ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
SKRIFTLIG FRÅGA P-2817/99

från Niels Busk (ELDR) till kommissionen

(7 januari 2000)

Ämne: Tullbehandling av T5-dokument

T5-dokument skall efter stämpling vid utfartstullkontoret översändas till myndigheterna (tullväsende, postväsende och/eller interventionsorgan), medan exportören fortfarande har det fulla ansvaret.

Kommer kommissionen att ta initiativ till att myndigheterna även får ansvar för returnering av T5-dokument och till att T5-dokument som försvunnit i samband med myndigheters hantering automatiskt behandlas som force majeur?

Kan kommissionen se till att samtliga interventionsorgan blir skyldiga att informera exportörer ifall T5-dokument saknas, vilket bör ske högst tre månader efter det att en vara anmäls till tullförfarande?

Kommer kommissionen att ta initiativ till att nationella interventionsorgan blir skyldiga att inrätta ett datoriserat system som är direktkopplat så att de kan spåra aktuella T5-dokument?

Svar från Frederik Bolkestein på kommissionens vägnar

(3 februari 2000)

Vid användningen av kontrollexemplar T5 för kontroll avseende användningen av eller bestämmelsen för jordbruksprodukter som skall exporteras till land utanför gemenskapen är det bestämmelsetullkontoret som skall sörja för kontrollen avseende den användning eller bestämmelse som föreskrivs (i detta fall för utförseln ur tullområdet) och, vid behov genom att behålla en kopia, registrera uppgifterna från T5-kontrollexemplaren och resultatet av de kontroller som utförts. Originalet skall,

när alla nödvändiga formaliteter är genomförda och efter det att bestämmelsekontoret vederbörligen påtecknat det, utan dröjsmål sändas till den adress som anges på dokumentet (tullmyndigheten eller interventionsorganet) (artiklarna 482.4 och 483 i kommissionens förordning (EG) nr 2454/93 av den 2 juli 1993(1): tillämpningsföreskrifter för gemenskapens tullkodex).

Under dessa omständigheter är det redan myndigheterna som ansvarar för att originalet återsänds och om det går förlorat efter det att det återsänts av bestämmelsetullkontoret kan detta, eftersom det registrerat uppgifterna och resultatet av de kontroller som utförts, bekräfta att varorna verkligen fått den användning eller bestämmelse som föreskrivits. I detta fall får enligt artikel 486.4 i den ovan nämnda förordningen även ett duplikat eventuellt utfärdas under förutsättning att detta antecknas av bestämmelsetullkontoret. Kommissionen anser således att det i detta fall inte är nödvändigt att använda begreppet force majeure.

Kommissionen anser att medlemsstaterna är bäst lämpade att bedöma och besluta om det är lämpligt att de nationella interventionsorganen inom tre månader efter det att exportdeklarationen mottagits underrättar exportörerna om att kontrollexemplar T5 inte har återsänts och om ett datasystem behöver inrättas i detta syfte. Kommissionen anser det inte lämpligt att föreslå att nya bestämmelser antas som får bindande verkan på de nationella interventionsorganen.

(1) EGT L 253, 11.10.1993.
SKRIFTLIG FRÅGA P-2860/99

från Rolf Linkohr (PSE) till kommissionen

(7 januari 2000)

Ämne: Kraftverket Rheinfelden främjande av stora vattenkraftverk

Kraftverket Rheinfelden vid Rhen planerar att bygga ut produktionen av vattenkraft från 25,7 till 116 megawatt. Genom denna utbyggnad skall man ersätta det gamla kraftverket från 1898 som måste moderniseras. Övergången måste inledas senast i mitten av 2003, annars upphör koncessionen beträffande rätten att utnyttja vattnet och därmed tillståndet att producera el på denna plats.

Stora vattenkraftverk omfattas för närvarande varken av tyska eller europeiska program för främjande av förnybara energiformer. Den utbyggnad av kraftverket Rheinfelden som krävs skulle vara omöjlig i nuvarande situation. Om stora vattenkraftverk som Rheinfelden inte längre kan byggas av ekonomiska skäl, kommer Europeiska unionen att ha ännu svårare att uppfylla sina åtaganden från Kyoto när det gäller att minska koldioxidutsläppen.

1. Känner kommissionen till fallet med Rheinfelden? Förekommer liknande fall i andra länder?

2. Vad anser kommissionen om detta fall?

3. Ser kommissionen någon möjlighet att detta fall kan omfattas av det planerade direktivet om främjande av elektricitet som härrör från förnybara energikällor på den inre elmarknaden?

Svar från Loyola de Palacio på kommissionens vägnar

(26 januari 2000)

Kriterierna för att få tillstånd att uppföra eller bygga om kraftverk hör till medlemsstaternas ansvarsområde. Kommissionen känner inte till de särskilda problem som rör kraftverket Rheinfelden.

Kommissionen är välvilligt inställd till att vattenkraftverk uppförs, men investeringsbesluten tas av aktörerna på marknaden med samtycke från de berörda myndigheterna.

Kommissionen undersöker för närvarande om stora vattenkraftverk skall omfattas av förslaget till direktiv om främjande av el från förnybara energikällor på den inre marknaden för el.
SKRIFTLIG FRÅGA P-2606/99

från John Cushnahan (PPE-DE) till kommissionen

(22 december 1999)

Ämne: System för förtidspension

Kan kommissionen bekräfta om utbetalningarna inom ramen för det nya systemet för förtidspension kommer att öka nästa år? Om detta är fallet, kommer de som redan erhåller denna pension genom det gamla systemet att vara berättigade till denna ökning?

Svar från Franz Fischler på kommissionens vägnar

(18 januari 2000)

Enligt rådets nya förordning (EG) nr 1257/1999 av den 17 maj 1999 om stöd från Europeiska utvecklings- och garantifonden för jordbruket (EUGFJ) till utveckling av landsbygden(1) är det möjligt att höja de högsta beloppen för gemenskapsstöd vid förtidspensionering, vilket kan integreras inom ramen för de planer för landsbygdens utveckling som medlemsstaterna föreslagit för perioden 2000-2006. De höjda stödbeloppen vid förtidspensionering gäller endast för nya sökande. Dock är det inte helt uteslutet att stödbeloppen för de som redan får stöd höjs till samma belopp som för de nya stödmottagarna, förutsatt att åtagandena enligt den befintliga stödordningen, rådets förordning (EEG) nr 2079/92 av den 30 juni 1992 om införande av en stödordning i gemenskapen för förtidspensionering från jordbruk(2) integreras i det

nya programmet för landsbygdens utveckling. Emellertid måste en sådan höjning vara väl motiverad med tanke på förhållandena i medlemsstaten. Höjningen av de högsta beloppen för gemenskapsstöd enligt rådets nya förordning, innebär inte i sig motivering till en höjning av utbetalningarna för befintliga åtaganden.

(1) EGT L 160, 26.6.1999.

(2) EGT L 215, 30.7.1992.
SKRIFTLIG FRÅGA P-2193/99

från Herman Schmid (GUE/NGL) till kommissionen

(19 november 1999)

Ämne: Trikloretylen

Trikloretylen är ett lättflyktigt lösningsmedel som ger nervskador och anses vara cancerframkallande. Kommissionen har av tradition intagit en mer överseende attityd till detta lösningsmedel. I Sverige har medlet liksom några andra klorerade lösningsmedel varit förbjudet i konsumentprodukter sedan 1993 och inom industrin sedan 1996.

Har kommissionen och dess expertis på området tagit till sig de nya forskningsrön som kommit fram till att trikloretylen bör klassas som cancerframkallande?

Svar från Margot Wallström på kommissionens vägnar

(4 januari 2000)

Inom gemenskapen har trikloretylen sedan 1976 klassificerats som ett farligt ämne i bilaga 1 till rådets direktiv 67/548/EEG av den 27 juni 1967 om tillnärmning av lagar och andra författningar om klassificering, förpackning och märkning av farliga ämnen(1). Sedan 1988 ingår trikloretylen i gruppen cancerframkallande ämnen, kategori 3 (kan ha cancerframkallande effekter på människor). Dessutom klassificeras ämnet sedan 1996 som miljöfarligt.

Vad gäller förbudet mot trikloretylen i Sverige är det viktigt att notera att industrin beviljats ett antal undantag från detta förbud.

Vid de expertmöten som regelbundet hålls på kommissionens initiativ har man sedan 1996 ingående diskuterat trikloretylen och en eventuell ändring av dess klassificering och märkning. Experterna har därvid beaktat de senaste forskningsrönen. Det har även förekommit diskussioner på nationell nivå, t.ex. vid expertmötet den 2 december 1999 i Frankfurt am Main, där ett antal epidemiologiska undersökningar som givit upphov till oro underkastades en kritisk granskning.

Det faktum att trikloretylen ofta varit föremål för diskussioner och den noggranna utvärderingen av befintliga data visar att det är felaktigt att hävda att kommissionen av tradition intagit en överseende attityd till detta ämne.

(1) EGT 196, 16.8.1967.
SKRIFTLIG FRÅGA P-2295/99

från Brigitte Langenhagen (PPE-DE) till kommissionen

(29 november 1999)

Ämne: Import av Donaulax och Donaulaxyngel i Finland

Finland har endast rätt att importera fisk från fiskodlingsanläggningar som har godkänts av EU. För att minimera risken för epidemier beviljar EU tillstånd för anstalter som förfogar över slutna system dvs. anstalter som inte kommer i kontakt med öppna vattendrag.

Donaulaxen är en sötvattensfisk som emellertid i havsvatten har en väsentligt större tillväxtpotential och därför importeras arten till Finland. Om arten odlas i sötvatten måste detta ske i öppna dammanläggningar med ytvattenförsörjning för att man skall kunna erhålla en värdefull produkt. Om laxynglen hålls i jämntempererat grundvatten blir kvaliteten på könscellerna låg. Dessa öppna system för odling av Donaulax i Tyskland och Österrike övervakas regelbundet av hälsomyndigheterna som undersöker de hygieniska förhållandena med tanke på epidemirisken.

Är det möjligt att erhålla ett undantagstillstånd för import till Finland av Donaulax eller Donaulaxyngel som inte härrör ur slutna system? Vilka intyg eller utredningar behövs för detta ändamål?

Svar från David Byrne på kommissionens vägnar

(8 december 1999)

Villkoren för handel med levande fisk inom gemenskapen fastställs i rådets direktiv 91/67/EEG av den 28 januari 1991 om djurhälsovillkor för utsläppande på marknaden av djur och produkter från vattenbruk(1). Syftet med detta direktiv är att hindra att sjukdomar hos fisk sprids i samband med fiskhandel.

Enligt direktiv 91/67/EEG räknas Finland som ett land där sjukdomar som infektiös hematopoetisk nekros och viral hemorragisk septikemi, två av de allvarligaste sjukdomarna hos laxfiskar, inte förekommer. En medlemsstat som vill exportera laxfisk till Finland måste i enlighet med gemenskapslagstiftningen kunna lämna garantier för att dessa sjukdomar inte förekommer i det egna landet. Eftersom donaulaxen hör till familjen laxfiskar gäller dessa villkor för all import av donaulax till ett sjukdomsfritt land. Undantag till denna princip beviljas inte.

Särskilda krav för import av laxfisk från tredje land till gemenskapen har inte fastställts. Enligt direktiv 91/67/EEG skall medlemsstater under sådana förhållanden se till att de bestämmelser som tillämpas på import från tredje land minst motsvarar dem som gäller för produktion och utsläppande på marknaden av produkter inom gemenskapen.

(1) EGT L 46, 19.2.1991.
SKRIFTLIG FRÅGA P-1605/99

från Marianne Thyssen (PPE-DE) till kommissionen

(7 september 1999)

Ämne: Utvidgning av den rättsliga grunden för gemenskapsstöd

Gemenskapsrätten innehåller för närvarande endast en rättslig grund för gemenskapsstöd till företag som drabbas av kriser som gör det nödvändigt att man plockar bort produkter från marknaden. Vad som avses är djur- eller växtsjukdomar som kan spridas från djur till människor. Gemenskapsstödet till hanteringen av BSE-krisen utgick med stöd av denna rättsliga grund.

När det gäller dioxinkrisen har man också fattat ett beslut på gemenskapsnivå om att ta bort djur från marknaden av folkhälsoskäl. I detta fall beror faran för folkhälsan inte på någon virus- eller bakterieinfektion utan på ett mänskligt fel. Effekten för företagen är emellertid likartad.

Anser inte kommissionen att den omfattande dioxinkrisen i Belgien och det faktum att ett liknande mänskligt fel kan begås i andra medlemsstater gör det önskvärt med en bredare rättslig grund för gemenskapsstöd, så att andra fall av djursjukdomar där drabbade djur och produkter av dessa djur blir otjänliga som människoföda och måste tas bort från handeln kan ses som ett fullgott skäl för gemenskapsstöd till drabbade företag?

Är kommissionen beredd att vid behov lägga fram förslag i syfte att skapa en sådan rättslig grund?

Svar avgivet på kommissionens vägnar av Franz Fischler

(8 oktober 1999)

Det stämmer att det i den aktuella gemenskapslagstiftningen, närmare bestämt rådets beslut 90/0424/EEG av den 26 juni 1990 om utgifter inom veterinärområdet(1), föreskrivs finansiellt stöd från gemenskapen endast för bekämpning och övervakning av de sjukdomar som förtecknas i bilagan till det beslutet, som bl.a. innefattar bovin spongiform encefalopati (BSE).

Dioxinkrisen orsakades inte av någon av sjukdomarna i förteckningen, utan beror på den mänskliga faktorn, vilket har lett till att näringskedjan har förorenats.

Kommissionen anser att när den mänskliga faktorn är inblandad skall i princip reglerna om ansvar gälla. Inte i något fall får förorenaren beviljas ersättning.

När det gäller medlemsstaternas möjlighet att bevilja statligt stöd till enskilda eller företag som har drabbats av skador till följd av ett fel pga den mänskliga faktorn, vill kommissionen hänvisa parlamentsledamoten till svaret på den skriftliga frågan P-1609/99(2) som behandlar detta ämne.

(1) EGT L 224, 18.8.1990.

(2) EGT C 27 E, 29.1.2000, s. 147.
SKRIFTLIG FRÅGA P-1508/99

från Wolfgang Kreissl-Dörfler (Verts/ALE) till kommissionen

(1 september 1999)

Ämne: Gemenskapsstöd till naturskyddsområdena Königsbrucker Heide och Am Spitzberg (i Sachsen, Tyskland) inom ramen för gemenskapsinitiativet för ekonomisk omstrukturering av försvarsindustrier

Som ett led i gemenskapsinitiativet Konver har det avsatts medel för naturskyddsområdena Königsbrucker Heide och Am Spitsberg i Sachsen.

Kan kommissionen besvara följande frågor:

1. Hur mycket pengar har det givits i bidrag och lån, vad har målet varit och vilka konkreta åtgärder stöds med hjälp av dessa pengar?

2. Har de vidtagna åtgärderna medverkat till att området håller på att förlora sin skyddsstatus (t.ex. genom att biotoper förstörs, öppna arealer planteras, brandgator anläggs genom skogsområden)?

3. Har de vidtagna åtgärderna lett till att områdets potentiella ställning som skyddsområde för djurarter och växtsorter (direktiv 92/0043/EEG(1) om bevarande av livsmiljöer samt vilda djur och växter) är i fara?

4. Står de åtgärder som fått stöd i strid med gällande miljö- och naturskyddsbestämmelser, eller åsidosätts den bestämmelse i gemenskapsinitiativet Konver som föreskriver att de insatser som får stöd skall ha som mål att främja miljön?

5. Känner kommissionen till att det finns förslag om att upphäva statusen som naturskyddsområde för Am Spitzberg för att kunna ansöka om mer pengar från gemenskapsinitiativet Konver?

(1) EGT L 206, 22.7.1992, s. 7.

Svar avgivet på kommissionens vägnar av Michel Barnier

(6 oktober 1999)

Under den nuvarande programplaneringsperioden 1994-1999 erhåller Sachsen bidrag från strukturfonderna enligt gemenskapsinitiativet Konver.

Enligt partnerskaps- och subsidaritetsprincipen är de nationella eller regionala myndigheterna ansvariga för genomförandet av operativa program och för urvalet av särskilda projekt. I Sachsen är i första hand ekonomidepartementet ansvarigt. De är självklart bundna av europeisk lagstiftning, även av lagstiftningen om naturskydd.

Prioriteringarna för finansieringen är fastställda för gemenskapsinitiativet Konver och de särskilda projekten väljs sedan ut medan programmet tillämpas. Därför är det säkerligen möjligt att överlämna projektansökningar enligt de olika prioriteringarna till de ansvariga myndigheterna.

Om ledamoten känner till möjliga överträdelser vad gäller fallet Am Spitzbergeller något annat fall ombeds han överlämna ytterligare uppgifter till kommissionen så att frågan kan tas upp med de tyska myndigheterna.
SKRIFTLIG FRÅGA E-0129/99

från Leonie van Bladel (UPE) till rådet

(3 februari 1999)

Angående: Kostnader i samband med införandet av euron

1. Känner rådet till att banker med anledning av införandet av euron tar ut 5 gulden i avgift för varje bankomatuttag och varje kortbetalning i utlandet?

2. Känner rådet till att bankernas avgift för inhemska kortbetalningar är 0,50 gulden per bokfört köp?

3. Inser rådet att dessa 5 gulden per utlandsuttag tvingar bankkunderna att göra större uttag för att spara pengar? Det kostar 5 gulden att vid ett tillfälle ta ut 500 gulden, medan det kostar 25 gulden att ta ut 100 gulden vid fem olika tillfällen.

4. Delar rådet uppfattningen att ovanstående inte främjar medborgarnas trygghet, eftersom det innebär att de tar ut större belopp i utlandet för att spara pengar?

5. Är rådet, mot bakgrund av att alla banker tar ut samma avgift, redo att undersöka om det är fråga om kartellbildning eller missbruk av bankernas monopolställning?

6. Om så är fallet, vilka åtgärder kommer rådet då att vidta?

Gemensamt svar

på de skriftliga frågorna E-4027/98 och E-0129/99

(29 mars 1999)

Som den ärade parlamentsledamoten säkert vet antog kommissionen den 23 april 1998 en rekommendation som riktar sig till medlemsstater och till banker och deras organisationer om bankavgifter för omräkning till euro.

I denna rekommendation ansåg kommissioen att banker inte har laglig rätt att

- ta betalt för omräkning av inbetalningar som uttrycks i enheten euro eller i den nationella valutaenheten under övergångsperioden,

- ta betalt för omräkning av konton från den nationella valutaenheten till enheten euro i slutet av övergångsperioden,

- ta ut en avgift för tjänster som uttrycks i enheten euro som skiljer sig från den avgift som annars tas ut för identiska tjänster som uttrycks i den nationella valutaenheten.

För andra transaktioner har bankerna, liksom när det gäller andra tjänster de tillhandahåller, i princip rätt att ta ut en avgift förutsatt att de respekterar bestämmelserna i fördraget och särskilt dess konkurrensregler.

Till punkt 5 och 6: Enligt artikel 89 i fördraget skall kommissionen säkerställa överensstämmelse med fördragets principer om fri konkurrens och särskilt artiklarna 85 och 86 (förbud mot avtal eller samordnade förfaranden som begränsar eller snedvrider konkurrensen samt mot missbruk av dominerande ställning).
SKRIFTLIG FRÅGA E-0031/99

från Nikitas Kaklamanis (UPE) till kommissionen

(20 januari 1999)

Angående: Särskilt stöd till de amerikanska bönderna från den amerikanska regeringen

Den amerikanska regeringen stödjer de amerikanska bönderna genom att ge dem ett "särskilt stöd" som kompensation för de fallande priserna på jordbruksprodukter på världsmarknaden.

EU har tvärtom gett sig in i ett häpnadsväckande försök att skära ner jordbruksstödet från gemenskapsbudgeten, vilket visar sig i form av en reducering av subventionerna till de europeiska bönderna. På detta sätt blir bönderna i södra EU, som redan har låga inkomster, dömda till enorma inkomstbortfall.

Anser kommissionens att det "särskilda stödet" från den amerikanska regeringen till de amerikanska bönderna är förenligt med WTO-bestämmelserna och hur avser den att reagera så att de europeiska böndernas konkurrenskraft och inkomster inte undermineras ytterligare?

Svar från Franz Fischler på kommissionens vägnar

(10 mars 1999)

Medlemmar av Världshandelsorganisationen (WTO) har förpliktat sig att minska det inhemska stödet i enlighet med kvantifierade åtaganden. Det stöd som uppfyller de speciella kriterierna i jordbruksavtalet (så kallade "green box"- och "blue box"-åtgärder) omfattas dock inte av dessa nedskärningskrav. De amerikanska åtgärder som parlamentsledamoten hänvisar till, skall anmälas till Världshandelsorganisationen som därefter genomför en ingående undersökning mot bakgrund av vilken typ av åtgärd det rör sig om och Förenta staternas nedskärningsåtagande.

Den nuvarande organisationen av marknaden för jordbruk i gemenskapen ger tillräckliga möjligheter att reagera på utvecklingen på världsmarknaden. Förslaget enligt Agenda 2000 innebär för framtiden en samlad strategi för att öka konkurrenskraften internt och externt och på så sätt garantera att EU-producenter har möjlighet att utnyttja alla fördelar som marknadsutvecklingen ger.
SKRIFTLIG FRÅGA E-0788/99

från Graham Mather (PPE) till kommissionen

(6 april 1999)

Angående: Kommissionens kritik av brittiska läkemedelsverket

Efter en klagan från delar av den brittiska industrin har kommissionen enligt uppgift kritiserat det brittiska läkemedelsverket (MCA) för att det inte lyckats driva igenom läkemedelslagstiftning när det gäller klassificering av produkter som befinner sig i gränslandet mellan livsmedel, kosmetika och läkemedel. Förenade kungariket har nu tagit fram nya lagförslag på detta område.

1. Exakt vad kritiserade kommissionen MCA för?

2. Anser kommissionen att den föreslagna brittiska lagstiftningen bemöter denna kritik?

3. Är kommissionen säker på att de nya lagförslagen inte på ett orättvist sätt kommer att begränsa utbudet av vissa produkter i Förenade kungariket och på så sätt undergräva en väl fungerande inre marknad?

Svar från Martin Bangemann på kommissionens vägnar

(7 maj 1999)

Enligt artikel 1 i rådets direktiv 65/65/EEG av den 26 januari 1965 om tillnärmning av bestämmelser som fastställts genom lagar eller andra författningar och som gäller farmaceutiska specialiteter(1) skall varje substans eller kombination av substanser som tillhandahålls för att behandla eller förebygga sjukdom hos människor eller djur betraktas som läkemedel. Likaså skall varje substans eller kombination av substanser som är avsedd att tillföras människor eller djur i syfte att ställa diagnos eller att återställa, korrigera eller modifiera fysiologiska funktioner betraktas som läkemedel. Som allmän princip gäller att färdigberedda läkemedelsprodukter bara får släppas ut på marknaden i en medlemsstat om deras kvalitet, säkerhet och verkan bevisats inom ramen för ett förfarande för godkännande av saluföring.

Dessa grundläggande bestämmelser skall sedan flera år ha genomförts av medlemsstaterna i deras nationella lagstiftning. I samband med ett klagomål rörande en bestämd produktgrupp uppmärksammades kommissionen emellertid på att ovannämnda bestämmelser inte genomförts konsekvent i den brittiska lagstiftningen i fråga om alla produkter (särskilt vissa "hälsokostprodukter") på den brittiska marknaden. Kommissionen var därför i egenskap av fördragets väktare tvungen att be Förenade kungariket anpassa sin nationella lagstiftning med avseende på klassificering av läkemedel till bestämmelserna i gemenskapslagstiftningen.

De brittiska myndigheterna har meddelat att de har för avsikt att åstadkomma en fullständig överensstämmelse med gemenskapslagstiftningen genom att snabbt anta föreslagna nya förordningar för att hantera klassificeringen av läkemedel. Kommissionen förväntar sig att detta mål kommer att uppnås genom antagandet av dessa nya förordningar och hoppas att ett fullständigt genomförande av gemenskapens läkemedelslagstiftning i Förenade kungariket skall bidra till en väl fungerande inre marknad.

(1) EGT 22, 9.2.1965.