SKRIFTLIG FRÅGA E-0309/02

från Marie Isler Béguin (Verts/ALE) till rådet

(11 februari 2002)

Ämne: Miljödirektiven och de yttersta randområdena

Världsnaturarvet håller på att avsevärt försämras och den biologiska mångfalden utarmas i oroväckande grad. Trots det ansvar vi har inför kommande släktled innebär det faktum att olika växt- och djurarter håller på att dö ut ett hot mot den ekonomiska utvecklingen i somliga länder och dessutom ett hot mot den medicinska forskningen.

De yttersta randområdena, som utgör delar av vissa medlemsstater, innebär en stor resurs för Europeiska unionen, vad den biologiska mångfalden och naturtillgångarna beträffar.

Likväl gäller varken gemenskapens miljödirektiv om livsmiljöer och fåglar eller programmet Life i dessa områden.

Hur kan rådet förklara och rättfärdiga ett sådant missförhållande inom gemenskapslagstiftningen, vilket blir till allvarlig skada för naturarvet i dessa områden och således leder till att det inte kan garanteras att hela den biologiska mångfalden i länderna inom Europeiska unionen kommer att bevaras?

Kan en medlemsstat lägga hinder i vägen för gemenskapslagstiftningen genom att undandra sig tillämpningen av gemenskapens direktiv, utan att detta blir till förfång för sammanhållningsandan inom gemenskapen, utan att detta skapar juridiska prejudikat och utan att detta leder till att rådets åtgärder och rentav själva dess funktion kommer att framstå i en mindre trovärdig dager?

Har rådet för avsikt att utvärdera naturarvet i de yttersta randområdena som ett första steg inför att det genomförs en gemenskapspolitik som grundar sig på enhetliga mål på naturarvets område?

Svar

(25 juni 2002)

1. Rådet noterar Marie Isler Béguins oro för den biologiska mångfalden i Europeiska unionens yttersta randområden.

2. Ett svar kräver närmare definitioner av olika yttersta randområden, eftersom de inte behandlas på samma sätt i miljödirektiven. Rådet antar att parlamentsledamoten avser de franska utomeuropeiska departementen, Azorerna, Madeira och Kanarieöarna (områden som omfattas av artikel 299 i fördraget). I praktiken behandlas dessa områden olika.

3. Följande miljöbestämmelser inom gemenskapsrätten är mest relevanta i sammanhanget:

- Konventionen om skydd av flyttande vilda djur (Bonn, 1979)

- Konventionen om skydd av europeiska vilda djur och växter samt deras naturliga miljöer (Bern, 1979)

- FN-konventionen om biologisk mångfald (Rio, 1992)

- Direktiv 79/409/EEG om bevarande av vilda fåglar

- Direktiv 92/43/EEG om bevarande av livsmiljöer samt vilda djur och växter

- Förordning nr 3528/86 om skydd av skogarna i gemenskapen mot luftföroreningar

- Förordning nr 2158/92 om skydd av gemenskapens skogar mot bränder

- Förordning nr 1973/92 om inrättande av ett finansiellt instrument för miljön (LIFE), senast ändrad genom förordning nr 1404/96, och

- Förordning nr 938/97 om ändring av rådets förordning (EG) nr 338/97 om skydd av vilda djur och växter genom reglerad handel med dessa. (Cites-förordningen)

4. Biogeografiskt sett ingår den europeiska kontinenten, Kanarieöarna, Azorerna och Madeira i den västra palearktiska regionen. Områden som franska Guyana ingår däremot i den neotropiska biogeografiska regionen. Varje biogeografisk region har sina egna kännetecken i fråga om flora, fauna och livsmiljöer. Bestämmelserna i Bernkonventionen, fågeldirektivet, direktivet om livsmiljöer, förordningen om skydd av skogarna mot luftföroreningar och programmet Life-Nature uttrycker därför en ekologiskt konsekvent attityd till problem med bevarandet i den västra palearktiska regionen, som erbjuds en bättre lösning genom bestämmelser som bygger på en biogeografisk metod. Förhållandena kan däremot vara helt annorlunda i andra biogeografiska regioner, till exempel i den neotropiska regionen. De direktiv som parlamentsledamoten hänvisar till tillämpas därför varken på de franska utomeuropeiska departementen eller på Grönland.

Förordningen om skogsbränder kan tillämpas på de yttersta randområdena, men den franska regeringen har aldrig uppgivit att sådana områden som franska Guyana skulle ligga i riskzonen.

5. Andra miljöbestämmelser inom gemenskapsrätten såsom Bonnkonventionen, förordningen om skydd av vilda djur och växter genom reglerad handel och FN-konventionen om biologisk mångfald handlar om mer övergripande frågor såsom skydd av flyttande vilda djur i hela utbredningsområdet, handel med vilda djur samt bevarande och hållbar förvaltning av biologisk mångfald och rättvis fördelning av de vinster som uppstår vid utnyttjande av genetiska resurser. Gällande tillämpningsbestämmelser på gemenskapsnivå begränsas därför inte till vissa biogeografiska regioner såsom den västra palearktiska regionen eller den neotropiska regionen. I sammanhanget bör också nämnas bland annat Europeiska gemenskapens strategi för biologisk mångfald(1) och gemenskapens åtgärdsplaner på olika områden(2) som utarbetats enligt artikel 6 i FN-konventionen om biologisk mångfald. Strategin och åtgärdsplanerna inbegriper de yttersta randområdena och kompletterar medlemsstaternas nationella strategier och åtgärdsplaner för biologisk mångfald.

6. Vartannat år hålls en konferens mellan parterna i konventionen om biologisk mångfald som ger ytterligare vägledning för hur konventionen skall tillämpas. Medlemsstaterna och gemenskapen arbetar hårt för att den sjätte konferensen mellan parterna i konventionen om biologisk mångfald som skall hållas den 819 april i Haag skall bli framgångsrik. Det gäller särskilt att få partskonferensen att anta en strategi för hur konventionen skall tillämpas under det kommande decenniet. Tillämpas konventionen riktigt har man kommit en bra bit på vägen mot att bevara den biologiska mångfalden i alla EU:s medlemsstater.

7. När det gäller den faktiska tillämpningen av gemenskapslagstiftningen (stycke fem i frågan) är det inte rådet utan kommissionen som i egenskap av fördragets väktare skall kontrollera att medlemsstaterna genomför gemenskapsbestämmelserna på ett riktigt sätt.

8. Frågan om naturarvet i de yttersta randområdena bör utredas av kommissionen med hänsyn till gemenskapens aktuella politik och enhetliga mål. Kommissionen bör lämna en rapport till rådet samt vid behov lägga konkreta förslag i ärendet.

(1) KOM(1998) 42 slutlig.

(2) KOM(2001) 162 slutlig.