SKRIFTLIG FRÅGA E-1714/02

från Michl Ebner (PPE-DE) till kommissionen

(13 juni 2002)

Ämne: Behandlingstid för granskning av statligt stöd

Artikel 88 (f.d. artikel 93) i Romfördraget ger kommissionen särskilda befogenheter vad gäller alla beslut om förenligheten mellan statligt stöd i medlemsstaterna och den gemensamma marknaden. Alla förslag om att inrätta nya eller ändra i redan existerande, stödprogram måste först granskas av kommissionen och de kan heller inte påbörjas eller genomföras förrän de har godkänts av kommissionen

Tiden för granskning av dessa ärenden är för närvarande mycket lång och den kortaste garanterade tiden för att ett ärende skall behandlas av kommissionen är 20 månader. Dessa långa behandlingstider leder till osäkerhet och instabilitet för de berörda företagen.

Anser inte kommissionen att det finns ett behov av en ökad effektivitet på detta område, och att tiderna för behandling bör förkortas och förfarandena förenklas, för att skapa en starkare och mer konkurrenskraftig ekonomi?

Anser inte kommissionen att man därför bör:

- införa en maximal garanterad tidsperiod för behandling, som bör vara kortare än den som finns idag på 20 månader? Är det inte möjligt att i artikel 4.5 specificera att kommissionen inte kan begära ytterligare information i ärendet fler än tre gånger, genom att efter det tredje stycket lägga till en mening som lyder ungefär som följer: Kommissionen kan dock inte göra fler än tre anhållanden om ytterligare information (Och förutsätta att två anhållanden om ytterligare information i början av behandlingen av ärendet och ett anhållande i slutet är tillräckliga. Detta förfarande skulle säkerställa att granskningen skulle slutföras i tre steg och skulle ge kommissionen en period på totalt åtta månader för att fatta beslut, två månader inledningsvis och sedan två månader vid varje begäran om ytterligare information)?

Andra, bättre förslag är följande:

- Kan man i artikel 7.6 ange en sista tidpunkt för slutförande av kommissionens granskning, genom att i andra stycket ersätta gränsen för tidsperioden som idag är 18 månader med 12 månader, utan att ändra villkoret som säger att denna tidsperiod i särskilt motiverade fall går att förlänga genom en överenskommelse mellan parterna?

- Är det möjligt att i rådets förordning (EG) nr 659/1999(1) fastställa och lägga till någon annan åtgärd avsedd att definiera en lämplig tidsgräns, men som är garanterad och kortare än den som anges idag för slutförandet av kommissionens granskning?

Om orsaken till de långa tiderna för slutförandet av granskningen är att kommissionen har brist på personal, varför åtgärdar man inte denna brist genom att anställa fler tjänstemän i det berörda generaldirektoratet?

(1) EGT L 83, 27.3.1999, s. 1.

Svar från Mario Monti på kommissionens vägnar

(29 juli 2002)

Rådets förordning (EG) nr 659/1999 av den 22 mars 1999 om tillämpningsföreskrifter för artikel 93 [numera artikel 88] i EG-fördraget föreskriver en total (men icke bindande) tidsfrist på tjugo månader för granskningen av anmälda stöd. Det är dock viktigt att komma ihåg att denna tidsfrist är uppdelad i två delar, två månader för den preliminära granskningen av anmälan (artikel 4) och en icke bindande tidsfrist på arton månader för att driva det formella granskningsförfarandet. Förordningen innehåller inga tidsfrister för granskningen av olagligt stöd som har utbetalats utan föregående anmälan till och beslut av kommissionen, även om gemenskapsdomstolarnas praxis anger att granskningen bör avslutas inom skälig tid.

Den första tvåmånadersfristen upphör att löpa om kommissionen finner det nödvändigt att begära ytterligare upplysningar från medlemsstaten. En ny tvåmånadersfrist börjar löpa när kommissionen mottar de begärda upplysningarna. Utbyte av frågor och svar kan ske upprepade gånger, även om medlemsstaten när som helst kan begära att kommissionen skall fatta beslut på grundval av de upplysningar som har lämnats (artikel 5.3).

Tillgänglig statistik visar att ungefär 80 procent av de anmälda stöden godkänns av kommissionen under den preliminära granskningen, att ungefär 15 procent av anmälningarna dras tillbaka av medlemsstaterna och att endast cirka 5 procent blir föremål för formell granskning.

I en intern undersökning av 100 slumpmässigt utvalda ärenden om statligt stöd som hade handlagts av generaldirektoratet för konkurrens och där kommissionen hade beslutat att inte invända mot ett anmält stöd utan att inleda det formella granskningsförfarandet, konstaterades det att den genomsnittliga handläggningstiden fram till beslut var cirka fyra månader från anmälan. Detta stämmer med den tid som krävs för den inledande prövningen av anmälan och den tid som krävs för en omgång frågor till och svar från medlemsstaten. I de 16 procent av ärendena där det tog längre tid än sex månader att fatta beslut förefaller de främsta orsakerna ha varit att ärendet var komplicerat, att anmälan var av dålig kvalitet eller att medlemsstaten hade dröjt med att besvara kommissionens begäran om upplysningar.

Å andra sidan uppstår det ibland avsevärda dröjsmål i de ärenden där en formell granskning måste inledas i enlighet med artikel 88.2 i EG-fördraget, även om tidsfristen på arton månader i de flesta fall hålls. Dessa ärenden är oundvikligen de mest komplicerade, ofta med besvärliga frågor att ta ställning till, och i vissa fall blir kommissionen tvungen att ta hjälp av utomstående sakkunniga. Men ibland dröjer också medlemsstaterna betydligt med att lämna de upplysningar som krävs eller också lämnar de ofullständiga upplysningar. I vissa extremfall lämnar inte medlemsstaterna ytterligare relevanta upplysningar förrän de får reda på att kommissionen avser att fatta ett negativt beslut i ett ärende.

Kommissionen utreder för närvarande olika sätt att påskynda och effektivisera handläggningen av ärenden om statligt stöd, och vi hoppas kunna börja diskutera frågan med medlemsstaterna i höst. Vi kan ännu inte uttala oss om möjligheten att föreslå ändringar av förordningen, som under alla omständigheter bara fastställer längsta tillåtna handläggningstider och inte i sig är ett hinder mot snabbare förfaranden. Kommissionen förväntar sig emellertid också av medlemsstaterna att de besvarar våra frågor fullständigt och i tid, vilket tyvärr inte alltid är fallet. Därför förespråkar kommissionen inte att man i lagstiftningen fastslår ett högsta antal frågor som får ställas till medlemsstaterna.