ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
SKRIFTLIG FRÅGA E-0260/02

från Christopher Huhne (ELDR) till kommissionen

(7 februari 2002)

Ämne: Behandling av seigniorage-inkomster och betalningar till statskassan

1. Kan kommissionen förklara hur man inom ramen för Maastrichtfördraget och stabilitets- och tillväxtpakten behandlar seigniorage-inkomster som tillkommer de nationella centralbankerna?

2. Hur behandlas dessa inkomster?

3. Räknas inkomsterna med i det offentliga överskottet eller underskottet när de tillkommer centralbanken eller när de betalas ut som utdelning eller överförs till statskassan?

4. Vilka riktlinjer eller vilken policy finns det för betalningar till de nationella statskassorna?

5. Kan dessa omfatta betalningar a conto av ackumulerade tidigare reserver, och skulle dessa räknas som inkomster vid beräkningen av det offentliga underskottet?

Svar från Pedro Solbes Mira på kommissionens vägnar

(25 mars 2002)

1. Enligt ECB-rådets beslut av den 6 december 2001 skall de monetära inkomsterna läggas samman och fördelas mellan medlemsstaternas centralbanker i enlighet med artikel 32.5 i stadgan för Europeiska centralbankssystemet. Varken stadgan eller Europeiska centralbankens beslut 2001/914/EG av den 6 december 2001 om fördelning av de monetära inkomsterna för de deltagande medlemsstaternas nationella centralbanker från och med räkenskapsåret 2002 (ECB/2001/16)(1) innehåller bestämmelser om användning av monetära inkomster. Därför kan behandlingen av sådana inkomster variera i de medlemsstater som har infört euron. I synnerhet kommer behandlingen av monetära inkomster som fördelats av ECB för andra ändamål i enlighet med EG-fördraget och stabilitets- och tillväxtpakten inte att skilja sig från behandlingen av monetära inkomster tidigare år.

2., 3. och 5. Monetära inkomster (så kallat seignorage) anges inte inom det europeiska nationalräkenskapssystemet, eftersom det endast är ett teoretiskt begrepp. De transaktioner och balansräkningsjusteringar det är fråga om ingår inte i de löpande in- och utgifterna och torde inte ha någon effekt på över- eller underskotten i de offentliga finanserna. Eventuella överföringar till staten från centralbankerna av extraordinära intäkter från övergången till euron bör ses som finansiella transaktioner som inte påverkar de offentliga finansernas över- eller underskott, men som kan påverka den offentliga skuldsättningen.

4. Kommissionen känner inte till någon riktlinje som används av alla medlemsstater. Det är alltså medlemsstaterna själva som får bestämma om dessa frågor, och uppgifter om vilka beslut som har fattats där måste samlas in från medlemsstaterna.

(1) EGT L 337, 20.12.2001.
SKRIFTLIG FRÅGA E-1947/02

från Mihail Papayannakis (GUE/NGL) till kommissionen

(3 juli 2002)

Ämne: Förtryck av fackföreningsrörelser

I en färsk rapport från Fria Fackföreningsinternationalen (FFI) konstateras att förtryck riktat mot fackföreningsrörelser ökar på ett oroväckande sätt världen över och man pekar på en utbredd trend av förföljelse av fackföreningsaktivister, en vägran att erkänna eller förhandla med fackförbund, avskedanden och fängslanden av fackföreningsaktivister, till och med försvinnanden. Enligt uppgifterna i rapporten kränks de fackliga rättigheterna både i en rad kandidatländer (Bulgarien, Tjeckien, Lettland, Poland, Rumänien) och i länder som hör till gemenskapen (Spanien, Förenade kungariket, Tyskland).

Enligt Köpenhamnskriterierna är respekt för de grundläggande rättigheterna ett nödvändigt villkor för kandidatländerna, och i EU:s stadga om de grundläggande rättigheterna heter det i artikel 12 att var och en har rätt till frihet att delta i fredliga sammankomster samt till föreningsfrihet på alla nivåer, särskilt på det politiska, fackliga och medborgerliga området. Kan kommissionen mot bakgrund av detta upplysa mig om huruvida kandidatländerna lever upp till ovan anförda kriterier och om, och i så fall i vilken mån, facklig verksamhet i dessa länder förföljs? Hur ser situationen ut i medlemsstaterna med tanke på att man i rapporten talar om att en negativ utveckling även kan skönjas i vissa av dessa?

Svar från Anna Diamantopoulou på kommissionens vägnar

(19 augusti 2002)

Unionen består av stater som enligt vad som anges i artikel 6.1 i Fördraget om Europeiska unionen, delar principerna om frihet, demokrati och respekt för de mänskliga rättigheterna samt rättsstatsprincipen.

Enligt artikel 6.2 i Fördraget om Europeiska unionen ska unionen respektera de grundläggande rättigheterna, såsom de garanteras i Europakonventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, och såsom de följer av medlemsstaternas gemensamma konstitutionella traditioner. I dessa grundläggande rättigheter ingår föreningsrätten. Genom artikel 12 i unionens stadga om de grundläggande rättigheterna garanteras dessutom alla friheten att delta i fredliga sammankomster samt föreningsfrihet på alla nivåer, särskilt på det politiska, fackliga och medborgerliga området.

Som de rättsliga frågorna ser ut idag är det de nationella domstolarna som har uppgiften att sanktionera eventuella kränkningar av de grundläggande rättigheterna, bland annat av fackliga rättigheter. Domstolen är enligt en ständig rättspraxis behörig att kontrollera hur gemenskapens lagstiftande och verkställande instanser efterlever de grundläggande rättigheterna, och för medlemsstaternas del sker det endast när dessa agerar inom EU-rättens tillämpningsområde.

Inom ramen för utvidgningsprocessen rapporteras det regelbundet om situationen i kandidatländerna vad gäller efterlevnaden av Köpenhamnskriterierna och särskilt grundläggande rättigheter.
SKRIFTLIG FRÅGA E-0814/02

från Camilo Nogueira Román (Verts/ALE) till kommissionen

(25 mars 2002)

Ämne: Sammanhållningsstrategierna och fiskepolitiken: fallet med Galicien

I den första lägesrapporten om sammanhållningen från januari 2002 konstaterades det att sammanhållningsstrategierna inte enbart får begränsas till strukturpolitiken. Det påpekades att andra politiska områden inom gemenskapen, framför allt jordbrukspolitiken och landsbygdsutvecklingen, men också miljö- och transportpolitiken, också bör ingå i strategin som i allt högre grad bör rikta in sig på att förverkliga sammanhållningsmålen.

Varför har inte fiskepolitiken behandlats i rapporten, eftersom den starkt påverkar kusttrakterna, framför allt Atlantkusterna, och i vissa fall, såsom i fallet med Galicien, de territorier som hör till mål 1-områdena i sammanhållningsländerna?

Svar från Michel Barnier på kommissionens vägnar

(11 juni 2002)

Den första lägesrapporten om den ekonomiska och sociala sammanhållningen som kommissionen antog den 30 januari 2002(1) är inte någon fullständig uppdatering av den andra rapporten om den ekonomiska och sociala sammanhållningen(2). Den är ett svar på en uttalad önskan från medlemsstaternas sida att få information om kommissionens arbete med att utforma förslag om den framtida sammanhållningspolitiken.

I denna första lägesrapport utgår man från den senaste statistiken och ger uppdaterade uppgifter om regionala skillnader på det sociala och ekonomiska området samt om vissa regionala faktorer som bestämmer konkurrenskraften. Rapporten har även gjort det möjligt att informera om den debatt om den framtida sammanhållningspolitiken som kommissionen inledde i samband med att den tidigare nämnda andra rapporten om den ekonomiska och sociala sammanhållningen offentliggjordes.

Det är dock inte fråga om att i detta skede justera de analyser av gemenskapspolitiken som förs fram i denna rapport. De hänvisningar till den gemensamma jordbrukspolitiken samt till frågor om landsbygdsutveckling, miljö och transporter som görs i lägesrapporten härrör från handlingar som inkommit till kommissionen inom ramen för den debatt som pågått det senaste året.

(1) KOM(2002) 46 slutlig.

(2) KOM(2001) 24 slutlig.
SKRIFTLIG FRÅGA E-1895/02

från Marjo Matikainen-Kallström (PPE-DE) till kommissionen

(1 juli 2002)

Ämne: Vindkraft och försvarsberedskap

Nyhetsbyrån Reuters publicerade den 26 april 2002 en nyhet om att Storbritanniens försvarsministerium hade stoppat ett planerat vindkraftparksprojekt i landet, eftersom man konstaterat att vindkraftparker stör luftförsvarets radarspaning. Samma konstaterande hade även tidigare gjorts i bl.a. Norge. Samtidigt talar kommissionen varmt för förnybara energikällor, såsom vindkraft.

Säkerhetsaspekterna betonas allt mer på grund av det skärpta världsläget efter händelserna den 11 september i fjol. Vilka åtgärder kommer kommissionen att vidta för att bättre kunna beakta de säkerhetspolitiska aspekterna, även när den behandlar energifrågor?

Svar från Loyola de Palacio på kommissionens vägnar

(18 juli 2002)

Alla stora kontruktioner med rörliga delar kan orsaka elektromagnetiska störningar. I fråga om vindkraftverk kan detta ske i form av reflexion av signaler från rotorbladen så att en närliggande mottagare uppfattar både en direkt och en reflekterad signal. Elektromagnetiska störningar är allvarligast för metallmaterial eller metallblad och minst allvarliga för rotorblad av trä. Glasförstärkt polyester, som används i de flesta moderna rotorer i vindkraftverk, är praktiskt taget transparenta för elektromagnetiska vågor och orsakar därför lindriga elektromagnetiska störningar.

Erfarenheten visar att en noggrann konstruktion och placering av vindenergiprojekt gör det möjligt att undvika all störning av telekommunikationssystem. Kommissionen har emellertid, via sina energistödprogram, tidigare stött forsknings- och demonstrationsprojekt om nya material för vindkraftverk och kan i princip fortsätta att stödja sådana projekt genom sjätte ramprogrammet för forskning, teknisk utveckling och demonstration.
SKRIFTLIG FRÅGA E-1268/02

från Vitaliano Gemelli (PPE-DE) till kommissionen

(6 maj 2002)

Ämne: Kriterier för urval av generaldirektörer och andra chefstjänstemän inom Europeiska kommissionen

I sitt svar från den 13 december 2001 på frågan för skriftligt besvarande E-2973/01(1), påminner kommissionen om att den redan i december 2000 hade vidtagit åtgärder för att ytterligare stärka urvalsförfarandena och utnämnandet av tjänstemän till högre tjänster.

Kommissionen har därefter beslutat anlita externa konsulter för att utarbeta riktlinjerna för de enskilda tjänsterna samt för att, vid behov, bistå den rådgivande kommittén i utnämningsfrågor vid de intervjuer som genomförs med kandidaterna. Detta för att garantera att de personer som väljs ut är ytterst meriterade och kompetenta samt att kandidaternas yrkeserfarenhet och ledaregenskaper ges tillräcklig vikt i bedömningen.

Tjänstemännens fackförening R & D, Renouveau & Démocratie, har i detta sammanhang upprepade gånger framfört skarp kritik mot kommissionens eget tillvägagångssätt vid urvalet och tillsättandet av tjänstemän på chefsposterna.

Hur ser kommissionen på fackföreningens ställningstagande och på de anklagelser om svågerpolitik (att namnen på de kandidater som utsetts har kommit ut i förväg) som har framförts av denna fackförening, och som avser kretsar både inom och utanför kommissionen? Vilka åtgärder har vidtagits, eller ämnar man vidta, om dessa anklagelser är, eller visar sig vara, ogrundade?

Anser inte kommissionen att det är just dessa händelser, om de visar sig vara sanna, som är orsak till de allvarliga och varaktiga obalanser som förekommer mellan de olika länderna vad gäller utnämnandet av högt uppsatta tjänstemän, vilket framgår av den överlämnade förteckning över italienska chefstjänstemän?

(1) EGT C 147 E, 20.6.2002, s. 71.

Svar från Neil Kinnock på kommissionens vägnar

(21 juni 2002)

Kommissionen bekräftar sitt åtagande att följa bestämmelserna i artikel 27 i tjänsteföreskrifterna, som entydigt fastslår att inga tjänster skall vara förbehållna medborgare från en viss bestämd medlemsstat. I svaret på ledamotens skriftliga fråga E-2973/01(1) framgår vilka åtgärder som vidtagits för att ytterligare förbättra urvalsförfarandena och utnämnandet av tjänstemän till högre tjänster.

När det gäller fackföreningen R & D:s uppfattning om dessa urvalsförfaranden hänvisar kommissionen ledamoten till svaret av den 25 mars 2002 på den skriftliga frågan E-0286/02 från Armando Cossutta(2).

Kommissionen bekräftar sitt engagemang för principen att undvika alla former av allvarlig, bestående obalans som drabbar någon nationalitet när det gäller utnämningar av högre chefer, enligt sitt beslut av den 21 december 2000(3).

I enlighet med artikel 27 i tjänsteföreskrifterna övervakar kommissionen ständigt den geografiska balansen vad gäller alla högre tjänstemän. Kommissionen anser inte att den nuvarande situationen motiverar några särskilda åtgärder, men kommer naturligtvis att kontinuerligt övervaka ärendet.

(1) EGT C 147 E, 20.6.2002, s. 71.

(2) EGT C 205 E, 29.8.2002, s. 102.

(3) SEK(2000) 2305/5.
SKRIFTLIG FRÅGA E-2397/02

från Richard Corbett (PSE) till kommissionen

(5 augusti 2002)

Ämne: Stängning av kolgruvorna i Selby och strukturfondsmedel från EU

Kommer kommissionen att aktivt överväga att bevilja strukturfondsmedel till Yorkshire med tanke på den nya händelseutvecklingen, framför allt det faktum att det nu blivit känt att kolgruvorna i Selby skall stänga vilket medför att tusentals arbetstillfällen går förlorade?

Gemensamt svarpå de skriftliga frågorna P-2313/02 och E-2397/02ingivet av Anna Diamantopoulou för kommissionen

(27 augusti 2002)

Kommissionen kan informera parlamentsledamoten att Selby inte ingår bland de bidragsberättigade områdena för strukturfonderna inom Mål 1 eller 2 för åren 20002006 i Förenade kungariket. England har tillgång till medel inom Mål 3 (4 111 592 600 EUR) under åren 20002006.

Medel inom Mål 3 kan användas för stöd till anpassning och modernisering av åtgärder och system inom utbildning och sysselsättning, enligt vad som anges i rådets förordning (EG) nr 1260/1999 av den 21 juni 1999 om allmänna bestämmelser för strukturfonderna(1) (artikel 1.3). Mer specifikt fastställs tillämpningsområdet för Europeiska socialfonden, ur vilken Mål 3-programmen bekostas, i Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1784/1999 av den 12 juli 1999 om Europeiska socialfonden(2) (artikel 2). Det rör sig om att främja aktiva arbetsmarknadsåtgärder, social integrering, livslångt lärande och företagsanda.

Dessa medel förvaltas emellertid inte av kommissionen utan av medlemsstaternas regeringar, och vad gäller Selby av den lokala myndigheten för Yorkshire och Humberside. Ansökningar om finansiering ska ställas direkt till dem eller via någon annan samfinansierande organisation som är verksam i regionen. Kommissionen vidtar inga initiativ vad gäller beviljande och fördelning av dessa medel.

(1) EGT L 161, 26.6.1999.

(2) EGT L 213, 13.8.1999.
SKRIFTLIG FRÅGA E-0788/02

från Ursula Schleicher (PPE-DE) till kommissionen

(19 mars 2002)

Ämne: Utvidgningens inverkan på Europaskolorna

Vad gör kommissionen för att i en anda av lika behandling av alla språk integrera kandidatländernas språk i Europaskolornas skolsystem?

Kan kommissionen bekräfta att barnen till Europeiska unionens kommande medarbetare från de nuvarande kandidatländerna kommer att få undervisning på sitt modersmål i Europaskolorna, på samma sätt som fallet är med de nuvarande undervisningsspråken?

Svar från Neil Kinnock på kommissionens vägnar

(14 maj 2002)

Kommissionen vill fästa parlamentsledamotens uppmärksamhet vid ingressen till den konventionen som undertecknades av alla medlemsstater och gemenskaperna den 17 juni 1994, där det tydligt och klart framgår att avtalsparterna till fullo erkänner medlemsstaternas ansvar för innehållet i undervisningen och organisationen av utbildningssystemet samt för den kulturella och språkliga mångfalden på Europaskolorna.

Som vid alla de tidigare utvidgningarna av unionen kommer kommissionen att göra sitt yttersta för att se till kandidatländernas språk införlivas i Europaskolornas system enligt samma principer som gäller för de nuvarande språken.

Kommissionen kommer också att göra sitt bästa för att se till att barn till personal från framtida medlemsstater undervisas i sitt modersmål på ett icke-diskriminerande sätt.
SKRIFTLIG FRÅGA E-1779/02

från Luciano Caveri (ELDR) till kommissionen

(24 juni 2002)

Ämne: Lagstiftning för segelflygning och fallskärmssegling

Användandet av segelflygplan och fallskärm har ökat under senare år i alla EU:s medlemsstater och ofta korsas gränserna mellan olika länder under flygningen. Trots detta regleras detta användande av nationell lagstiftning som kan variera mycket mellan ett land och ett annat, och detta gäller både transportmedlet och piloten.

Kan kommissionen meddela om man tycker att det vore lämpligt att lägga fram förslag till lagstiftning på gemenskapsnivå vad gäller segelflygning och fallskärmssegling?

Svar från Viviane Reding på kommissionens vägnar

(6 augusti 2002)

Såsom parlamentsledamoten säger är segelflygning och fallskärmssegling idrottsgrenar som har upplevt ett stort uppsving under de senaste åren, liksom andra friluftsaktiviteter. På grund av detta har skillnaderna mellan olika länders lagstiftningar om dessa idrottsgrenar lyfts fram.

Kommissionen har emellertid inte för avsikt att införa gemensamma bestämmelser på EU-nivå. Enligt EG-fördraget har unionen ingen specifik behörighet inom idrottsområdet. Därför antar medlemsstaterna själva sådana bestämmelser som de anser behövs inom området.
SKRIFTLIG FRÅGA P-1903/02

från Rodi Kratsa-Tsagaropoulou (PPE-DE) till kommissionen

(25 juni 2002)

Ämne: Ungdomsarbetslöshet och ungdomspolitik. Fallet Grekland

Kommissionen säger i sin vitbok Nya insatser för Europas ungdom att unga människors oberoende är beroende av de materiella resurser som tilldelas dem. Den föreslår att ungdomarnas intressen bör beaktas på olika politikområden, bland annat inom sysselsättningspolitiken(1). Eurostat offentliggjorde nyligen(2) uppgifter som visar att arbetslösheten bland ungdomen fortsättningsvis rör sig på höga nivåer: 15,5 procent i Europeiska unionen i dess helhet och 16,6 procent i euroområdet (april 2002). De högsta procenttalen står Grekland för.

Vilka åtgärder ämnar kommissionen vidta för att tackla detta fenomen? Anser kommissionen att riktlinjerna för sysselsättningen när det gäller ungdomsarbetslösheten efterlevs på ett effektivt sätt? Hur förklarar kommissionen de stora skillnaderna i ungdomspolitiken såväl mellan medlemsstater som mellan länder som befinner sig inom euroområdet och utanför det? Har kommissionen för avsikt att tackla dessa skillnader med hjälp av metoden för öppen samordning?

(1) KOM(2001) 681, s.16.

(2) Euro-zone unemployment up to 8.3 %, Eurostat news release, 4 June 2002.

Svar från Anna Diamantopoulou på kommissionens vägnar

(26 juli 2002)

Man kan konstatera en avsevärd förbättring vad gäller ungdomsarbetslöshet sedan 1997, det år då Europeiska sysselsättningsstrategin trädde i kraft. Andelen arbetslösa ungdomar har sjunkit från 20,0 % år 1997 till 14,7 % år 2001(1).

Kampen mot ungdomsarbetslöshet utgör en prioritet i Europeiska sysselsättningsstrategin. I den första riktlinjen i strategin fastställs att man för att undvika långtidsarbetslöshet måste erbjuda alla ungdomar en ny start innan de har varit arbetslösa i sex månader, i form av individuell yrkesvägledning eller andra nödvändiga åtgärder (yrkesutbildning, arbete, omskolning eller praktik). Dessa förebyggande åtgärder kan kombineras med andra, exempelvis åtgärder till förmån för kvinnor eller andra grupper som är svagt företrädda på arbetsmarknaden. Andra riktlinjer som rör ungdomar gäller aktivering av unga arbetslösa, allmän och yrkesinriktad utbildning, lika möjligheter och allmänt sett förbättring av sysselsättningens kvalitet.

Kommissionen antog den 17 juli 2002(2) ett meddelande om bedömningen av Europeiska sysselsättningsstrategin med en analys av effektiviteten i sådana åtgärder.

Ungdomspolitiken ligger uteslutande inom medlemsstaternas behörighet. Den 30 maj 2002 antog dock rådet, till följd av kommissionens offentliggörande av vitboken En ny impuls för Europas ungdom, en resolution om en ram för europeiskt samarbete inom ungdomsfrågor. I ramen ingår bland annat genomförandet av en öppen samordningsmetod för de fyra särskilda teman som gäller ungdomar, nämligen medverkan, information, volontärtjänstgöring och forskning.

(1) Årligt genomsnitt av uppskattad arbetslöshet varje månad.

(2) KOM(2002) 416 slutlig.
SKRIFTLIG FRÅGA E-1237/02

från Michl Ebner (PPE-DE) till kommissionen

(30 april 2002)

Ämne: Larmnummer i EU

I olika medlemsstater av EU finns det olika larmnummer som kan användas i nödsituationer. Detta leder till att man, när man vistas utomlands, sällan vet vilket larmnummer som gäller.

Den 22 mars 2002 råkade 16 kvinnor och män från Österrike ut för en snöstorm i området kring Ortler i Sydtyrolen (Italien). Gruppledaren ansåg att larmnumret 112 skulle gälla också i Sydtyrolen. Så var det emellertid inte. Samtalet besvarades av karabinjärerna från Sondrio, men de talade bara italienska. Därför kunde de inte hjälpa gruppen som råkat i nöd.

Det här kan vara ett exempel på hur hjälpinsatser försvåras av att olika medlemsstater har olika larmnummer och detta kan också ha dödliga följder.

I anledning av detta ombeds kommissionen besvara nedanstående frågor:

1. Hur ser kommissionen på att det visserligen finns ett beslut om att 112 skall införas som gemensamt europeiskt larmnummer (rådets beslut 91/396/EEG(1) av den 29 juli 1991), men detta grundläggande beslut dock ännu inte genomförts?

2. Har kommissionen sedan dess arbetat med att försöka få en ändring till stånd i sistnämnda hänseende?

(1) EGT L 217, 6.8.1991, s. 31.

Svar från Erkki Liikanen på kommissionens vägnar

(4 juni 2002)

112 är i princip det gemensamma europeiska larmnumret, i enlighet med rådets beslut 91/396/EEG av den 29 juli 1991(1).

Enligt artikel 1 punkt 2 i detta beslut gäller att det gemensamma europeiska larmnumret skall införas parallellt med andra existerande nationella larmnummer där detta är lämpligt.

112 skulle införas senast den 31 december 1996. Det fungerar i dag i alla medlemsstaterna. I det fall frågeställaren tar upp lyckades man också genom att ringa 112 nå en instans som kunde besvara ett nödanrop.

I gemenskapens lagstiftning fastställs emellertid inte på vilka språk operatörerna vid larmnumret 112 måste kunna svara. I praktiken använder dessa operatörer sitt lands officiella språk och i nästan alla medlemsstater engelska. Andra medlemsstater använder också franska, tyska eller andra språk.

(1) EGT L 217, 6.8.1991.