SV Europeiska unionens officiella tidning CE 78/436

(2004/C 78 E/0458)

SKRIFTLIG FRÅGA E-2832/03

från Camilo Nogueira Román (Verts/ALE) till kommissionen

(23 september 2003)

Ämne: Genomförande av stabilitets- och tillväxtpakten

I hur hög grad har medlemsstaterna allmänt sett genomfört stabiliserings- och tillväxtpakten med tanke på att stater med stor ekonomisk kapacitet, såsom Frankrike och Tyskland, haft svårigheter med att hålla budgetunderskottet under tre procent? Vad anser kommissionen om det faktum att vissa stater lyckats hålla sig under underskottsgränsen genom att externalisera en stor del av statsförvaltningens investeringar till offentliga företag eller drastiskt begränsa de sociala utgifterna?

Svar från Pedro Solbes Mira på kommissionens vägnar

(12 januari 2004)

De försämrade offentliga finanserna återspeglar i viss utsträckning dagens svaga ekonomiska situation. Ökningen av bruttonationalprodukten (BNP) har varit mer dämpad än beräknat under våren och flera länder i euroområdet har haft en teknisk lågkonjunktur. En stor del av avmattningen beror på politisk passivitet i ett tidigare skede eller på åtgärder som ökar underskottet.

Situationen är särskilt bekymmersam för de tre medlemsstater som omfattas av förfarandet vid alltför stora underskott. Rådet har utfärdat rekommendationer i enlighet med artikel 104.7 i EG-fördraget till Tyskland, Frankrike och Portugal och fastställt inom vilken tidsfrist länderna skall vidta åtgärder för att korrigera detta och ett slutdatum för när det alltför stora underskottet skall vara åtgärdat, dvs. 2003 för Portugal och 2004 för Tyskland och Frankrike. Kommissionen skall bedöma situationen i Portugal på grundval av de senaste uppgifterna om budgetutfallet för 2003 och budgetarna för 2004. Under andra halvåret var det tydligt att de åtgärder som Tyskland och Frankrike vidtagit inte var tillräckliga för att korrigera det överdrivna underskottet under 2004 — som rådet krävt i sina rekommendationer i januari 2003 respektive juni 2003 — även om Tyskland uppfyllde rekommendationen för 2003. Denna situation berodde till stor del på en oväntat lång konjunktursvacka, men också på att regeringarna vidtog åtgärder som förvärrade situationen. Kommissionen har därför beslutat fullfölja det förfarande som föreskrivs i fördraget (artikel 104.8 och 104.9) för att kräva att Frankrike och Tyskland vidtar nödvändiga åtgärder. Kommissionen har noga beaktat den senaste utvecklingen och formulerat nya rekommendationer som grundas på en nyanserad bedömning av de faktiska omständigheterna. Den har därför rekommenderat rådet att bevilja Tyskland och Frankrike ytterligare ett år för att korrigera underskottet, medan den uppmanar länderna att genomföra trovärdiga saneringsinsatser under 2004 för att minska underskottet under tröskeln på 3 % av BNP under 2005. Emellertid lyckades inte rådet (ekofin) under sitt möte den 25 november 2003 att uppnå den majoritet som krävs för att anta kommissionens rekommendationer. Rådet beslutade efter detta att ingå en överenskommelse utanför fördraget, något som aldrig tidigare hänt. Kommissionen har tydligt uttryckt att den inte är enig med rådet, särskilt vad gäller det förfarande som rådet antagit.

Kommissionen kommer att fortätta att tillämpa fördraget och bestämmelserna för stabilitets- och tillväxtpakten. Det är den bästa garantin för att alla medlemsstater behandlas lika och att alla länder har sunda offentliga finanser. Kommissionen kommer att säkerställa att förfarandena tillämpas på ett opartiskt och lämpligt sätt.

Samspelet mellan unionens budgetregler och offentliga investeringar har undersökts närmare i rapporten ”Offentliga finanser i den ekonomiska och monetära unionen (EMU) 2003”, och rapportens slutsatser beskrivs i ett meddelande från kommissionen till rådet och parlamentet (1). I rapporten visas att nedgången i den offentliga investeringsnivån inleddes redan på 1970-talet och berör inte bara medlemsstaterna, utan alla industrialiserade länder. Nedgången i de offentliga investeringarnas andel av BNP anses bero på flera faktorer, såsom ändrade gränser mellan offentliga och privata investeringar, som delvis beror på privatiseringsprocessen. En viss del av nedgången i de offentliga investeringarna förefaller vara relaterad till strävandena efter att sanera de offentliga finanserna som, oberoende av EMU, var nödvändiga på grund av de höga och ökande skuldnivåerna. En grundlig analys av uppgifterna visar dock ingen klar koppling mellan ändringen i investeringstakten och bestämmelserna för unionens övervakningsram. Faktum är att de offentliga investeringsutgifterna i många medlemsstater har upphört att minska sedan den monetära unionen inleddes.

Alternativa finansieringsformer för traditionella investeringar skulle kunna vara lämpliga, vare sig det gäller helt privata eller blandade former med deltagande av den offentliga sektorn. De mest kända är de offentligprivata partnerskapen som grundas på sunda mikroekonomiska förutsättningar, som kan skapa incitament på ett sådant sätt att de når kostnadseffektivitet utan att äventyra de offentliga målsättningarna vad gäller tjänsternas kvalitet och egenskaper. Det är viktigt att medlemsstaterna väljer projekt utifrån sina mikroekonomiska förutsättningar och inte bara i förhållande till deras eventuella inverkan på de offentliga finanserna.

Medlemsstaterna är fria att välja de offentliga finansernas sammansättning (som inbegriper både investeringar och sociala utgifter).

Unionen tillhandahåller dock riktlinjer genom gemenskapens instrument för politisk samordning, särskilt genom de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken.

De senaste riktlinjerna som antogs av rådet den 26 juni 2003 understryker behovet att

i) omorientera de offentliga utgifterna mot kostnadseffektiva investeringar som ökar tillväxten i fysiskt kapital, humankapital och kunskaper,

ii) säkerställer de offentliga finansernas långsiktiga lönsamhet och

iii) säkerställer social hållbarhet.

(1) KOM(2003) 283 slutlig.