SKRIFTLIG FRÅGA E-3971/98

från Daniel Varela Suanzes-Carpegna (PPE) till kommissionen

(4 januari 1999)

Angående: EU-laboratorier för fastställande av referensnormer för industriellt bearbetade fisk- och vattenbruksprodukters kvalitet och toxicitet

För produktion och marknadsföring av konserver tillämpas bland annat rådets direktiv 91/493/EEG(1) och de särskilda förordningarna för fiskprodukter, nämligen rådets förordning nr 2136/889(2) om gemensamma marknadsnormer för konserverade sardiner och rådets förordning nr 1536/92(3) om gemensamma marknadsnormer för konserverad tonfisk och bonit. Dessa bestämmelser överensstämmer inte med de normer som fastställs i gemenskapens lagstiftning för andra produkter. Inom ramen för den gemensamma organisationen av marknaden och de nu gällande generella preferensordningarna är det viktigt att med tanke på konsumenterna bevara fiskprodukternas kvalitet på den gemensamma marknaden, vilket också vore önskvärt i samband med upprättandet av den nya gemensamma organisationen av marknaden för fisk- och vattenbruksprodukter från EU.

Anser därför inte kommissionen att det är nödvändigt att det inom den nya gemensamma organisationen av marknaden för fisk- och vattenbruksprodukter inrättas ett laboratorium i varje medlemsstat samt ett på gemenskapsnivå som kan fastställa referensnormer för bearbetade industriprodukter och fisk- och vattenbruksprodukter? Detta laboratorium skulle efter att ha hört kommissionen samordna diagnosticeringsmetoder, aktivt bidra till att fastställa potentiella toxikologiska källor, underlätta utbildning och fortbildning inom laboratoriediagnostik, samarbeta med sektorn och kompetenta laboratorier i tredje land om diagnosticeringsmetoder och delta som rådgivande organ i fastställandet normer av sektorskaraktär och kvalitetskontrollförsök med råvaror och liknande produkter för att fastslå om sektorsspecifika normer svarar mot de internationella EN 45000-normerna, fastställa och utveckla riktlinjer för forskning och utveckling, kvalitetsmått för råvaror och slutprodukter såväl utifrån fysisk-kemisk som mikrobiologisk och organisatorisk synvinkel, fastställa normer för kontroll av produktionsprocesserna som kan garantera och förebygga hygieniska och sanitära risker och slutligen konsolidera en samarbetsstruktur som gör det möjligt att överföra information mellan företag, administration, konsumenter och den vetenskapliga världen och härigenom främja ett aktivt erfarenhetsutbyte på detta område.

Svar från Emma Bonino på kommissionens vägnar

(23 mars 1999)

Kommissionen anser att säkerheten för bearbetade fiskeri- och vattenbruksprodukter är tillräckligt garanterad genom den lagstiftning och de kontroller som finns. Detta inbegriper ett flertal nätverk för gemenskapens referenslaboratorier som marina biotoxiner(4), sjukdomar hos fiskar(5) och musslor(6), zoonoser(7) samt restsubstanser(8). i nätverken ingår (minst) ett laboratorium per medlemsstat som är utsett som nationellt laboratorium i första instansen av medlemsstaten. Varje nätverk koordineras av ett referenslaboratorium för gemenskapen som utses av rådet. Kommissionen beviljar ekonomiskt stöd till gemenskapens referenslaboratorier för att förbättra livsmedels- och veterinärkontrollen. Det finns också ett nätverk för laboratorier för livsmedelskontroll(9).

Kommissionen kan inte se något behov av ett nytt referenslaboratorium i varje medlemsstat eller ett referenslaboratorium för gemenskapen för övervakning av toxikologin hos bearbetade fiskeri- och vattenbruksprodukter, eftersom dessa områden redan omfattas av de befintliga laboratorienätverken.

Parlamentsledamoten hänvisar till både frågor om kvalitet och säkerhet. De offentliga myndigheterna har ansvaret för att se till produktsäkerheten i konsumentskyddshänseende, och den privata sektorn har ansvaret för produktkvaliteten. När det gäller kvalitetsförbättring finns det inget som hindrar framväxten av frivilligt utbyte och samarbete mellan laboratorier som verkar på området för bearbetade fiskeriprodukter i gemenskapen och sådant utbyte skall uppmuntras. Industrin och företrädande organisationer inom sektorn har ett första ansvar för att se till att sådant samarbete sker.

(1) EGT L 268, 24.9.1991, s. 15.

(2) EGT L 212, 22.7.1989, s. 79.

(3) EGT L 163, 17.6.1992, s. 1.

(4) Rådets beslut 93/383/EEG (EGT L 166, 8.7.1993).

(5) Rådets direktiv 93/53/EEG (EGT L 175, 19.7.1993).

(6) Rådets direktiv 95/70/EG (EGT L 322, 30.12.1995).

(7) Rådets direktiv 92/117/EG (EGT L 62, 15.3.1993).

(8) Rådets direktiv 96/23/EG (EGT L 125, 23.5.1996).

(9) Rådets beslut 90/424/EEG (EGT L 224, 18.8.1990).