumret 112 gratis.

Trots att det i beslutet preciserades att det gemensamma larmnumret skulle vara infört den 31 december 1992, skulle det vara möjligt att få uppskov fram till den 31 december 1996 om det var motiverat av tekniska, finansiella, geografiska eller organisatoriska svårigheter. Numera är 112 tillgängligt utan kostnad från fasta telefoner och mobiltelefoner, liksom från offentliga avgiftsbelagda telefoner i samtliga medlemsstater utom Grekland, som man nu inlett rättsliga åtgärder emot.

Åtskilliga av medlemsstaterna har infört 112 som sitt enda nationella larmnummer, och det har genomförts flera större informationskampanjer för att befästa användandet av det såväl i det egna landet som på resa inom gemenskapen. Trots att det inte krävs i beslutet, kan anrop på larmnumret i flera medlemsstater vid behov besvaras på flera olika språk. Detaljer om detta finns i en rapport från januari 1999 som publicerats av kommissionen och finns tillgänglig på Internet, på adress

http://www.ispo.cec.be/infosoc/telecompolicy/en/comm-en.htm

Med tanke på en förestående fördjupad europeisk integration med ett ökat resande både för nöjes skull och i förbindelse med gränsöverskridande ekonomiska aktiviteter är detta en viktig samhällsfråga och ett bra exempel på en gemenskapsåtgärd som är till direkt nytta för Europas medborgare. Kommissionen delar uppfattningen att det gemensamma larmnumret bidrar till att effektivisera larmassistansen inom gemenskapen.

För att ytterligare förstärka den nuvarande ramen har kommissionen i 1999 års kommunikationsrapport(3) föreslagit att uppgifter om var anropare i nöd befinner sig skall lämnas vidare till larmcentralerna, i såväl fasta som mobila nät. Detta är ett viktigt inslag i den förestående översynen av gemenskapens handlingsprogram för telekommunikationer.

Det gemensamma larmnumret innebär en säkerhet för gemenskapens samtliga 380 miljoner medborgare liksom för resenärer utifrån, som kan vara säkra på att de kan begära hjälp närhelst de befinner sig i en nödsituation, kanske i en livshotande situation. Den garanterade tillgängligheten inom hela gemenskapen på såväl fasta som mobila nätverk, möjligheten att ringa larmsamtal gratis och möjligheten att kunna lokalisera anropare i nöd är viktiga inslag i denna säkerhet.

(1) EGT L 217, 6.8.1991.

(2) EGT L 101, 1.4.1998.

(3) KOM(1999) 539 slutlig.