SKRIFTLIG FRÅGA E-0398/03

från Karl von Wogau (PPE-DE) till kommissionen

(17 februari 2003)

Ämne: Arbetsmöjligheter för icke-grekiska dyklärare och dykarbaser för icke-grekiska EU-medborgare i Grekland

Känner Europeiska kommissionen till att Grekland med hjälp av olika bestämmelser försöker begränsa arbetsmöjligheterna för icke-grekiska dyklärare och dykarbaser för icke-grekiska EU-medborgare i Grekland och anser kommissionen att sådant stämmer överens med Europeiska unionens principer om fri rörlighet?

Går det ihop med principerna om fri rörlighet att båtar med en maximal längd på 10 meter kan användas av icke-greker i förvärvssyfte (såsom bas för dykare) endast om en grekisk medborgare innehar en andel på 51 procent i en firma som skall grundas för ovan angivna ändamål?

Går det ihop med principerna om fri rörlighet att bara sådana får arbetstillstånd i Grekland som på en bestämd adress vid en fastställd tidpunkt på våren klarat ett språkprov i grekiska?

Känner kommissionen till att de internationellt utbredda PADI-certifikaten för dyklärare inte erkänns fastän det ur juridisk synvinkel i princip vore möjligt?

Går det ihop med principerna om fri rörlighet att Grekland inte erkänner högsjöskepparexamina som avlagts i andra länder?

Ovanstående har aktualiserats till följd av att en icke-grekisk EU-medborgare i Grekland i egenskap av dyklärare vill driva en bas för dykare. Det är fråga om en tysk som driver en dykstation i Grekland och som varit verksam i landet redan i trettio år. Vederbörande konstaterar hela tiden nya hinder som gör det svårt för honom att fortsätta med sitt etablerade företag. Verksamhetsbetingelserna skall ha blivit sämre framför allt efter det att Grekland gick med i EU.

Svar från Fritz Bolkestein på kommissionens vägnar

(15 april 2003)

Angående den fria rörligheten för arbetstagare i andra medlemsstater (artikel 39 i EG-fördraget) vill kommissionen först och främst påpeka att medborgare från andra medlemsstater inte behöver arbetstillstånd. Det enda som krävs enligt gemenskapslagstiftningen är att medlemsstaterna beviljar migrerande arbetstagare uppehållstillstånd som bevis på deras bosättningsrätt, och denna är knuten till rätten att arbeta i en annan medlemsstat.

Självfallet är det viktigt att migrerande arbetstagare kan kommunicera effektivt, och ett visst mått av språkkunskaper kan därför krävas för en anställning. Enligt EG-domstolen måste emellertid språkfärdighetskravet vara rimligt och motsvara vad som behövs för den aktuella anställningen, och det får inte användas som en ursäkt för att utestänga arbetstagare från andra medlemsstater(1). Arbetsgivaren skall motivera eventuella krav på språkkunskaper.

Även om arbetsgivare (både inom offentlig och privat verksamhet) kan kräva att en arbetssökande har en viss språklig kompetens beroende på vilken typ av arbete det gäller, kan de däremot inte bestämma att endast vissa formella kvalifikationer kan styrka dessa kunskaper. Om det är omöjligt att i en medlemsstat framlägga bevis på erforderlig språkfärdighet på något annat sätt, i synnerhet genom uppvisande av motsvarande kvalifikationer från en annan medlemsstat, har domstolen fastslagit att detta utgör diskriminering på grund av nationalitet och strider mot artikel 39 i EG-fördraget om arbetstagarnas fria rörlighet(2). Kommissionen anser därför att en grekisk arbetsgivare inte kan kräva att en arbetssökande skall genomgå ett särskilt språktest i Grekland för att kunna anställas.

Angående friheten att etablera sig (artikel 43 i EG-fördraget) och friheten att tillhandahålla tjänster (artikel 49 i EG-fördraget) är frågan om styrkandet av språkkunskaper för icke-grekiska dykinstruktörer och föreståndare för dykcentrum i Grekland föremål för ett överträdelseförfarande som nu har nått stadiet för en kompletterande formell underrättelse.

I samband med detta fortsätter kommissionen att tillsammans med de grekiska myndigheterna undersöka frågor om objektivitet och proportionalitet beträffande allt som har att göra med språkliga krav, och de behandlar även frågor om antalet språktester och provorter som skall erbjudas i Grekland.

Kommissionen är naturligtvis beredd att undersöka dessa frågor utifrån all ytterligare information som parlamentsledamoten eventuellt kan lämna.

Enligt EG-domstolens rättspraxis(3) utgör artikel 43 i EG-fördraget hinder mot bestämmelser som innebär krav på viss nationalitet för fysiska personer som äger eller befraktar fartyg, och beträffande bolag, för dess aktieinnehavare och styrelseledamöter.

Kommissionen erinrar dessutom om att Grekland redan har dömts av EG-domstolen(4) för bibehållande av bestämmelser i lagen som begränsar rätten till registrering av fartyg i grekiska sjöfartsregister till fartyg som till mer än 50 procent ägs av grekiska medborgare och till grekiska juridiska personer, vars aktiekapital till mer än 50 procent ägs av grekiska medborgare.

Kommissionen har nyligen mottagit klagomål rörande erkännandet av dykcertifikat i Grekland. I det specifika fallet med PADI-certifikat räknas de som utbildningsbevis från tredje land, eftersom PADI är en internationell organisation med bas i USA, och erkännandet av dessa faller därför under de grekiska myndigheternas exklusiva behörighet. Om det emellertid är så att PADI-certifikat erkänts i någon annan medlemsstat skall den generella ordningen för erkännande (direktiv 92/51/EEG)(5) i dess ändrade lydelse enligt direktiv 2001/19/EG(6) tillämpas, under förutsättning att de EU-medborgare som innehar ett sådant certifikat har den erfarenhet inom unionen som erfordras enligt direktivet.

Samma principer bör gälla för internationellt erkända förarintyg för motorbåt som utgör utbildningsbevis från tredje land. Kommissionen känner för närvarande inte till något sådant problem i Grekland.

(1) Mål 379/87, Groener, REG 1989, s. 3967.

(2) Mål C-281/98, Angonese, REG 2000, s. I-04139.

(3) Domstolens dom av den 25 juli 1991 i mål C-221/89, The Queen mot Secretary of State for Transport, ex parte Factortame Ltd m.fl., punkt 30.

(4) Domstolens dom av den 27 november 1997 i mål C-62/96, Europeiska kommissionen mot Republiken Grekland.

(5) Rådets direktiv 92/51/EEG av den 18 juni 1992 om en andra generell ordning för erkännande av behörighetsgivande högre utbildning, en ordning som kompletterar den som föreskrivs i direktiv 89/48/EEG, EGT L 209, 24.7.1992.

(6) Europaparlamentets och rådets direktiv 2001/19/EG av den 14 maj 2001 om ändring av rådets direktiv 89/48/EEG och 92/51/EEG om den generella ordningen för erkännande av yrkeskvalifikationer och av rådets direktiv 77/452/EEG, 77/453/EEG, 78/686/EEG, 78/687/EEG, 78/1026/EEG, 78/1027/EEG, 80/154/EEG, 80/155/EEG, 85/384/EEG, 85/432/EEG, 85/433/EEG och 93/16/EEG om yrkena sjuksköterska med ansvar för allmän hälso- och sjukvård, tandläkare, veterinär, barnmorska, arkitekt, farmaceut och läkare.