SKRIFTLIG FRÅGA P-3823/02

från Claude Moraes (PSE) till kommissionen

(20 december 2002)

Ämne: Fri rörlighet för palestinier i EU

En av mina väljare har tagit upp följande problem beträffande den fria rörligheten i EU för palestinska flyktingar som är gifta med EU-medborgare. Trots att hon har tyskt medborgarskap är det ständigt frustrerande och svårt att planera en resa för hennes man och henne till hennes hemland för att besöka familjen.

Palestinska flyktingar som flydde från den arabisk-israeliska konflikten i vad som tidigare var Palestina till flyktinglägren i Libanon, Syrien, Jordanien, det av Egypten kontrollerade Gaza och det palestinska området på Västbanken har sedan 1948 förvägrats rättigheten att återvända av de israeliska myndigheterna. Eftersom de inte har kunnat få medborgarskap i ett tredje land har flyktingarna och deras efterkommande tvingats bli statslösa. Dessa flyktingars fria rörlighet är strängt begränsad i hela världen, något som även gäller de flyktingar som är gifta med EU-medborgare. Det är visserligen möjligt för palestinier som är gifta med EU-medborgare att beviljas uppehållstillstånd i vissa EU-länder, men att resa till andra EU-länder är fortfarande komplicerat och förenat med restriktioner. Resedokument utfärdade till palestinska flyktingar i till exempel Libanon erkänns inte av de flesta EU-länder, och de är föremål för särskilda förfaranden för godkännande av pass i samband med visumansökningar.

Planerar kommissionen att se över uppehålls- och asylpolitiken i EU och att överväga förändringar för att bevilja palestinier och andra fördrivna eller statslösa personer, som är gifta med EU-medborgare, större rörelsefrihet inom EU och möjligheten att ansöka om långfristiga visum?

Håller kommissionen med om att frågan som rör fördrivna personer, särskilt de som är gifta med EU-medborgare, måste diskuteras mer aktivt av EU i samband med frågorna som rör invandring och fri rörlighet inom EU?

Svar från António Vitorino på kommissionens vägnar

(6 februari 2003)

Det fall som beskrivs av ledamoten rör två olika områden inom gemenskapsrätten, med olika konsekvenser.

1. Gemenskapslagstiftning rörande fri rörlighet för unionsmedborgare och deras familjemedlemmar.

I artikel 18 i EG-fördraget fastställs principen för unionsmedborgarna att röra sig och uppehålla sig fritt inom medlemsstaternas territorier. I enlighet med befintlig lagstiftning, framförallt rådets direktiv 68/360/EEG och rådets direktiv 73/148/EEG(1), gäller denna rättighet också för familjemedlemmar som reser tillsammans med unionsmedborgaren, som inte är medborgare i en av unionens medlemsstater, även statslösa personer.

De familjemedlemmar till unionsmedborgare som åtnjuter rättigheter enligt gemenskapslagstiftningen är barn under tjugoett års ålder och släktingar i efterföljande eller föregående led till sådana medborgare som är beroende av dem.

Enligt gemenskapslagstiftningen har unionsmedborgare rätt att resa in och bosätta sig i en annan medlemsstat för en period på upp till tre månader, med enda krav att de kan visa upp ett giltigt pass eller nationellt identitetskort. Om de har för avsikt att stanna kvar i landet efter tre månader måste de ha ett uppehållstillstånd. Deras familjemedlemmar åtnjuter samma rättigheter och beviljas uppehållstillstånd med samma giltighet som det som gäller för unionsmedborgaren som de är beroende av (artikel 4.4 i direktiv 68/360/EEG och artikel 4.3 i direktiv 73/148/EEG).

Familjemedlemmar till en unionsmedborgare som inte är medborgare i ett EU-land kan emellertid vara tvungna att skaffa en inresevisering för att resa in i en annan medlemsstat på grund av sitt eget medborgarskap(2). I dessa fall skall den berörda medlemsstaten bevilja viseringen utan avgift och medlemsstaterna skall i största möjliga mån underlätta viseringen för dem (artikel 3 i direktiv 68/360/EEG och 73/148/EEG).

Det bör noteras att gemenskapsbestämmelserna om familjemedlemmar till unionsmedborgare endast gäller om den unionsmedborgare som tredjelandsmedborgaren är beroende av själv har utnyttjat rättigheten till fri rörlighet.

2. Schengenregelverket införlivat i unionens ram

Tredjelandsmedborgare som är bosatta i en Schengenstat och innehar ett uppehållstillstånd utfärdat av den staten, får resa inom Schengenområdet med detta tillstånd och en giltig resehandling under högst tre månader oavsett om de är familjemedlemmar till en unionsmedborgare eller ej. För de tredjelandsmedborgare som måste ha en visering fungerar uppehållstillståndet som en visering och de behöver inga ytterligare handlingar.

I det fall som beskrivs av ledamoten är det brittiska uppehållstillstånd som vi förmodar att den berörda personen innehar inte likvärdigt med en visering för att resa inom Schengenstaterna eftersom Förenade kungariket inte tillämpar de relevanta bestämmelserna i Schengenregelverket. Följaktligen behöver personen en visering för att resa in i och röra sig inom Schengenområdets stater.

En komplikation tillkommer på grund av arten av den resehandling den berörda personen innehar. Om resehandlingen inte erkänns av alla Schengenstater, som i det aktuella fallet, har den utfärdade viseringen en geografisk begränsning till de länder som erkänner resehandlingen. Följaktligen kan den berörda personen inte åtnjuta den enhetliga Schengenviseringen och kan bli tvungen att göra flera viseringsansökningar beroende på vilka länder han eller hon vill besöka.

Kommissionen vill understryka att erkännande av resehandlingar är en fråga som omfattas av medlemsstaternas behörighet. Kommissionen kan alltså inte göra något åt den situation som uppstår då en person kan behöva göra flera viseringsansökningar beroende på vilka länder han eller hon vill besöka.

Kommissionen vill emellertid framhålla att gemenskapens krav att medlemsstaterna i största möjliga mån skall underlätta viseringen för familjemedlemmar till unionsmedborgare borde göra det möjligt för den berörde att få en visering med lång giltighet. Detta skulle åtminstone underlätta genom att personen inte behöver lämna in en ny viseringsansökan inför varje resa.

(1) Rådets direktiv 68/360/EEG av den 15 oktober 1968 om avskaffande av restriktioner för rörlighet och bosättning inom gemenskapen för medlemsstaternas arbetstagare och deras familjer, EGT L 257, 19.10.1968 och rådets direktiv 73/148/EEG av den 21 maj 1973 om avskaffande av restriktioner för rörlighet och bosättning inom gemenskapen för medborgare i medlemsstaterna i fråga om etablering och tillhandahållande av tjänster, EGT L 172, 28.6.1973.

(2) Listan över tredjelandsmedborgare som måste ha visering återfinns i rådets förordning (EG) nr 539/2001 av den 15 mars 2001 om fastställande av förteckningen över tredje länder vars medborgare är skyldiga att inneha visering när de passerar de yttre gränserna och av förteckningen över de tredje länder vars medborgare är undantagna från detta krav, EGT L 81, 21.3.2001. Denna förordning tillämpas av alla medlemsstater utom Förenade kungariket och Irland, där nationell lagstiftning tillämpas i detta hänseende.