SKRIFTLIG FRÅGA E-2268/99

från Hans Kronberger (NI) till kommissionen

(13 december 1999)

Ämne: Erkännande av massörutbildning inom EU

I ett konkret fall avslog regeringen i Niederbayern (Tyskland) en ansökan från en österrikisk medborgare om att erkänna hans yrkesutbildning som massör med följande motivering:

Ett erkännande på grundval av direktiv 92/51/EEG(1) och därmed i enlighet med paragraf 2.4 i lagen om massörer och sjukgymnaster är uteslutet eftersom dessa yrken inte överensstämmer med de tyska utbildnings- och yrkesbeskrivningarna för massörer och badmästare, även om de till vissa delar är identiska.

I en förfrågan som riktades till förbundsministeriet i Bonn fick emellertid den sökande rakt motsatt svar, nämligen att hans utbildning visst kunde erkännas enligt artikel 16 i EG-direktivet.

Kommissionen ombedes besvara följande frågor:

1. Är det juridiskt riktigt att en österrikisk medborgare nekas erkännande av sin yrkesutbildning som massör i Tyskland?

2. Vilken rättslig grund skall egentligen tillämpas?

(1) EGT L 209, 24.7.1992, s. 25.

Svar från Frederik Bolkestein på kommissionens vägnar

(14 januari 2000)

1. Ja, i den mån det handlar om olika yrken. Se förklaring nedan.

2. I princip gäller det allmänna systemet såsom det läggs fast i rådets direktiv 89/48/EEG av den 21 december 1988 om en generell ordning för erkännande av examensbevis över behörighetsgivande högre utbildning som omfattar minst tre års studier(1) och rådets direktiv 92/51/EEG av den 18 juni 1992 om en andra generell ordning för erkännande av behörighetsgivande högre utbildning, en ordning som kompletterar den som föreskrivs i direktiv 89/48/EEG för erkännande av examensbevis och yrkeskvalifikationer inom gemenskapen, med undantag för de fall som anges i direktiven.

Vissa villkor måste dock uppfyllas, t.ex. att yrkesutövaren ska ha fullgjort hela utbildningen och att han ska ansöka om erkännande av sina examensbevis i en medlemsstat för att utöva samma yrke som han har behörighet för i den medlemsstat där utbildningen fullgjordes. Om direktivens villkor inte är uppfyllda kan en medlemsstat vägra att tillämpa direktiven. Beslutet om vägran ska naturligtvis motiveras för att man ska kunna avgöra om det aktuella ärendet faller utanför direktivens räckvidd.

Ett enskilt beslut grundas på en jämförelse mellan den sökandes kvalifikationer och den utbildning som krävs för det yrke han vill utöva i en viss medlemsstat (nationella lagar gäller i det fallet). Det område där yrkena utövas i de båda medlemsstaterna beaktas också av den medlemsstat där den sökande vill utöva det. Det är de nationella myndigheterna som tar ställning till det enskilda ärendet enligt direktivens föreskrifter, dvs. särskilt att det krävs ett motiverat beslut som avges inom fyra månader från det datum då den behöriga myndigheten mottog den sökandes fullständiga handlingar.

Att två yrken har samma benämning i två medlemsstater innebär inte att yrkena är exakt lika. Faktum är att det är innehållet, dvs. området där yrket utövas och inte benämningen som är avgörande för de båda yrkenas identitet i två olika medlemsstater. Om skillnaderna är alltför stora kan det handla om två olika yrken i de båda medlemsstaterna och det allmänna systemet kan eventuellt inte tillämpas. Med undantag av en sådan exceptionell situation då det finns skillnader av betydelse mellan utbildningen i två medlemsstater kan man kräva av den sökande att ta igen de skillnader av betydelse som finns mellan de båda utbildningarna.

I det aktuella fallet kommer det an på den berörda personen att eventuellt hävda sin rätt i värdstaten enligt inhemsk lagstiftning och överväga möjligheten att överklaga. Enligt det tidigare nämnda direktivet har den sökande möjlighet att överklaga med stöd av nationell lagstiftning. Dessutom kan han enligt uppgifter från de tyska myndigheterna begära en omprövning av beslutet hos hälsoministeriet (Gesundheitsministerium) i den delstat där beslutet fattades.

(1) EGT L 19, 24.1.1989.