SKRIFTLIG FRÅGA E-1310/00

från Nicholas Clegg (ELDR) till kommissionen

(27 april 2000)

Ämne: Märkning av textilier

Vilka bestämmelser reglerar för närvarande märkningskraven på europeisk eller multilateral nivå för textilprodukter från stater utanför EU?

Vilka åtgärder föreslår kommissionen att man skall vidta för att införa bättre och bindande märkningskrav så att europeiska konsumenter av icke-europeiska textilprodukter skall få mer information om ursprungsland och produktionsmetoder för de textilprodukter som de köper?

Svar från Erkki Liikanen på kommissionens vägnar

(14 juni 2000)

På EG-nivå finns det bara en enda rättsakt avseende märkning av textilier, nämligen Europaparlamentets och rådets direktiv 96/74/EG av den 16 december 1996 om benämningar på textilier(1), ändrat genom kommissionens direktiv 97/37/EG av den 19 juni 1997(2). Textilprodukter, oberoende av ursprungsland, får endast släppas ut på marknaden i gemenskapen om de överensstämmer med detta direktiv, där olika textilfibersammansättningars rätta benämning fastställs. Vid sidan av detta direktiv finns inget som hindrar medlemsstaterna från att tillämpa nationella bestämmelser om skydd av industriell och kommersiell egendom, om uppgifter beträffande ursprung, ursprungsmärkning och förhindrande av otillbörlig konkurrens (art. 14), under förutsättning av att sådana bestämmelser överensstämmer med principerna för gemenskapens inre marknad.

På multilateral nivå finns ingen specifik lagstiftning om märkning av textilier. Om länderna antar lagar på detta område, måste de därför bedömas i förhållande till Världshandelsorganisationens (WTO) allmänna principer, t.ex. regeln om icke-diskriminering. Enligt avtalet om tekniska handelshinder måste dessutom WTO-medlemmar se till att tekniska föreskrifter inte skapar onödiga hinder för den internationella handeln.

Å ena sidan fastställs alltså i WTO-reglerna att krav på obligatorisk ursprungsmärkning skall tillämpas på ett icke-diskriminerande sätt på varor från både länder i och utanför gemenskapen, medan å andra sidan ett krav på angivelse av det exakta ursprungslandet åtminstone inom gemenskapen skulle vara oförenligt med gemenskapsrätten.

I fråga om det specifika fallet med ursprungsmärkning har EG-domstolen fastställt att obligatorisk märkning som anger nationellt ursprung (såsom tillverkad i Förenade kungariket) är oförenlig med gemenskapsrätten, eftersom detta måste anses vara en åtgärd med en verkan motsvarande kvantitativa restriktioner, vilka är förbjudna enligt artikel 28 (f.d. artikel 30) i EG-fördraget. Varje krav på ursprungsmärkning inom gemenskapen skulle kunna leda till att konsumenten föredrar en nationell produkt, vilket skulle få som verkan att att bromsa den ekonomiska integrationen inom ramen för gemenskapen(3).

Förutom dessa juridiska begränsningar måste man vederbörligen beakta vilka troliga återverkningar sådana åtgärder kan få på andra parter, t.ex. gemenskapens tillverkare, med tanke på att ytterligare krav på märkning inte kan införas endast för tredje land. Kravet att uppfylla olika standarder för olika geografiska marknader skulle innebära en administrativ börda för de tillverkare som är verksamma på världsmarknaden. Att det inte finns krav på obligatorisk märkning i fråga om exempelvis ursprungsmärkning hindrar emellertid inte tillverkarna från att tillhandahålla fler uppgifter på frivillig basis.

Kommissionen strävar efter att minimera kraven på obligatorisk märkning, men är naturligtvis öppen för att granska eventuella förslag från berörda parter för att förbättra det gällande märkningssystemet.

(1) EGT L 32, 3.2.1997.

(2) EGT L 169, 27.6.1997.

(3) Mål 207/83.