SKRIFTLIG FRÅGA P-1111/98 från Francesco Baldarelli (PSE) till kommissionen (30 mars 1998)

Ämne: Tilldelning av sockerkvoter

Italien har tilldelats en sockerkvot (A- och B-kvoter) på 15 692 000 ton. De nationella garantikvoterna i Italien tilldelas normalt av jordbruksministeriet genom beslut inom ramen för de europeiska mängderna och de nationella planerna för denna sektor.

Det är därför olämpligt att, vilket har blivit regel, betrakta kvoterna som ett slags tilldelning till förädlingsindustrin. I många medlemsstater är kvoterna föremål för tilldelning på grundval av de nationella planerna, som har utarbetats i samråd mellan industrin, betodlarnas sammanslutningar och regionerna.

I Italien pågår ett omstruktureringsprogram för betsektorn och det är därför nödvändigt att utarbeta en sektorsplan.

Jordbruksministeriet har efter påtryckningar från privata lobbygrupper för avsikt att omfördela och dela upp 550 000 ton från kvoter som för närvarande odlas i regionen Marche och bearbetas i sockerfabriken i Fano.

Om denna ändring genomfördes skulle den leda till en krissituation inom sockerbetssektorn i regionen Marche, eftersom den skulle möjliggöra en överföring av kvoter och därmed minskad regional produktion och minskade inkomster inom den lokala jordbrukssektorn, som redan befinner sig i svårigheter på grund av att gemenskapsstödet har minskat och kommer att upphöra år 2001.

Kan kommissionen mot bakgrund av detta svara på följande frågor:

1. Kan de kvoter för nationell produktion som på regional nivå betalas till förädlingsindustrin bli föremål för privata förhandlingar?

2. Anser kommissionen inte att kvoterna skall underordnas behoven i ett visst område, i syfte att undvika spekulationer och eftersom uppdelningen av kvoterna får tydliga följder för jordbrukarnas inkomster, och att dessa kvoter bör fastställas i enlighet med en exakt ¨sektorsplan¨ som utarbetas i samråd med branschsammanslutningarna, de regionala instituten och arbetarnas fackföreningar?

Svar från Franz Fischler på kommissionens vägnar (20 april 1998)

Produktionskvoterna har varit en grundläggande förvaltningsmekanism i den gemensamma organisationen av marknaden för socker sedan den infördes 1968. Å ena sidan innebär de kvantitativa begränsningar av den sockerproduktion som framställarna får marknadsföra dels för konsumtion inom gemenskapen och dels för export med bidrag. Å andra sidan garanterar de att sockerbetsodlarna får rimlig betalning för sina betor, vilka bearbetas till kvotsocker genom ett system med minimipriser som avtalats med framställarna på grundval av ramkontrakt och branschavtal.

I enlighet med bestämmelserna i avdelning III i rådets grundförordning (EEG) nr 1785/81 ((EGT L 177, 1.7.1981. )) för sockersektorn får Italien fördela A-kvoter upp till en maximal kvantitet på 1 320 000 ton vitsocker och B-kvoter upp till en maximal kvantitet på 248 250 ton vitsocker på framställare i hela landet.

Det bör noteras att Italien, liksom de flesta andra medlemsstater, betraktas som en enda region för tilldelning av produktionskvoter inom sockersektorn. För innevarande regleringsår 1997/1998, till exempel, har de italienska myndigheterna informerat kommissionen om regeringsbeslutet att fördela produktionskvoter på fem sockerproducenter med fabriker i landet.

Vid överföringar av produktionskvoter mellan producenter måste medlemsstaten ta hänsyn till var och en av de berörda parternas intressen och särskilt betodlarnas intressen. I praktiken innebär detta att de olika parterna har möjlighet att uttrycka sina synpunkter, vanligtvis genom sina nationella representantiva organisationer, innan medlemsstaten fattar sitt slutliga beslut.

Det är i detta avseende viktigt att komma ihåg att produktionskontrollpolitiken när det gäller sockersektorn under senare år har åtföljts av en sträng priskontrollpolitik, vilken har inneburit att de garanterade priserna inom dessa kvoter har frusits och till och med minskats uttryckt i ecu. Dessa faktorer i kombination med ett ökat inflytande från villkoren på världsmarknaden genom det jordbruksavtal som slutits inom ramen för GATT, har inneburit att gemenskapens sockerproducenter och sockerbetsodlare måste rationalisera och modernisera för att förbli konkurrenskraftiga under förändrade marknadsförhållanden.

Dessutom måste sockerbetsodlarna i ett flertal medlemsstater, inklusive Italien, anpassa sig till den slutliga avvecklingen av anpassningsstödet till betodling under det nuvarande produktionskvotsystemet, vilket löper ut den 30 juni år 2001.

Inför dessa utmaningar har medlemsstaten fortfarande möjlighet att inom ramen för gällande bestämmelser lägga upp en omstruktureringsplan som täcker sockerbetsodlingen och sockerproduktionen i hela landet. En sådan plan blir obligatorisk vid den överföring av produktionskvoter i stor skala som planeras i Italien, Spanien och de franska utomeuropeiska departementen, där man anser att en omstrukturering av sockersektorn är särskilt nödvändig. Utarbetandet av omstruktureringplanen har särskilt den fördelen att den garanterar dialog, öppenhet och kontinuitet i sammanjämkningen av de olika berörda parternas ofta stridiga intressen och undanröjer i viss mån parlamentsledamotens farhågor.