SKRIFTLIG FRÅGA E-1550/00

från Paulo Casaca (PSE) till kommissionen

(18 maj 2000)

Ämne: Köpkraftsparitetsmåttet (PPP) och normal tillämpning av detta begrepp

I sitt svar på min skriftliga fråga E-2218/99(1) erkände kommissionen att det inte finns någon rättslig grund för användning av köpkraftsparitetsmåttet PPP i gemenskapslagstiftningen, och i sitt svar på fråga E-0273/00(2) var kommissionen oförmögen att ge ett enda exempel på när den ekonomiska teorin motiverar användandet av måttet för att jämföra BNI-priser i länder som använder samma valuta.

I sitt svar på fråga E 0272/00(3) framförde kommissionen däremot som argument för användning av köpkraftsparitetsmåttet det faktum att PPP sedan länge används av internationella institutioner, offentliga myndigheter, universitet, forskningsinstitut, offentliga och privata företag, bankinstitut, massmedier och enskilda medborgare.

I min fråga E-0276/00(4) gav jag själv ett exempel på att PPP används av en nationell myndighet, och jag kunde ha givit många fler exempel, till exempel Big Mac i Economist, Executive Quality Living Report i Corporate Resources Group, Bayerische Landesbank och flera andra undersökningar av akademisk eller handelsinriktad art.

Problemet är att alla dessa institutioner kommer fram till helt andra resultat än vad kommissionen gör, vilket är ytterligare ett tungt vägande skäl att ifrågasätta användningen av de siffror för köpkraftsparitet som publiceras av Eurostat.

Anser inte kommissionen att det faktum att det inte finns någon överensstämmelse mellan de resultat som erhålls genom de olika metoderna för att räkna ut PPP, tillsammans med avsaknaden av rättslig grund och teoretiskt stöd, är en grundläggande anledning till att man inte bör fortsätta att använda köpkraftsparitetsmåttet på det sätt man hittills gjort?

(1) EGT C 219 E, 1.8.2000, s. 124.

(2) EGT C 330 E, 21.11.2000, s. 114.

(3) EGT C 330 E, 21.11.2000, s. 113.

(4) EGT C 303 E, 24.10.2000, s. 170.

Svar från Pedro Solbes Mira på kommissionens vägnar

(13 juli 2000)

Parlamentsledamoten framför tre argument för att köpkraftspariteter inte längre bör användas inom euroområdet, nämligen att det skulle saknas en rättslig grund, att resultaten i olika prisundersökningar ger olika svar och att det inte skulle finnas någon teoretisk grund för att använda köpkraftspariteter. Kommissionen håller inte med om dessa argument.

Beträffande det första argumentet anges i kommissionens svar på parlamentsledamotens skriftliga fråga E-0272/00(1) de förordningar om strukturpolitik som efter förslag från kommissionen och med Europaparlamentets godkännande har antagits av rådet. I dessa förordningar åläggs kommissionen att beräkna och använda bruttonationalprodukten (BNP) per capita enligt köpkraftsstandard för alla medlemsstater och dess regioner. I sitt svar på parlamentsledamotens skriftliga fråga E-2218/99(2) gav kommissionen dessutom sitt stöd till tanken på att det genom en särskild rättsakt skapas en stabil ram inom vilken den nuvarande metod och det nuvarande arbetssätt som ligger till grund för beräkningen av köpkraftspariteterna godkänns av alla. Därför kommer kommissionen inom de kommande månaderna att ta ett initiativ för att förverkliga detta mål.

När det gäller det andra och det tredje argumentet bör det påpekas att alla prisundersökningar, trots skillnader i metod och exakt utformning, kommer till samma resultat, nämligen att priserna på varor som inte är föremål för internationell handel (särskilt bostäder och tjänster) är lägre i länder med lägre BNP per capita och högre i länder med högre BNP per capita. Det har i en undersökning som kommissionen nyligen offentliggjort bekräftats att detta samband råder inom gemenskapen(3). Förklaringen till detta fenomen gavs redan 1964 av Balassa och Samuelson och består i att lönerna är lägre i länder med lägre inkomster. Det viktigaste skälet till att använda köpkraftspariteter är att man därigenom beaktar att köpkraften är högre än vad växelkurserna antyder i länder med lägre priser på varor som inte är föremål för internationell handel (och vice versa).

(1) EGT C 330 E, 21.11.2000, s. 113.

(2) EGT C 219 E, 1.8.2000, s. 124.

(3) Europeiska kommissionen: Marknadsintegration och skillnader i prisnivåer mellan EU:s medlemsstater; i: The EU Economy 1999 Review, (= European Economy) Bryssel/Luxemburg 1999.