ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
SKRIFTLIG FRÅGA E-2354/02

från Michiel van Hulten (PSE) till kommissionen

(31 juli 2002)

Ämne: Europeiskt jordbruksstöd till Nederländernas kungahus

Enligt en artikel i tidningen de Volkskrant den 16 juli 2002 (Beatrix kijkt uit naar komst Balkenende) har drottning Beatrix i februari 1999 talat om för en grupp ledamöter av Nederländernas andra kammare att Nederländernas kungahus fått gemenskapsstöd för att anlägga en plantage av olivträd på sitt lantställe i Porto Ercole i Italien.

1. Kan kommissionen bekräfta att Nederländernas kungahus fått stöd för att anlägga en plantage av olivträd i Porto Ercole i Italien?

2. Får Nederländernas kungahus några andra former av gemenskapsstöd, antingen ur jordbruksfonden eller ur andra fonder (såsom Europeiska socialfonden)?

3. Har stödet till Nederländernas kungahus beviljats på grundval av artikel 33.1 b) i Romfördraget enligt vilken den gemensamma jordbrukspolitiken har som mål bland annat att tillförsäkra jordbruksbefolkningen en skälig levnadsstandard, särskilt genom en höjning av den individuella inkomsten för dem som arbetar i jordbruket? Om inte: på vilka grunder har stödet i så fall beviljats?

4. Delar kommissionen uppfattningen om att ekonomiskt stöd till jordbrukssektorn, såvida det handlar om sådant, bör begränsas till små jordbruksföretag med låga inkomster och att till och med det tak för stödet på 300 000 euro som föreslagits av kommissionsledamoten Fischler i vissa fall är för högt?

5. Delar kommissionen uppfattningen om att ett beslut om att stöd skall beviljas skall fattas åtminstone utgående från en prövning av den tilltänkte stödmottagarens inkomster och förmögenhet? Är kommissionen beredd att inrikta sig på detta i sin planering?

Svar avgivet på kommissionens vägnar av Fischler

(27 augusti 2002)

Kommissionen håller på att inhämta de upplysningar som behövs för att kunna besvara frågan. Den kommer att vidarebefordra dessa så snart som möjligt.
SKRIFTLIG FRÅGA E-1473/02

från Sebastiano Musumeci (UEN) till kommissionen

(27 maj 2002)

Ämne: Bevarande av dockteatern och den folkliga teatern på Sicilien

Trots att dockteatern på Sicilien är en originell konstform av stort kulturellt värde befinner den sig sedan länge i en allvarlig kris.

Jag har kunnat konstatera att dockteatern i Trapani är försvunnen sedan femton år, att den i Caltanissetta upphörde på 60-talet och att dockteatern dog i Caltagirone och i Sortino med de två sista pupari (ung. dockteaterledarna) Gesualdo Papa och Ignazio Puglisi.

Omedelbart efter andra världskriget fanns det enbart i Palermo över tjugofem dockteatrar och de senaste fem åren har enbart tre teatersällskap överlevt.

Kommissionen ombeds med anledning av detta svara på följande:

1. Vilka åtgärder kan kommissionen vidta för att garantera en återhämtning och överlevnad för dockteatern som ett speciellt uttryck för den sicilianska och europeiska kulturtraditionen?

2. Vilka allmänna initiativ tänker kommissionen ta till stöd och skydd för den sicilianska folkliga teatern, även genom att engagera utbildnings- och turistinstitutioner?

Svar från Viviane Reding på kommissionens vägnar

(5 juli 2002)

Artikel 151 i EU-fördraget ger gemenskapen behörighet inom kultursektorn. Enligt artikel 151 ska gemenskapens insatser syfta till att, med full respekt för subsidiaritetsprincipen, främja samarbetet mellan medlemsstaterna, bidra till kulturens utveckling med respekt för nationell och regional mångfald samt främja det kulturella samarbetet med tredje land och med behöriga internationella organisationer.

I detta sammanhang stöder unionen initiativ inom kultursektorn, däribland scenkonst (bl.a. musikteater, teater och dans) inom ramen för och enligt urvalskriterierna i Kultur 2000-programmet, som är det enda instrumentet för finansiering och programmering för unionens kultursamarbete. Kommissionen meddelar att 2003 ska scenkonst, och således också teater, prioriteras inom ramen för Kultur 2000-programmet.

Kommissionen vill dock meddela parlamentsledamoten att programmet Kultur 2000 inte innehåller några kulturinitiativ som är specifika för en region utan kulturella samarbetsprojekt på EU-nivå, vilket motsvarar det uppdrag EU fått genom fördraget.
SKRIFTLIG FRÅGA E-0925/02

från Emmanouil Bakopoulos (GUE/NGL) till kommissionen

(5 april 2002)

Ämne: Grekland inför EG-domstolen

Kommissionen har beslutat dra Grekland inför EG-domstolen för brott mot förordning (EEG) nr 3577/92(1) om tillämpning av principen om frihet att tillhandahålla tjänster på sjötransportområdet inom medlemsstaterna (cabotage). Jag ber kommissionen upplysa oss om vilka artiklar i denna förordning som Grekland brutit mot och hur länge detta pågått?

(1) EGT L 364, 12.12.1992, s. 7.

Svar från Loyola de Palacio på kommissionens vägnar

(7 maj 2002)

Beslutet att dra Grekland inför EG-domstolen som parlamentsledamoten hänvisar till gäller tolkningen av artikel 3 i rådets förordning (EEG) 3577/92 av den 7 december 1992 om tillämpning av principen om frihet att tillhandahålla tjänster på sjötransportområdet inom medlemsstaterna (cabotage)(1). De grekiska skrivelserna i fråga daterar sig till december 1998. Detta förfarande påverkar alltså inte grekisk lag nr 2932/2001 om liberalisering av cabotage.

I alla frågor som rör bemanning av ett fartyg gäller i princip bestämmelserna i den stat där fartyget är registrerat (flaggstaten). Enligt artikel 3 i förordningen kan medlemsstaterna dock tillämpa sina egna bemanningsbestämmelser (värdstatens bestämmelser) för fartyg som är registrerade i en annan medlemsstat och som tillhandahåller öcabotage på deras territorium.

Tvisten mellan kommissionen och Grekland gäller bemanningsbestämmelsernas art och omfång, som kan fastställas av värdstaten. Grekland menar att det är värdstaten som avgör hur stor bemanningen skall vara på fartygen. Kommissionen anser att sådana villkor om de går längre än miniminormerna för säkerhet begränsar friheten att tillhandahålla tjänster alltför mycket. Kommissionen och Grekland är dessutom oeniga om de bestämmelser som gäller bemanningen på kryssningsfartyg som utför öcabotage.

(1) EGT L 364, 12.12.1992.
SKRIFTLIG FRÅGA E-1413/02

från Bart Staes (Verts/ALE) till kommissionen

(23 maj 2002)

Ämne: Obefintlig nederländsk språksektion i de europeiska skolorna i Alicante och Frankfurt

De två nya europeiska skolor som upprättas i Frankfurt och Alicante och som normalt sett ska börja nästkommande september ska inte ha någon nederländsk språksektion, detta i motsats till de europeiska skolorna i Karlsruhe och München. I Frankfurt är språken i de planerade språksektionerna tyska, engelska, franska och italienska. I Alicante ska språksektionerna vara för tyska, engelska, franska och spanska.

Kan kommissionen meddela mig utifrån vilka överväganden det har beslutats att ingen nederländsk språksektion ska införas i de europeiska skolorna i Frankfurt och Alicante?

Kan kommissionen säga vilka ansträngningar den ska göra för att ändå få en nederländsk språksektion införd?

Svar från Neil Kinnock på kommissionens vägnar

(24 juni 2002)

De två nya Europaskolor som upprättas i Frankfurt och Alicante har ingen nederländsk språksektion på grund av att antalet barn till gemenskapspersonal i dessa två städer som har nederländska som modersmål ligger under det minimiantal som krävs för att öppna en språksektion.

Enligt de kriterier för bärkraft som fastställdes den 24 och 25 oktober 2000 av Europaskolornas styrelse, det mellanstatliga organ som ansvarar för dessa skolor, måste varje språksektion ha minst 75 elever på primärnivå och 84 på sekundärnivå.

Om det någon gång i framtiden verkar sannolikt att kriterierna kan komma att uppfyllas av andra språk än de som tillhandahålls i Frankfurt och Alicante kommer kommissionen, naturligtvis, att stödja att de relevanta språksektionerna öppnas i berörda skolor.
SKRIFTLIG FRÅGA E-1007/02

från Bart Staes (Verts/ALE) till kommissionen

(12 april 2002)

Ämne: Utvidgningsförhandlingarna, jordbruket och Sapard-programmet

I de olika avtalen om flerårig finansiering (Multiannual financing agreements) mellan Europeiska kommissionen och regeringarna i de olika kandidatländerna för anslutning (Litauen, Lettland, Ungern, Bulgarien, Estland, Polen, Tjeckien, Slovenien och Rumänien) inom ramen för Sapard-programmet talas det samtidigt i artikel 5.1 och 5.2 om en skyldighet att kommunicera på engelska. Any communication between the Commission and () related to this Agreement shall be in English. I artikel 10 i de respektive avtalen fastställs det sedan att endast den engelskspråkiga avtalstexten skall gälla.

Varför har kommissionen valt engelskan som språk? Kan kommissionen försäkra att dessa handlingar kommer att översättas till alla officiella språk inom unionen och har kommissionen planer på att i framtiden också de övriga kontakterna med myndigheterna i kandidatländerna skall få skötas endast på engelska?

Svar från Franz Fischler på kommissionens vägnar

(19 juni 2002)

Kommissionen för inte politiken att enbart använda engelska som kommunikationsspråk med kandidatländerna. Valet av språk i kontakterna mellan kandidatländerna och kommissionen beror på om det kan förstås och fungera för båda parter.

Ett särskilt bra exempel på språkanvändning är samarbetet mellan kandidatländer och långtidsexperter på området språkkoppling, där det inte är ovanligt t.ex. för ester att använda finska till finska rådgivare inför anslutningen. Franska används i hög grad t.ex. i Rumänien, och tyska är också ofta ett gemensamt språk.

Beträffande gemenskapsstödet för föranslutningsåtgärder för jordbruk och landsbygdsutveckling (Sapard) valdes engelska av praktiska skäl. Kommissionen vill gärna påpeka i synnerhet att volymen dokument per land redan torde uppgå till cirka 1000 sidor.
SKRIFTLIG FRÅGA P-1682/02

från Alexander de Roo (Verts/ALE) till kommissionen

(6 juni 2002)

Ämne: Användning av spårhundar mot mul- och klövsjukevirus i Sydkorea

Sydkorea har på nytt (den 30 april) drabbats av mul- och klövsjuka. Detta skedde precis efter det att den internationella byrån för djursjukdomar officiellt hade förklarat Sydkorea (liksom Nederländerna, Frankrike och Irland) fritt från sjukdomen.

Nu i juni går VM i fotboll 2002 i Japan och Sydkorea, dit många fotbollssupportrar från hela EU väntas. Medan arrangörerna oroar sig för att japanska supportrar kommer att utebli på grund av mul- och klövsjukeutbrottet oroar sig andra över risken att de fotbollsentusiaster som verkligen kommer skall föra smittan vidare. Myndigheterna hävdar att det drabbade området ligger långt från fotbollsarenorna och att det inte finns någon risk för att mul- och klövsjuka sprids.

Vilka åtgärder tänker kommissionen vidta för att förhindra att mul- och klövsjuka sprids från Sydkorea till EU?

Kommer det att vidtas åtgärder på de berörda flygplatserna för att med hjälp av spårhundar identifiera och förstöra växter, kött- och ostprodukter som privatpersoner för med sig?

Kommer det att införas förebyggande smittskyddsåtgärder på och vid flygplatserna (såväl i Japan och Sydkorea som i Europa) för förhindra export och import av mul- och klövsjukeviruset?

Svar från David Byrne på kommissionens vägnar

(4 juli 2002)

När det gäller parlamentsledamotens frågor vill kommissionen också rikta uppmärksamheten på de svar som lämnades på de skriftliga frågorna P-1535/02 av Reimer Böge och P-1544/02 av Albert Jan Maat(1) och som gällde samma tema.

Den 3 juni 2002 rapporterades ett nytt utbrott av sjukdomen utöver de 12 utbrott som hade rapporterats före den 20 maj 2002. Enligt uppgifter från Korea inträffade också det senast rapporterade utbrottet i en landsbygdsregion, cirka 40 km från närmaste fotbollsstadion.

De behöriga myndigheterna i Republiken Korea har inlett en informationskampanj för fotbollspubliken och öppnat en informationssida på Internet (http://www.nvrqs.go.kr).

Samtidigt har också de behöriga myndigheterna i medlemsstaterna inlett informationskampanjer för personer som återvänder hem från länder som drabbats av mul- och klövsjuka och då särskilt Republiken Korea.

Dessutom kommer medlemsstaterna på nästa möte i Ständiga kommittén för livsmedelskedjan och djurhälsa att få ett utkast till kommissionsbeslut om harmonisering av metoderna för att informera allmänheten och stärka kontrollen vid gränsövergångar.

(1) Se s. 172.
SKRIFTLIG FRÅGA E-0760/02

från Brigitte Langenhagen (PPE-DE) till kommissionen

(18 mars 2002)

Ämne: Användningen av bifångster

I vissa fiskeländer är det vanligt att bifångster inte kastas över bord utan måste tas med i land. Kan kommissionen svara på följande:

1. I vilka länder går det till på detta sätt och vilka erfarenheter har man av denna metod?

2. Anser kommissionen att det är möjligt att mot hittillsvarande praxis låta bli att kasta bifångster (för små fiskar, oönskade fångster) över bord och istället ta med dem i land, sälja dem och räkna med dem i respektive kvot för att på detta sätt skona bestånden i viss utsträckning?

3. Hur föreslår kommissionen att vi skall hantera den besvärliga frågan om huruvida bifångster skall kastas tillbaka över bord inom ramen för reformen av den europeiska fiskeripolitiken?

Svar från Franz Fischler på kommissionens vägnar

(18 april 2002)

Termen bifångst är inte särskilt användbar i detta sammanhang. Vid många typer av fiske fångas flera arter samtidigt varje gång fiskeredskapet används. I allmänhet domineras fångsten av ett litet antal arter medan flera andra arter förekommer mindre frekvent.

De mindre frekventa arterna har emellertid ofta ett högt värde per viktenhet och är därför ett välkommet tillägg till fiskarnas inkomst. Dessutom fångas fisk som fiskarna inte vill landa, vanligen för att de har litet eller inget kommersiellt värde eller för att det förbjudet att landa dem enligt lagen.

1. I Norge tillämpas principen att fångade exemplar av kommersiellt viktiga arter inte skall kasseras utan tas med i hamn och räknas av mot lämplig kvot. Trots ett antal förfrågningar har kommissionen inte lyckats få en fullständig beskrivning av detta system och hur framgångsrikt det är.

2. Kommissionen vill att fångsten av småfisk skall upphöra eller minska kraftigt. Detta är huvudsyftet med rådets förordning (EG) nr 850/98 av den 30 mars 1998 för bevarande av fiskeresurserna genom tekniska åtgärder för skydd av unga exemplar av marina organismer(1). Förslaget att landa fiskar som är för små innebär att man skulle ge dispens från minsta tillåtna landningsstorlek, något som enligt kommissionens uppfattning skulle hota snarare än bidra till beståndens återhämtning. Oönskad fångst får landas under förutsättning att den överensstämmer med lagkraven, men den kastas tillbaka överbord just för att den inte är önskvärd av de fiskare som har fångat dem.

3. Kassering av oönskad fångst angrips bäst genom förbättring av de tekniska åtgärder som skall hindra eller minska fångsten av småfisk. Kommissionen har förbundit sig att ta fram en åtgärdsplan för kassering, och denna blir troligen klar i juni 2002 och kan komma att innehålla ytterligare inslag.

(1) EGT L 125, 27.4.1998.
SKRIFTLIG FRÅGA E-1924/02

från María Sornosa Martínez (PSE)och Rosa Miguélez Ramos (PSE) till kommissionen

(3 juli 2002)

Ämne: Anläggningsarbeten på motorvägen PuxeirosTui (Galicien)

Den 7 mars 2002 översände koordineringsgruppen för de invånare som drabbas av vägarbetet på motorväg A-9 i Galicien på sträckan genom Mos, Porriño, Salceda de Caselas och Tui (det vill säga förbindelselänken Rebullón portugisiska gränsen) ett klagomål till kommissionen. De påtalade bland annat att anläggningsarbetet inte föregåtts av den föreskrivna utvärderingen av miljökonsekvenserna. Detta har medfört mycket stora problem, framför allt när det gäller uppsamling av regnvatten, på grund av felaktig placering av vägens tvärgående dräneringsrör. Den dåliga avrinningen från dessa rör orsakar översvämningar, utsläpp, avlagringar och andra allvarliga störningar för växter, bostäder och invånare i området.

De klagande anför även att man på grund av den icke genomförda utvärderingen av miljökonsekvenserna inte heller har tagit hänsyn till att bullerstörningarna ökat avsevärt.

Kan kommissionen upplysa om hur långt behandlingen av detta klagomål kommit?

Anser inte kommissionen att anläggningsarbetet när det gäller denna motorväg omfattas av direktiv 97/11/EG(1), och att den föreskrivna utvärderingen av miljökonsekvenserna därför borde ha ägt rum?

Vilka åtgärder har kommissionen för avsikt att vidta för att skydda invånarna i området, vilka kan drabbas av vattenföroreningar på grund av de avlagringar som uppkommer i samband med anläggningsarbetet, och som förs vidare genom det bristfälliga dräneringssystemet? Anser inte komissionen att det finns risk för infiltration i grundvattnet på grund av utsläppen, vilket kan innebära en överträdelse av bestämmelserna i direktiv 80/68/EEG(2) om skydd för grundvatten och direktiv 76/464/EEG(3) om förorening genom utsläpp av vissa farliga ämnen i gemenskapens vattenmiljö?

(1) EGT L 73, 14.3.1997, s. 5.

(2) EGT L 20, 26.1.1980, s. 43.

(3) EGT L 129, 18.5.1976, s. 23.

Svar från Margot Wallström på kommissionens vägnar

(5 augusti 2002)

Kommissionen känner inte till de uppgifter som ledamöterna hänvisar till. Den har först mottagit det nämnda klagomålet efter föreläggandet av den skriftliga frågan och de bilagor som medföljer den.

Kommissionen kan på detta stadium, och med den information som är tillgänglig, inte uttala sig om ett eventuellt överträdande av de direktiv som nämns i den skriftliga frågan. Den har följaktligen inlett registreringen av klagomålet för att få ytterligare upplysningar om detta projekt.
SKRIFTLIG FRÅGA E-1655/02

från Ioannis Souladakis (PSE) till kommissionen

(11 juni 2002)

Ämne: Stöd till små flygplatser inom EU

I dokument som t.ex. det förslag till Europaparlamentets och rådets förordning om införande av gemensamma säkerhetsregler för civil luftfart som nyligen lagts fram (KOM(2001) 575 2001/0234 (COD)/15029/4/2001 C5-0033/2002)(1) diskrimineras små flygplatser i jämförelse med stora. För öregionerna inom EU är fungerande små flygplatser absolut nödvändiga för områdets ekonomiska överlevnad och tillväxt, och detta får inte vara beroende av passagerar- eller frakttrafiken vid dessa flygplatser. Har kommissionen vidtagit några åtgärder för att säkra driften vid flygplatser på mindre öar, och om så inte är fallet, tänker den göra det?

Har kommissionen sett till att de nya säkerhetsåtgärder som skall införas på europeiska flygplatser inte blir extra betungande för flygplatser på mindre öar, något som skulle kunna göra att de hotas av nedläggning?

(1) EGT C 51 E, 26.2.2002, s. 221.

Svar från Loyola de Palacio på kommissionens vägnar

(17 juli 2002)

Frågeställaren hänvisar till gemenskapslagstiftningen om luftfartssäkerhet. Syftet med lagstiftningen är att se till att unionens medborgare är garanterade en solid och genomförbar grundläggande luftfartssäkerhet i hela unionen, oavsett på vilken flygplats de stiger ombord på sitt plan.

Kommissionen vill naturligtvis inte tillämpa oproportionerligt strikta bestämmelser för mycket små flygplatser, vilket skulle riskera deras funktion. Av denna anledning är det, enligt artikel 4 i kommissionens förslag, tillåtet för medlemsstaterna att tillämpa säkerhetsnormer, baserat på lokal riskbedömning, som skiljer sig från dem som finns i förordningen som helhet.

Detta undantag kommer emellertid enbart att gälla flygplatser som antingen:

- har ett årligt genomsnitt på högst två kommersiella flygningar per dag, eller

- bara bedriver allmän flygtrafik, eller

- har en kommersiell verksamhet som är begränsad till luftfartyg med en maximal startvikt på mindre än 10 ton eller med mindre än 20 platser.

Kommissionen anser att detta bör omfatta alla små flygplatser som skulle ha verkliga svårigheter att tillämpa de föreslagna gemenskapskraven fullt ut.
SKRIFTLIG FRÅGA P-1627/02

från Ursula Schleicher (PPE-DE) till kommissionen

(3 juni 2002)

Ämne: Direktiv om omhändertagande av spilloljor

I artikel 3.1 i direktivet om omhändertagande av spilloljor (75/439/EEG(1), ändrat genom direktiven 87/101/EEG(2) och 91/692/EEG(3)) föreskrivs att Medlemsstaterna skall vidta de åtgärder som krävs för att spilloljor i första hand skall behandlas genom regenerering, om en sådan behandling är möjlig mot bakgrund av tekniska, ekonomiska och organisatoriska begränsningar.

Enligt de uppgifter jag har tillgång till har medlemsstaterna Österrike, Irland, Frankrike, Danmark, Belgien, Förenade kungariket och Finland hittills inte uppfyllt dessa bestämmelser.

Stämmer dessa uppgifter?

Om dessa uppgifter stämmer, vilka åtgärder kommer kommissionen att vidta för att se till att direktivet tillämpas korrekt i alla medlemsstater?

(1) EGT L 194, 25.7.1975, s. 23.

(2) EGT L 42, 12.2.1987, s. 43.

(3) EGT L 377, 31.12.1991, s. 48.

Gemensamt svarpå de skriftliga frågorna P-1627/02 och P-1642/02ingivet av Margot Wallström för kommissionen

(28 juni 2002)

Kommissionen delar frågeställarens oro avseende tillämpningen av rådets direktiv 75/439/EEG av den 16 juni 1975 om omhändertagande av spilloljor, ändrat genom rådets direktiv 87/101/EEG av den 22 december 1986, samt rådets direktiv 91/692/EEG av den 23 december 1991 om att standardisera och rationalisera rapporteringen om genomförandet av vissa direktiv om miljön, t.ex. det om omhändertagande av spilloljor och i synnerhet den praktiska tillämpningen av artikel 3 i detta.

I artikel 3.1 i det direktivet föreskrivs det att medlemsstaterna skall vidta de åtgärder som krävs för att spilloljor i första hand skall behandlas genom regenerering, om en sådan behandling är möjlig mot bakgrund av tekniska, ekonomiska och organisatoriska begränsningar.

Utgående från de uppgifter som kommissionen förfogar över inleddes 2000 och 2001 överträdelseförfaranden mot tretton medlemsstater (alla utom Italien och Luxemburg) eftersom de underlåtit att genomföra prioriteringen av regenerering av spilloljor där en sådan behandling är möjlig mot bakgrund av tekniska, ekonomiska och organisatoriska begränsningar.