SKRIFTLIG FRÅGA P-0052/99

från Gianni Tamino (V) till kommissionen

(15 januari 1999)

Angående: Växling av nationella valutor och euro i de medlemsstater som anslutit sig till euro-området

Den gemensamma valutan har redan börjat tillämpas i elva EU-länder, om än endast för transaktioner som inte kräver någon fysisk användning av euron. Därmed är denna valuta giltig i dessa länder, på samma sätt som de nationella valutorna, och därför borde banktransaktioner mellan dessa länder vara jämförbara med banktransaktioner i ett enskilt land.

Enligt olika uppgifter tar bankerna ut en avgift på upp till 4 procent, utöver en fast avgift, för att växla en valuta till en annan, och till och med för att växla in euro till nationell valuta.

Strider inte detta mot själva begreppet gemensam valuta, och är det inte att betrakta som otillbörlig spekulation?

Vad avser kommissionen att göra för att få ett slut på denna situation, som riskerar att skada bilden av euron i de europeiska medborgarnas ögon och dessutom orsakar verklig ekonomisk skada för konsumenter och företag i euro-länderna?

Svar från Mario Monti på kommissionens vägnar

(11 mars 1999)

Parlamentsledamoten är utan tvekan medveten om att kommissionen i april 1998 utfärdade rekommendation 98/286/EG(1) om bankavgifter för omräkning till euro. Kommissionen offentliggjorde också den 8 december 1998 en första utvärdering(2), av vilken det framgår att banker inom hela euroområdet har för avsikt att följa rekommendationen. Det innebär att bankerna inte kommer att ta ut någon avgift för att ändra (redenominera) konton i den nationella valutaenhet som gäller i enskilda deltagande medlemsstater till euroenheten (t.ex. i Italien från italienska lire till euro) eller för att räkna om betalningar till och från euro och den nationella valutaenheten. Enligt rekommendationen kan banker inte heller ta ut en annan avgift för tjänster i euroenheten än den de tar ut för i övrigt identiska tjänster i den nationella valutaenheten. Detta är av stor betydelse för att stärka allmänhetens förtroende vid övergången till euron, men innebär inte att banktransaktioner mellan de deltagande medlemsstaterna skall vara jämförbara med transaktioner inom de enskilda deltagande medlemsstaterna.

I rekommendationen uppmanas bankerna alltså inte att sluta ta betalt för sina tjänster, som köp och försäljning av sedlar från andra medlemsstater. Enligt rekommendationen krävs däremot att alla avgifter skall vara synliga vid samtliga omräkningar och växlingar, genom att det tydligt framgår att fasta omräkningskurser används och genom att de avgifter som tas ut anges separat.

Innan euron infördes var det möjligt för bankerna att i alla fall delvis dölja sådana avgifter, för t.ex. växling av sedlar, i den varierande växelkurs som användes. Bankerna kunde med andra ord låta kunderna stå för skillnaden, det så kallade "gapet", mellan köp- och säljkursen för en valuta. Användningen av ett sådant gap innebar ett avgiftssystem som inte gav insyn, och som kommissionen sedan länge uppmanat bankerna att upphöra med.

Sedan euron infördes kan bankerna inte längre beräkna sina avgifter för transaktioner mellan deltagande medlemsstater i växelkursgapet, eftersom det finns ett grundläggande krav på att fasta omräkningskurser skall användas vid alla omräkningar och växlingar mellan deltagande nationella valutaenheter. Bankerna måste därför senast från och med den 1 januari 1999 beräkna sina avgifter på annat sätt. Det faktum som parlamentsledamoten tar upp om att banker tar ut en fast avgift på upp till 4 % av växlingstransaktionen, kan alltså betraktas som en öppen metod att ta ut avgifter.

Den 12 januari 1999 bad kommissionen de europeiska bankorganisationerna att lämna uppgifter om läget i medlemsstaterna, däribland en jämförelse mellan omräkningsavgifterna för gränsöverskridande överföringar för 1998 och 1999. Den 5 februari 1999 uppmanade kommissionen än en gång bankerna att ytterligare öka öppenheten genom att offentliggöra uppgifter om förändringar i den totala avgiftsnivån (före och efter införandet av euron) vid växling inom euroområdet och för gränsöverskridande checkar, överföringar och kortbetalningar. Bankerna i euroområdet uppmanades genom sina europeiska organisationer att lämna lägesrapporter till kommissionen före den 31 mars 1999. Kommissionen har också nyligen inlett undersökningar av överträdelser som banker kan ha gjort sig skyldiga till på konkurrensområdet. Kommissionen kommer att hålla parlamentet underrättat om resultaten av dessa rapporter och undersökningar. Kommissionen förväntar sig emellertid att den sammanlagda nivån för dessa avgifter kommer att sjunka, eftersom kostnaderna för valutakursrisker nu bortfaller för bankerna och att konkurrensen mellan finansinstituten ökar till följd av öppenheten. Kommissionen uttrycker dock liksom parlamentet viss oro över att den första feedbacken och de första analyserna från några banker i vissa medlemsstater tyder på motsatsen.

När det gäller den separata men till saken hörande frågan om kreditöverföringar, erkänner kommissionen att betydande skillnader kvarstår när det gäller avgiftsnivån för gränsöverskridande transaktioner jämfört med inhemska transaktioner. Kommissionen anser att övergångsperioden, fram till den dag då eurosedlar och -mynt införs, ger en bra möjlighet att skapa goda villkor för att lösa problemet med avgifter för gränsöverskridande överföringar. Detta innebär att svagheter i infrastrukturen för gränsöverskridande betalningar och avskaffandet av andra strukturella hinder för gränsöverskridande konkurrens måste hanteras effektivt. Det krävs att finansinstitutioner särskilt inser den politiska vikt och kommersiella möjlighet som gör ökade investeringar i gränsöverskridande förbindelser mellan inhemska betalningssystem för detaljhandeln nödvändiga. Utöver att vädja till den moraliska känslan har myndigheterna på nationell nivå och gemenskapsnivå en viktig roll när det gäller att hantera administrativa krav som ställs på bankerna när de behandlar dessa transaktioner. Kommissionen är fast besluten att initiera de förändringar som krävs och avser att under våren 1999 lägga fram ett meddelande om politiken i samband med betalningssystemen inom EMU. I meddelandet kommer ett detaljerat ramverk att läggas fram i syfte att uppnå ett enhetligt betalningssystem.

Kommissionens pressmeddelande IP/99/90 av den 5 februari 1999 innehåller ytterligare uppgifter om hur kommissionen hanterar denna fråga.

(1) EGT L 130, 1.5.1998.

(2) Tillgänglig på internet på adressen http://europa.eu.int/comm/dg15.