ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
SKRIFTLIG FRÅGA E-0251/98

från Marco Cellai (NI) till kommissionen

(13 februari 1998)

Angående: Skatt på företags nettotillgångar

Enligt direktiv 69/335/EEG(1) av den 17 juli 1969 gäller principen att skatt på kapitaltillskott och kapitalanskaffning inte får tas ut mer än en gång inom Europeiska gemenskapen, för att inte förhindra den fria rörligheten för kapital. Artikel 1 i direktivet föreskriver en harmonisering av skatterna på kapitaltillskott till kapitalbolag. Medlemsstaterna får enligt direktivet inte beskatta sådana bolags kapitalanskaffning, förutom med en skatt på kapitaltillskott som efter ändringen genom artikel 1 i direktiv 73/80/EEG(2) av den 18 april 1973 inte får överstiga 1 % (artikel 10 i direktiv 69/335/EEG).

I Italien utgörs skatten på kapitaltillskott (den enda skatt som är tillåten enligt ovannämnda gemenskapslagstiftning) av en stämpelskatt på annat kapitaltillskott än tillskott av fast egendom. Denna skattesats ligger på 1 %. Skatten på företagens nettotillgångar tillkommer alltså utöver denna stämpelskatt och tas ut med en skattesats på 0,75 % av det befintliga aktiekapitalet i slutet av varje räkenskapsår, år efter år, och trots att det varken rör sig om någon undantagsskatt eller tillfällig skatt.

Den här skatten har alltså samma effekt som den vanliga skatten på kapitaltillskott, vilket betyder att den strider mot förbudet i artikel 10 i direktiv 69/335/EEG av den 17 juli 1969.

Enligt den rättspraxis som tillämpas både nationellt och på gemenskapsnivå vid den här sortens stridighet borde föreskrifterna om den här skatten på företags nettotillgångar upphävas omedelbart och med retroaktiv verkan, utan att lagstiftaren behöver vidta några särskilda åtgärder. På dessa grunder har flera italienska företag begärt att finansministeriet skall betala tillbaka de summor, med ränta, som felaktigt har betalats in som skatt på företagens nettotillgångar.

Anser inte kommissionen att den måste påminna den italienska regeringen om dess skyldighet att rätta till lagstiftningen i fråga och snarast utfärda nya bestämmelser?

Kompletterande svar

från Mario Monti på kommissionens vägnar

(16 december 1998)

EG-domstolen har från en italiensk domstol fått en begäran om ett förhandsavgörande angående huruvida den italienska skatten på företagens tillgångar är förenlig med det ändrade direktiv 69/335/EEG av den 17 juli 1969, som handlar om indirekta skatter på kapitalanskaffning.

I sin dom av den 27 oktober 1998 (mål C-4/97 - Manifattura italiana Nonwoven SpA) fastslog EG-domstolen att skatten på företagens nettotillgångar inte utgjorde någon avgift på tillskott och inte heller någon skatt med samma utmärkande drag som en sådan avgift. Domstolen fastslog därmed att uppbörd av denna skatt från aktiebolag inte strider mot ovan nämnda direktiv.

Avslutningsvis skulle kommissionen vilja upplysa frågeställaren om att denna skatt numera är slopad.

(1) EGT L 249, 3.10.1969, s. 25.

(2) EGT L 103, 18.4.1973, s. 13.
SKRIFTLIG FRÅGA E-2950/98

från Cristiana Muscardini (NI) till kommissionen

(8 oktober 1998)

Angående: Erkännande av examina

I svaret på den skriftliga frågan E-1304/98(1) som jag presenterade den 29 april 1998 refereras inte på något sätt till frågeställningen i punkt 3 som jag för enkelhetens skull skriver på nytt: "Vilka villkor bör en italiensk student som innehar en "Master of Arts" från brittiska Open University uppfylla för att få sin examen erkänd?"

1. Kan kommissionen tillhandahålla den information som efterfrågas eller i annat fall

2. ange vem de studenter som befinner sig i denna situation kan vända sig till för att få korrekta upplysningar?

3. Utesluter kommissionen möjligheten att vidta lämpliga åtgärder för att dessa studenters rättigheter skall erkännas?

Svar från Edith Cresson på kommissionens vägnar

(18 november 1998)

Som svar på den första frågan upprepar kommissionen vad den redan sagt i svaret på den skriftliga frågan E-1304/98 från parlamentsledamoten(2), nämligen att det inte finns något automatiskt erkännande av diplom. Härav följer att "Master of Arts" vid det brittiska Open University inte automatiskt erkänns i Italien, och för övrigt inte heller i övriga medlemsstater. Som svar på den tredje frågan är kommissionen angelägen om att återigen understryka att erkännande av diplom och de villkor som innehavaren måste uppfylla för att diplomet skall erkännas ligger på medlemsstaternas ansvar. Med tanke på det mångskiftande innehållet och de olika strukturer när det gäller högre utbildning inom gemenskapen, bedöms varje diplom för sig. Följaktligen skall de studerande vid Open University med en "Master of Arts" vända sig till de italienska myndigheterna om de vill få sitt diplom erkänt i Italien.

(1) EGT C 354, 19.11.1998, s. 89.

(2) EGT C 354, 19.11.1998.
SKRIFTLIG FRÅGA E-3002/98

från Gerhard Hager (NI) till kommissionen

(8 oktober 1998)

Angående: Förslag till direktiv som dragits tillbaka

Kommissionens ordförande Santer skall i den diskussion om subsidiaritet och riskerna för en centralistisk diskussion som inleddes av Helmut Kohl och Jacques Chirac ha betonat att Europeiska kommissionen i sin nuvarande sammansättning har dragit tillbaka 145 förslag till direktiv sedan den tillsattes 1995 (APA 647 av den 16 juni 1998/19.40). Kan kommissionen mot den bakgrunden

- bekräfta denna uppgift och, eventuellt,

- i detalj ange vilka förslag det har gällt och, om möjligt, ange skälen till varför kommissionen har dragit tillbaka dem?

Svar från Jacques Santer på kommissionens vägnar

(20 november 1998)

Sedan 1995 har kommissionen dragit tillbaka 143 förslag som inte längre varit aktuella: 61 förslag under 1995, 48 under 1996 och 34 under 1997. Kommissionen vill påpeka att det inte bara rör sig om förslag till direktiv utan förslag i allmänhet. I vissa fall har förslagen förlorat sin aktualitet på grund av vissa händelser (när den juridiska, ekonomiska eller politiska situation som motiverat förslaget har ändrats eller när målet för förslaget uppnåtts på annat sätt) och i andra fall på grund av att kommissionens förhållningssätt har ändrats (t.ex. när ett nytt förslag redan lagts fram eller håller på att utarbetas).

De detaljerade listorna över dessa förslag har givetvis överlämnats till parlamentet. Förteckningen för 1995 överlämnades den 14 november 1995(1), den för 1996 den 21 november 1996(2) och 1997 års förteckning den 4 februari 1998(3).

(1) EGT C 344, 22.12.1995.

(2) EGT C 2, 4.1.1997.

(3) EGT C 40, 7.2.1998.
SKRIFTLIG FRÅGA E-2994/98

från Roberto Mezzaroma (PPE) till rådet

(19 oktober 1998)

Angående: Reformering av lagen om representation i de väpnade styrkorna i Italien

Den 21 juli 1998 antog deputeradekammarens försvarsutskott lagtexten till reformering av representationen i de väpnade styrkorna.

Lagtexten tydliggör bristen på politisk vilja vad gäller att på ett innovativt sätt reformera det representationssystem som har till uppgift att förbättra förhållandena inom militären.

Lagen har bemötts med största likgiltighet och kritiska reaktioner har uteblivit, vilket visar på en allvarlig och farlig brist på intresse från militärledningens sida till innehållet i lagen i fråga.

Sedan många år tillbaka finns inom ramen för de väpnade styrkorna i Europas länder en lag genom vilken man på ett omfattande sätt värnar om militärers grundläggande rättigheter. Europaparlamentet antog 1985 och 1997 en rekommendation för att militärer effektivt skall företrädas. Anser därför inte rådet att det behövs särskilda rekommendationer - utan att för den sakens skull förfördela det italienska parlamentets autonomi - för att den nya lagen som förelagts senaten för godkännande skall innefatta den konstitutionella rätten att skydda den grundläggande och omistliga föreningsrättigheten och anpassas till liknande lagar i andra europeiska länder inom ramen för en gemensam försvarspolitik i Västeuropeiska unionen?

Svar

(14 december 1998)

Den ärade parlamentsledamotens fråga faller inte under rådets behörighet.
SKRIFTLIG FRÅGA E-2945/98

från Umberto Bossi (NI) till rådet

(19 oktober 1998)

Angående: Den italienska regeringens försening vad gäller upprättandet av en garantifond för små och medelstora företag

Rådet (ekonomiska och finansiella frågor) har godkänt ett anslag på 420 miljoner ecu för olika stödåtgärder för små och medelstora företag, bland annat en garantifond för lån som förutsätter att medlemsstaterna bidrar ekonomiskt.

Det italienska industriministeriet har inlett, men inte avslutat, ett lagstiftningsförfarande för att införa ett dekret om upprättandet av en nationell garantifond som skall komplettera den europeiska garantifonden. Den italienska garantifonden skulle varit färdig att tas i bruk i mitten av september, men man räknar med att det kommer att dröja länge än, innan den är färdig att utnyttjas.

På grund av att dekretet inte trätt i kraft kan de italienska små och medelstora företagen för femtionelfte gången inte dra nytta av gemenskapsstöden, vilka i stället kommer att utnyttjas av andra stater som är mer påpassliga vad gäller att anpassa sina egna instrument till de möjligheter som gemenskapen erbjuder. Den italienska regeringens försening drabbar således endast de som skulle vara berättigade till gemenskapsstöd, i detta fall de små och medelstora företagen.

Hur tänker rådet värna om de små och medelstora företag som drabbas av att deras respektive stater försenats med eller underlåtit att anpassa sin lagstiftning?

Vilka åtgärder tänker rådet vidta gentemot de nationella regeringar som, genom att inte vidta ändamålsenliga åtgärder, skadar producenterna i deras egna länder?

Svar

(14 december 1998)

I enlighet med behörighetsfördelningen mellan institutionerna i Fördraget har rådet inte behörighet att ombesörja att gemenskapsåtgärderna tillämpas i medlemsstaterna.
SKRIFTLIG FRÅGA E-2488/98

från Undine-Uta Bloch von Blottnitz (V) och Edith Müller (V) till kommissionen

(30 juli 1998)

Angående: Stöd från EU och förbättrandet av kärnsäkerheten i Central- och Östeuropa

EU anslår bland annat inom ramen för programmen Phare och Tacis betydande summor för att förbättra kärnsäkerheten i CÖE-länderna.

Kan kommissionen ge sifferuppgifter (i procent eller i reella tal) om hur dessa olika stöd från EU har bidragit till att förbättra kärnsäkerheten i mottagarländerna sedan programmen utarbetades?
SKRIFTLIG FRÅGA E-3179/98

från Herbert Bösch (PSE) till kommissionen

(27 oktober 1998)

Angående: Socialklausuler för Phare-programmet

Phare-programmet har utvecklats till ett instrument för stöd till central- och östeuropeiska länder med tanke på deras medlemskap.

Det visar sig nu vara viktigt att vid genomförandet av dessa program säkerställa att medlen används i enlighet med den europeiska socialpolitiken och de grundläggande sociala rättigheterna i sociala stadgan med utgångspunkt från gemenskapsrätten.

Kommissionen ombeds därför att svara på följande frågor:

1. Hur kontrolleras det att de grundläggande sociala rättigheterna respekteras vid tilldelning av Phare-program?

2. Vad skulle hända om brott konstaterades och vilket förfarande skulle inledas?

3. Har det tidigare funnits fall där sådana problem har förekommit?

Svar från Hans van den Broek på kommissionens vägnar

(18 november 1998)

1. En av de viktigaste aspekterna inom Phare-programmet är att stödmottagarna respekterar de grundläggande sociala rättigheter som är en väsentlig del av gemenskapens regelverk. I den något omorienterade Phare-strategin, som numera är inriktad på anslutning till unionen, ingår inte bara de områden där det finns uttryckliga bestämmelser, t.ex. för arbetsrätt, arbetsmarknadsdialog, lika behandling, social trygghet, folkhälsa, hälsa och säkerhet i arbetet samt migrerande arbetstagare, utan också de områden av europeisk lagstiftning som inte utgörs av bindande rättsregler utan härleds från den sociala stadgan. När förslag till program eller enskilda projekt läggs fram för godkännande av stöd enligt Phare tas hänsyn till huruvida överensstämmelse råder med gemenskapens sociala regelverk i vid mening.

Det finns även Phare-program som uteslutande avser det sociala regelverket i snäv bemärkelse. Samordnade åtgärder rörande reform av den sociala tryggheten i de central- och östeuropeiska länderna och Lien- och partnerskapsprogrammen inriktas på att stödja projekt till förmån för minoriteter, mindre gynnade grupper och aktörer på det socioekonomiska området som utförs av icke-statliga organisationer.

I partnerskapen för anslutning anges också som en prioritet på medellång sikt att de central- och östeuropeiska länderna skall vidta ett antal åtgärder vad gäller sysselsättning och sociala frågor. Tilldelning av anslag är bl.a. beroende av att dessa prioriteter respekteras.

2. och 3. Kommissionen har ingen uppgift om att något Phare-program eller enskilt projekt skulle överträda bestämmelserna enligt gemenskapens sociala regelverk. Om den upptäcker att detta sker eller uppmärksammas på detta kommer den inte att tveka att på lämpligt sätt genast rätta till situationen.
SKRIFTLIG FRÅGA E-3137/98

från Ernesto Caccavale (UPE) till kommissionen

(16 oktober 1998)

Angående: Marknadspriser på utbildningsverksamhet som medfinansieras av Europeiska socialfonden

I sitt svar på den skriftliga frågan P-1145/98(1) förklarade kommissionen att när det gäller utbildningsverksamhet som medfinansieras av Europeiska kommissionen är de tjänster som ett utbildningsorgan tillhandahåller det konsortium eller den sammanslutning det är medlem i lagliga, liksom det är lagligt att debitera dessa tjänster till marknadspriser. Man slår alltså tydligt fast att kravet på att verksamheten inte skall vara vinstdrivande gäller konsortiet/sammanslutningen och inte dess medlemmar.

Mot bakgrund av kravet på enhetliga kontrollmetoder i enlighet med faktablad 4 (rörande stödberättigade utgifter under strukturfonderna) skulle jag vilja veta vilka av följande metoder som är förenlig med marknadspriser:

a) beräknade (avräknade) priser som är likvärdiga med eller lägre än EU:s parametrar,

b) beräknade (avräknade) priser som är likvärdiga med eller lägre än minst två andra anbud till sammanslutningen/konsortiet från andra anbudsgivare (i enlighet med ett beslut i revisionsrätten i tidigare, liknande fall).

Svar från Pádraig Flynn på kommissionens vägnar

(30 november 1998)

Som uppföljning till svaret på parlamentsledamotens skriftliga fråga P-1145/98 skulle kommissionen vilja framhålla att enhetligheten när det gäller utgifter för utbildningsåtgärder omfattas av en särskild bestämmelse i gemenskapens lagstiftning. I artikel 2 i förordning (EEG) 2084/93(2) fastställs att "kommissionen skall säkerställa att fondens utgifter för utbildningsåtgärder av samma typ inte utvecklar sig på olika sätt".

I enlighet med kommitténs yttrande och artikel 28 i förordning (EEG) 4253/88(3) fastställer kommissionen därför för varje medlemsstat, i samråd med medlemsstaten i fråga, preliminära genomsnittsutgifter enligt typ av utbildning. Man beslutar om jämförbara kostnader, som sedan definieras i arbetsmarknadsministeriets cirkulärbrev nr 98/95, på den plats där partnerskapet inrättas, med hänvisning till lärarkategorier. I cirkulärbrev nr 101/97 från samma ministerium fastställs yrkeskategorier och relevanta ersättningstak.

Det innebär att de angivna priserna måste stämma överens med de parametrar som fastställts av de cirkulärbrev från arbetsmarknadsministeriet som nämns ovan.

(1) EGT C 402, 22.12.1998, s. 80.

(2) EGT L 193, 31.7.1993.

(3) EGT L 374, 31.12.1988.
SKRIFTLIG FRÅGA E-2864/98

från Hiltrud Breyer (V) till rådet

(28 september 1998)

Angående: Anpassning av gränsvärdena till barn, konsekvensbedömning med tanke på barn, ekologisk barnrätt

De gränsvärden som fastställts i EU:s olika miljödirektiv rättar sig uteslutande efter en vuxen människas kroppsbyggnad. Barn är mycket känsliga för miljöföroreningar och insjuknar oftare i till exempel allergier, bronkit eller psykosomatiska sjukdomar till följd av sin storlek och till följd av de fortfarande håller på att växa. Fram tills dags dato har barn och deras särskilda känslighet inte beaktats när gränsvärden fastställts.

Har rådet för avsikt att i framtiden anpassa beräkningen av gränsvärdena efter barn? Om så inte är fallet, varför inte? På vilket sätt ämnar rådet tackla detta problem?

Kommer barns hälsotillstånd vid ökade ozonhalter att beaktas i det ozondirektiv som håller på att utarbetas och kommer gränsvärdet för ozon att göras ännu lägre?

Anser rådet att man vid sidan om konsekvensbedömningar för miljön även bör utarbeta en konsekvensbedömning med tanke på barn vid stora projekt? Om så är fallet, på vilket sätt har rådet tänkt utforma bedömningen? På vilket sätt skall ett direktiv om konsekvensbedömning med tanke på barn tillämpas?

Kunde rådet tänka sig att överta lagstiftningsinitiativet när det gäller gränsvärden och konsekvensbedömning med tanke på barn vid storprojekt?

Svar

(27 november 1998)

1. Rådet inser vikten av att skydda hälsan bland gemenskapens medborgare. Detta är för övrigt ett av målen för miljöpolitiken där barns hälsa och välbefinnande givetvis ingår.

I sin gemensamma ståndpunkt om ett förslag till direktiv om fastställande av gränsvärden för svaveldioxid, kvävedioxid och kväveoxider samt partiklar och bly i luften, antagen den 24 september 1998 införde rådet som exempel ett skäl i ingressen där det påminns om att de gränsvärden som fastställs utgör minimikrav och att medlemsstaterna kan införa ännu strängare gränsvärden "för att skydda hälsan hos känsliga befolkningsgrupper som barn och patienter på sjukhus".

2. Rådet ingriper dock inte när kommissionens förslag är på förberedelsestadiet eftersom kommissionen, som den ärade parlamentsledamoten vet, har rätten till lagstiftningsinitiativ i gemenskapen.
SKRIFTLIG FRÅGA E-2593/98

från Alexandros Alavanos (GUE/NGL) till kommissionen

(1 september 1998)

Angående: Avtal om telekommunikationer, energi, vattenförsörjning och transport

Enligt vad som stått i den grekiska pressen betvivlar kommissionen att Grekland verkligen genomför de avtal om telekommunikationer, energi, vattenförsörjning och transport till ett värde av ett tusen miljarder drakmer, vilka ingåtts av offentliga myndigheter med privata företag mot slutet av 1997.

De projekt som planerats enligt dessa avtal anses vara särskilt viktiga och allt som försvårar genomförandet av dem kommer att åsamka allvarliga problem. Kan kommissionen därför ge besked om det förekommit problem i samband med att avtalen ingåtts, vari problemen bestått, vilka avtal det i så fall gäller och vad kommissionen tänker göra för att råda bot på den uppkomna situationen?

Svar från Mario Monti på kommissionens vägnar

(27 oktober 1998)

Kommissionen har mottagit klagomål, vilka bekräftats av uppgifter som publicerats i den grekiska pressen, om att det skulle ha förekommit diskriminering av vissa företag på grund av deras nationalitet, när offentliga myndigheter i Grekland slutit programavtal inom vissa sektorer (de sektorer som avses i rådets direktiv 93/38/EEG av den 14 juni 1993 om samordning av upphandlingsförfarandet för enheter som har verksamhet inom vatten-, energi-, transport- och telekommunikationssektorerna(1)). Kommissionen har därefter kontaktat de grekiska myndigheterna för att få klarhet i frågan.

Enligt de uppgifter kommissionen förfogar över visar det sig att dessa avtal, som representerar ett sammanlagt värde av cirka 3,6 miljarder ecu, har ingåtts av offentliga grekiska företag strax innan direktiv 93/38/EEG trädde i kraft i Grekland. Kommissionen konstaterar dock att även om det inte på detta område funnits några specifika tillämpliga bestämmelser i gemenskapens sekundärrätt (eftersom direktiv 93/38/EEG inte var tillämpligt i Grekland vid den aktuella tidpunkten), var avtalen ändå underställda EG-fördragets allmänna regler och principer, och särskilt principen om att ingen skall diskrimineras på grund av sin nationalitet.

Kommissionen håller på att utreda med de grekiska myndigheterna om det verkligen rör sig om ett fall av diskriminering av företag på grund av deras nationalitet. Om det visar sig nödvändigt kommer kommissionen att inleda ett förfarande i enlighet med artikel 169 i EG-fördraget.

(1) EGT L 199, 9.8.1998.
SKRIFTLIG FRÅGA E-2752/98

från Alexandros Alavanos (GUE/NGL) till kommissionen

(10 september 1998)

Angående: Kostnaderna för social omsorg i Europeiska unionen

Enligt kommissionens rapport (KOM(98) 0243) om sociala kostnader i medlemsstaterna år 1997 är skillnaderna mellan kostnaderna i de olika medlemsstaterna fortsättningsvis stora. På Irland och i Grekland rör de sig mellan 20 % och 21 % av BNP men uppgår i Sverige till 36 %. Vad arbetslöshetsbidragen beträffar är skillnaderna också stora. I Danmark och Frankrike kan arbetslöshetsbidraget uppgå till 60-65 % av lönen medan det i Grekland utgör 25 % av lönen. Med beaktande av ovanstående, samt av det faktum att 35 % av hushållen (enligt uppgifter i samma rapport) angett de sociala bidragen som huvudinkomstkälla, och att 40 % av dessa hushåll skulle räknas som fattiga om de inte fick dessa bidrag, vill jag fråga kommissionen vilka åtgärder den tänker vidta för att åstadkomma en harmonisering av de sociala kostnaderna i medlemsstaterna och för att lindra fattigdomen, i synnerhet i länder som Grekland, vars sociala kostnadsnivå är en av de lägsta, detta samtidigt som Greklands regioner är de fattigaste i Europa, räknat i BNP per capita.

Svar från Pádraig Flynn på kommissionens vägnar

(22 oktober 1998)

Varje medlemsstat ansvarar för organisation och finansiering av sitt eget sociala trygghetssystem. De offentliga utgifterna för den sociala tryggheten i medlemsstaterna varierar avsevärt mellan de enskilda medlemsstaterna och sträcker sig från 20 % av bruttonationalprodukten (BNP) i Irland till 36 % i Sverige(1).

Mot bakgrund av detta är det på sin plats att påpeka att enbart storleken på offentliga utgifter för social trygghet inte ger en helhetsbild av en medlemsstats befintliga sociala trygghet. Faktiska transfereringar kan i princip göras genom skattelättnader eller skatteavdrag lika väl som genom utbetalning av bidrag och kommer i detta fall att avspeglas i lägre inkomster snarare än utgifter. Den offentliga sektorns andel av en medlemsstats allmänna sociala trygghetssystem återspeglar inte endast den specifika befolkningsstrukturen och framförallt hushålls- och familjestrukturen, utan också de yrkesbaserade och privata systemens relativa betydelse.

Kommissionen främjar medlemsstaternas samarbete som syftar till att förenhetliga mål och politiska riktlinjer inom social trygghet. I slutet av 1998 kommer kommissionen att lägga fram en rapport om genomförandet av rådets rekommendation 92/441/EEG av den 24 juni 1992 om gemensamma kriterier för tillräckliga resurser och socialt bistånd inom de sociala trygghetssystemen(2), och i början av 1999 ett meddelande med en bedömning av genomförandet av rådets rekommendation 92/442/EEG av den 27 juli 1992 om enhetliga mål och riktlinjer inom social trygghet2.

I artikel 137 i Amsterdamfördraget införs en ny uppgift för unionen att vidta åtgärder för att bekämpa social utslagning.

(1) Rapporten om social trygghet i Europa.

(2) EGT L 245, 26.8.1992.