SKRIFTLIG FRÅGA E-0890/02

från Antonio Di Pietro (ELDR) till kommissionen

(3 april 2002)

Ämne: Skydd för arbetstagares hälsa och säkerhet

I Italien har de främsta gemenskapsdirektiven i fråga om säkerhet och hälsa på arbetsplatser införlivats genom lagdekret nr 626/94, vilket ändrats genom lagdekret nr 242/96.

Genom artikel 1a i lag nr 1 av den 8 januari 2002 ändrades i 1996 års lagdekret. Genom denna artikel får även specialister i samhällsmedicin och rätts- och försäkringsmedicin rätt att utföra uppgifter som behörig läkare för skydd av arbetstagares säkerhet och hälsa på arbetsplatser, vilka uppgifter hittills varit förbehållna läkare specialiserade i företagshälsovård.

I Italien regleras den yrkesutbildning och de motsvarande vetenskapliga ämnesområden för att bli specialist inom ett visst medicinskt område genom lag (nr 245/90) och ministerdekret (nr 88 av den 11 maj 1995, GURI 1995) i vilka det inte föreskrivs en specifik utbildning inom ovannämnda område för specialister inom samhällsmedicin och rätts- och försäkringsmedicin (sistnämnda utbildning är inte ens harmoniserad på europeisk nivå). Anser inte kommissionen att ovannämnda artikel 1a uppenbart strider mot principen om att Europeiska unionen åtar sig att bibehålla en hög skyddsnivå för folkhälsan, mot EEG:s rekommendation till medlemsstaterna år 1962 samt mot andra beprövade rekommendationer från behöriga internationella organ (ILO, ICOH, WHO) som för att skydda arbetstagares hälsa alltid, uttryckligen och uteslutande, föreskriver att ansvarig läkare inom detta område skall vara utbildad i företagshälsovård?

Anser inte kommissionen att tillämpningen av artikel 1a kan visa sig farlig för skyddet av arbetstagares hälsa och säkerhet, då specialister i samhällsmedicin och rätts- och försäkringsmedicin är otillräckligt utbildade, och således inte tillräckligt kunniga?

Anser kommissionen inte att en fullständig och fördjupad yrkesutbildning är nödvändig för utövandet av en specialiserad medicinsk verksamhet?

Gemensamt kompletterande svarpå de skriftliga frågorna E-0189/02 och E-0890/02ingivet av Anna Diamantopoulou på kommissionens vägnar

(4 juni 2002)

Kommissionen delar till fullo parlamentsledamotens uppfattning om att det är viktigt att personer som ansvarar för hälsoundersökningar av arbetstagare har lämplig kompetens.

Den italienska lagen nr 1 av den 8 januari 2002 om omsättning av lagdekret nr 402 av den 12 november 2001 innehåller bland annat följande bestämmelse: Artikel 1a (om ändring av lagdekret nr 626 av den 19 september 1994) 1. I artikel 2.1 d led 1 i lagdekret nr 626 av den 19 september 1994 skall eftereller i arbetshälsovårdföljande ordalydelse införas:eller i förebyggande hygien och hälsovård eller i rätts- och försäkringsmedicin.

Av detta följer att lag nr 1 av den 8 januari 2002 lägger till läkare med specialisering på hygien och rätts- och försäkringsmedicin i ordalydelsen i artikel 2 d i lagdekret nr 626/94, där det för tillämpningen av bestämmelserna i dekretet föreskrivs att med behörig läkare avses:

en läkare med någon av följande examina:

- Specialisering på arbetsmedicin eller förebyggande hälsovård för arbetstagare och psykoteknik eller arbetstoxikologi eller industrihygien eller arbetshygien eller företagshälsovård, och annan specialisering som i förekommande fall anges i dekret från hälso- och sjukvårdsministeriet med godkännande av ministern med ansvar för universitet och vetenskaplig och teknisk forskning.

- Doktorsgrad eller behörighet i förebyggande arbetsmedicin eller förebyggande arbetshälsovård och psykoteknik eller arbetstoxikologi eller industrihygien eller arbetsfysiologi och arbetshygien.

- Tillstånd enligt artikel 55 i lagdekret nr 277 av den 15 augusti 1991.

Genom lagdekret nr 626/94 av den 19 september 1997 införlivas flera arbetsmiljödirektiv i den italienska rättsordningen, särskilt direktiven 89/391/EEG(1), 89/654/EEG(2), 89/655/EEG(3), 89/656/EEG(4), 90/269/EEG(5), 90/270/EEG(6), 90/394/EEG(7) (ändrat) och 90/679/EEG(8) (ändrat).

Enligt vissa av dessa direktiv skall åtgärder för att säkerställa en lämplig hälsoundersökning av arbetstagarna fastställas av medlemsstaterna enligt nationell lagstiftning och/eller praxis (t.ex. artikel 14.1 i direktiv 90/394/EEG) och enligt de praktiska rekommendationer för hälsoundersökning av

arbetstagare som anges i bilagorna (t.ex. bilaga 2 till direktiv 90/394/EEG). I denna bilaga anges bland annat följande: Övervakningen av arbetstagarnas hälsa skall göras enligt de principer och den praxis som råder inom yrkesmedicin .

Inte i något arbetsmiljödirektiv finns bestämmelser om att hälsoundersökningar av arbetstagare skall utföras av en läkare som är specialiserad på arbetsmedicin. I vissa av direktiven finns bara ett krav på att hälsoundersökningen skall ske enligt de principer och den praxis som råder inom yrkesmedicin, vilket inte nödvändigtvis innebär att personerna i fråga måste ha en särskild examen med inriktning på arbetsmedicin.

De berörda direktiven ger således medlemsstaterna möjlighet att själva fastställa vilka kvalifikationer som skall krävas på nationell nivå för att utföra hälsoundersökningar av arbetstagare.

I de relevanta arbetsmiljödirektiven föreskrivs en skyldighet för medlemsstaterna att säkerställa en adekvat hälsoundersökning i enlighet med nationell lagstiftning och/eller praxis. Det finns inget som tyder på att hälsoundersökningar som utförs av andra personer än läkare med specialisering på arbetsmedicin inte skulle vara adekvat.

I övrigt bör kommissionens rekommendation nr 831 av den 20 juli 1962 nämnas. I denna uppmuntrar kommissionen medlemsstaterna att harmonisera sin lagstiftning och utbildning inom området arbetsmedicin(9). I detta avseende fäster kommissionen parlamentsledamotens uppmärksamhet på det faktum att rekommendationer inte är tvingande och att medlemsstaterna följer dem på frivillig grund.

Den närmare granskningen av de italienska bestämmelserna har därför inte visat att det föreligger något brott mot gemenskapsrätten.

(1) Rådets direktiv 89/391/EEG av den 12 juni 1989 om åtgärder för att främja förbättringar av arbetstagarnas säkerhet och hälsa i arbetet, EGT L 183, 29.6.1989.

(2) Rådets direktiv 89/654/EEG av den 30 november 1989 om minimikrav för säkerhet och hälsa på arbetsplatsen (första särdirektivet enligt artikel 16.1 i direktiv 89/391/EEG), EGT L 393, 30.12.1989.

(3) Rådets direktiv 89/655/EEG av den 30 november 1989 om minimikrav för säkerhet och hälsa vid arbetstagares användning av arbetsutrustning i arbetet (andra särdirektivet enligt artikel 16.1 i direktiv 89/391/EEG), EGT L 393, 30.12.1989.

(4) Rådets direktiv 89/656/EEG av den 30 november 1989 om minimikrav för säkerhet och hälsa vid arbetstagares användning av personlig skyddsutrustning på arbetsplatsen (tredje särdirektivet enligt artikel 16.1 i direktiv 89/391/EEG), EGT L 393, 30.12.1989.

(5) Rådets direktiv 90/269/EEG av den 29 maj 1990 om minimikrav för hälsa och säkerhet vid manuell hantering av laster där det finns risk för att arbetstagare drabbats av skador, särskilt i ryggen (fjärde särdirektivet enligt artikel 16.1 i direktiv 89/391/EEG), EGT L 156, 21.6.1990.

(6) Rådets direktiv 90/270/EEG av den 29 maj 1990 om minimikrav för säkerhet och hälsa i arbete vid bildskärm (femte särdirektivet enligt artikel 16.1 i direktiv 89/391/EEG), EGT L 156, 21.6.1990.

(7) Rådets direktiv 90/394/EEG av den 28 juni 1990 om skydd för arbetstagare mot risker vid exponering för carcinogener i arbetet (sjätte särdirektivet enligt artikel 16.1 i direktiv 89/391/EEG), EGT L 196, 26.7.1990.

(8) Rådets direktiv 90/679/EEG av den 26 november 1990 om skydd för arbetstagare mot risker vid exponering för biologiska agenser i arbetet (sjunde särdirektivet enligt artikel 16.1 i direktiv 89/391/EEG), EGT L 374, 31.12.1990.

(9) EGT B 80, 31.8.1962.