SKRIFTLIG FRÅGA E-2571/00

från Robert Goebbels (PSE) till kommissionen

(1 augusti 2000)

Ämne: Förseningar vid utbetalningar från kommissionen

Europaparlamentet har just slutligen tillstyrkt direktivet om betalningsförseningar. Detta direktiv ålägger såväl den privata som den offentliga sektorn att betala räkningar inom 30 dagar. I annat fall blir straffräntor aktuella.

Anser kommissionen inte att det är nödvändigt att redan nu anta de principer som den föreslagit och fått medlemsstaterna att anta?

Frågeställaren har tagit emot många klagomål från privata företag som ibland får vänta i flera månader på utbetalningar för tjänster som tillhandahållits Europeiska unionen i allmänhet och kommissionen i synnerhet.

Särskilt de ökade kontrollerna och den byråkrati som dessa medför har avsevärt förlängt de tidsfrister som kommissionen behöver för att betala för sina åtaganden. Detta gäller exempelvis samtliga gemenskapsprogram (Phare, Tacis, samriskföretag Phare-Tacis (JOV), EC investment partners (ECIP), europeiska samriskföretag osv.), där vissa berörda företag måste genomgå upprepade kontroller utan att finansieringsavtalen, som ändå undertecknats, leder till utbetalningar från kommissionens tjänsteenheter.

Det finns uppenbarligen en besatthet i fråga om kontroller i förening med många högt uppsatta tjänstemäns uppenbara vilja att inte ta sitt ansvar utan att skydda sig genom att i mångdubbel utsträckning efterfråga upplysningar, efterfråga fler styrkande handlingar, låta genomföra extern revision och tillämpa alla övriga byråkratiska uppfinningar som tjänar som paraply åt administrationen.

Detta avskyvärda klimat har blivit en mardröm för många privata företag som samarbetar med kommissionens tjänsteenheter.

Borde inte kommissionen tillämpa de viktiga principer, som den vill att den privata sektorn skall anta, på sina egna tjänsteenheter, särskilt när det gäller administrativ förenkling, kampen mot betalningsförseningar och snabb handläggning av samtliga ärenden?

Svar från Michaele Schreyer på kommissionens vägnar

(31 oktober 2000)

I Europaparlamentets och rådets direktiv 2000/35/EG om bekämpande av sena betalningar vid handelstransaktioner(1) fastställs att att ränta skall betalas från dagen efter den förfallodag eller den betalningsperiod som fastställs i avtalet. Om förfallodagen eller betalningsperioden inte fastställs i avtalet skall ränta automatiskt betalas, utan att det krävs en påminnelse, 30 dagar efter den dag då gäldenären mottog fakturan eller en likvärdig begäran om betalning.

I direktivet fastställs också att borgenären skall vara berättigad till dröjsmålsränta om han har fullgjort sina avtalsenliga och lagenliga skyldigheter och inte har mottagit det förfallna beloppet i tid, dock inte om gäldenären inte är ansvarig för dröjsmålet.

Kommissionen har tillämpat dessa bestämmelser på sina egna transaktioner sedan andra halvåret 1997, då kommissionen beslutade att i sina avtal införa en klausul som formellt kräver att betalning skall ske inom 60 dagar och att gäldenären kan begära ränta för sen betalning när 60-dagarsgränsen överskridits.

Kommissionen är dock medveten om de problem som uppstår på grund av att det tar lång tid för den att betala sina räkningar. I juli 2000 fastställdes ett antal riktlinjer för kommissionens avdelningar i linje med de mål som fastställs i vitboken om reformen av kommissionen(2). Att snabba på betalningarna har setts som en väg att främja en serviceinriktad kultur inom kommissionen.

Vissa av riktlinjerna gäller förenklade kontroller av gäldenärens arbete. Det rekommenderas till exempel att rapporter skall godkännas inom en viss tid, att de tekniska bilagorna till avtal (som beskriver vad gäldenärerna skall leverera till kommissionen i varje skede av projektet) skall utformas med omsorg och vara kontrollerbara för båda parter, att de finansiella klausulerna skall förenklas och att färre stöddokument skall krävas för betalningskrav enligt avtal baserade helt eller delvis på förfaranden för ersättning av kostnader genom att man fastställer standardbelopp för vissa typer av utgifter, till exempel resekostnader.

Kommissionen måste ändå kontrollera om de betalningar den gör är helt berättigade, vilket innebär att alla betalningskrav som inkommer till kommissionen måste kontrolleras.

(1) EGT L 200, 8.8.2000.

(2) KOM(2000) 200 slutlig.