SV Europeiska unionens officiella tidning CE 33/140

(2004/C 33 E/139)

SKRIFTLIG FRÅGA E-1612/03

från Heide Rühle (Verts/ALE) till kommissionen

(13 maj 2003)

Ämne: Ännu en eventuell överträdelse av direktivet om rätt att ta del av miljöinformation

Tysklands transport-, byggnads- och bostadsförbundsministerium har för en rad transportprojekt låtit genomföra en kostnads-nyttoanalys, delvis i kombination med miljöbedömningar. Denna analys skall också beaktas vid ett lagförslag gällande förlängning av Förbundsstatens plan för utbyggnad av vägnätet (Bundesverkehrswegsplanes).

Förbundsregeringen har uppmanat delstatsregeringarna att ta ställning till resultatet av kostnads-nyttoanalysen. Delstaten Baden-Württembergs transportministerium har å sin sida sedan uppmanat de regionala regeringskanslierna att yttra sig.

Hos regeringskansliet i Karlsruhe ansöktes, med hänvisning till den tyska lagen om rätt till tillgång till miljöinformation (UIG) och till direktivet om rätt att ta del av miljöinformation, om en kopia av dess yttrande. Karlsruhes regeringskansli har avvisat denna begäran av följande skäl:

Enligt § 3.1.1 i UIG är de högsta delstatsmyndigheterna i sin egenskap av lagstiftande myndigheter inte skyldiga att tillhandahålla information.

Regeringskansliet i Karlsruhe är inte den högsta myndigheten i delstaten. Yttrandet från Karlsruhes regeringskansli om Förbundsstatens plan för utbyggnad av vägnätet behövs emellertid av delstatsministeriet för miljö och transport för att delstaten Baden-Württemberg skall kunna medverka i ett lagstiftningsförfarande — nämligen det förfarande som kommer att mynna ut i nästa lag om utbyggnad av det nationella vägnätet. Det undantag från skyldigheten att tillhandahålla information som medges ministeriet enligt § 3.1.1 i UIG kan inte kringgås genom att man riktar begäran om upplysningar till en underordnad instans som inte är behörig att hänvisa till § 3.1.1 i UIG.

Anser kommissionen att regeringskansliet på grundval av delstatsministeriets lagstiftningsbefogenhet kan undanta yttrandet från principen om tillgång till information, och motivera detta med att det gäller ett dokument som utarbetats av (det underordnade) regeringskansliet för (det överordnade) delstatsministeriet (artikel 2.b i direktiv 90/313/EEG (1))?

Gemensamt svar

på de skriftliga frågorna P-1605/03 och E-1612/03

ingivet av Margot Wallström för kommissionen

(25 juni 2003)

De frågor som ledamoten tar upp gäller båda huruvida paragraf 3 första stycket i den tyska miljöinformationslagen (Umweltinformationsgesetz) är förenlig med artikel 2b i rådets direktiv 90/313/EEG av den 7 juni 1990 om rätt att ta del av miljöinformation.

I artikel 2b i direktivet definieras ”offentliga myndigheter” som ”varje offentlig förvaltning på nationell, regional eller lokal nivå som ansvarar för och innehar uppgifter om miljön, med undantag för organ med dömande eller lagstiftande befogenheter”.

Enligt paragraf 3 första stycket i den tyska miljöinformationslagen omfattas hela kategorin juridiska organ av ett undantag och begreppet ”juridiska organ” tolkas i vid bemärkelse: domstolar, åklagarämbeten och disciplinära myndigheter är alla undantagna.

Det är domstolens ansvar att tolka direktiv 90/313/EEG. Kommissionen anser att direktivet generellt är till för att skapa fri tillgång till offentliga myndigheters miljöinformation och att en snävare tolkning därför måste göras av varje undantag. Den juridiska verksamheten, som rättegångar och domar, är i princip offentlig i alla medlemsstater. Däremot brukar åklagare sällan agera offentligt. De kan dessutom vara bundna av instruktioner från politiska eller administrativa organ, till skillnad från domare. Åklagare tycks följaktligen inte handla i egenskap av lagstiftande myndighet. Det innebär att tillgången till ett åklagarämbetes miljöinformation i regel inte bör nekas, åtminstone inte i ett sådant fall som ledamoten nämner, där undersökningen är nedlagd.

Enligt direktiv 90/131/EEG har medlemsstaterna emellertid rätt att neka tillgång till information om ärenden som är eller har varit föremål för undersökning (artikel 3.2, tredje strecksatsen). Enligt den nuvarande ordalydelsen i direktiv 90/313/EEG kan offentliga åklagare därför vägra tillgång till miljöinformation som varit föremål för ett undersökningsförfarande, under förutsättning att motsvarande lagstiftning i medlemsstaten föreskriver detta.

När det gäller organ med lagstiftande befogenheter fastställs i den tyska lagstiftningen att de högsta federala och nationella myndigheterna är undantagna när de handlar i egenskap av lagstiftande myndighet. Det framgår av den skriftliga frågan E-1612/03 att Regierungspräsidium Karlsruhe inte betraktar sig själv som delstatens högsta myndighet (oberste Landesbehörde), men vägrar tillgång till de kommentarer man gjort till kostnadsanalysen. Man vägrar eftersom lagstiftningen inte skulle gälla transportministeriet i delstaten Baden-Württemberg (den högsta myndigheten, oberste Landesbehörde, till vilken man sänt kommentarerna) eftersom hänsyn tas till kommentarerna under förarbetet till lagstiftningen.

I fråga om synpunkter från förvaltningsmyndigheter som lämnas under arbetet med eller genomförandet av ett lagstiftningsförfarande, anser kommissionen att sådana synpunkter under inga omständigheter utgör en del av lagstiftningsförfarandet i sig. Det är irrelevant om den administrativa myndigheten är den högsta administrativa myndigheten i en medlemsstat eller region eller inte. Syftet med direktiv 90/131/EEG är i själva verket att öka tillgången till miljöinformation. I mål C-321/96, Mecklenburg, Rec. 1998, s. I-3809, bekräftar domstolen detta förfarande oberoende av förvaltningsmyndighetens nivå. På basis av dessa överväganden genomför kommissionens just nu en undersökning av ett klagomål i ett fall där utlämnandet av uppgifter har vägrats.

Kommissionen vill även uppmärksamma ledamoten på de senaste händelserna som rör genomförandet av tillgången till miljöinformation. Den 29 juni 2000 lade kommissionen, i enlighet med artikel 8 i direktiv 90/131/EEG, fram en rapport (2) till rådet och Europaparlamentet om erfarenheterna av till-lämpningen av rådets direktiv 90/313/EEG. På sidan 10 i rapporten anger kommissionen att definitionen av de uppgifter som skall lämnas ut och de offentliga myndigheter och andra organ som skall ombesörja detta var ett av problemområdena. Kommissionen ansåg att definitionerna borde förtydligas för att utöka alla de berörda kategorierna.

Den 29 juni 2000 antog kommissionen ett förslag (3) till ett nytt direktiv som innebar en ändring av direktiv 90/313/EEG. Syftet med direktivet var komma till rätta med de brister som konstaterats i den praktiska tillämpningen av direktiv 90/313/EEG och samtidigt bana väg för gemenskapens ratificering av FN/ECE:s konvention om tillgång till information, allmänhetens deltagande och möjlighet till rättslig prövning avseende miljöfrågor (den så kallade Århuskonventionen) som undertecknades 1998.

Den 28 januari 2003 antogs till följd av lagstiftningsförfarandet Europaparlamentets och rådets direktiv 2003/4/EG av den 28 januari 2003 om allmänhetens tillgång till miljöinformation och om upphävande av rådets direktiv 90/313/EEG (4). I artikel 2.2 i direktivet klargörs vidare vilka offentliga myndigheter som omfattas av direktivet och där konstateras att ”Medlemsstaterna kan föreskriva att denna definition inte skall omfatta organ eller institutioner när de handlar i egenskap av dömande eller lagstiftande myndighet.”.

Kommissionen känner till att de tyska myndigheterna nu omarbetar sin miljöinformationslag (Umweltinformationsgesetz) för att den skall överensstämma med kraven i direktiv 2003/4/EG.

När kommissionen övervakar medlemsstaternas förfaranden för ändringar av rådande lagstiftning i syfte att anpassa denna till direktiv 2003/4/EG kommer den att ta vederbörlig hänsyn till den fråga som ledamoten tagit upp.

(1) EGT L 158, 23.6.1990, s. 56.

(2) KOM(2000) 400 slutlig.

(3) EGT C 337 E, 28.11.2000.

(4) EUT L 41, 14.2.2003.