SKRIFTLIG FRÅGA E-3013/00

från Freddy Blak (PSE) till kommissionen

(26 september 2000)

Ämne: Chikanering av utländska reseguider

Flera europeiska städer har en lokal administration som hindrar utländska reseledare, guider och tour managers att arbeta inom städernas områden med hänvisning till lokalprotektionistiska bestämmelser. Ofta talas om speciella kvalifikationer som de bara de lokala guiderna kan uppfylla.

Åtskilliga reseledare har arresterats och tvingats betala stora böter för att de utfört sitt arbete. Detta är oacceptabelt och står i strid med den inre marknadens bestämmelse om arbetskraftens fria rörlighet. Stämmer det att kommissionen inte tänker ingripa mot ett land som Italien, där särskilt grova exempel förekommit på kränkning av Romfördragets bestämmelser om fri rörlighet?

Svar från Frederik Bolkestein på kommissionens vägnar

(7 november 2000)

Kommissionen har många kontakter med branschen och de nationella myndigheterna och är väl medveten om den situation som frågeställaren talar om. Hänvisas bör till arbetsdokumentet om turistguider(1) och kommissionens rapport(2) till rådet och parlamentet om tillämpningen av rådets direktiv 92/51/EEG av den 18 juni 1992 om en andra generell ordning för erkännande av behörighetsgivande högre utbildning, en ordning som kompletterar den som föreskrivs i direktiv 89/48/EEG(3).

Först och främst bör det påpekas att medlemsstaterna har rätt att fastställa vilka regler som skall gälla för att få utöva olika yrken i landet (förutsatt att reglerna inte är diskriminerande). De får t.ex. kräva att en person skall ha en viss kompetens eller ett visst examensbevis innan vederbörande får påbörja sin yrkesverksamhet. Dessa regler skall garantera att en viss standard upprätthålls och krävs bl.a. för att skydda människors hälsa och för konsumentskyddet. EU-medborgare som har fått sin yrkesbehörighet i en EU-medlemsstat omfattas av EG-rätten.

För att få arbeta som turistguide i Italien krävs en behörighet på den nivå som anges i direktiv 92/51. Enligt direktivet har alla EU-medborgare med full behörighet att utöva ett yrke i hemlandet rätt att utöva samma yrke i en annan medlemsstat. Värdlandet får kräva att den migrerande arbetstagaren genomgår en anpassningstid eller avlägger ett lämplighetsprov om stora skillnader föreligger mellan personens utbildning och de krav som ställs i värdlandet.

Italien har genomfört direktivet genom ett lagdekret som antogs 1994 (Decreto Legislativo 2 maggio 1994, n.319). Där föreskrivs att krav får ställas på att behörigheten först erkänns efter fullgjord anpassningstid eller avlagt lämplighetsprov, vederbörande får själv välja något av dessa alternativ.

Vad beträffar olika städers tillämpning av dessa regler, som frågeställaren hänvisar till, har varje medlemsstat rätt att delegera behörigheten till de myndigheter som anses lämpliga samt att införliva direktiv i nationell rätt genom bestämmelser som antas av regionala eller lokala myndigheter. Denna maktdelning innebär dock inte att staten då avhänder sig skyldigheten att se till att direktivbestämmelserna införlivas så som det är tänkt i nationell lagstiftning(4).

I princip strider det inte mot ovannämnda regler att ålägga någon att betala en straffavgift eller till och med bötfälla den som utövar ett reglerat yrke utan behörighet eller utan att den behörighet har erkänts som vederbörande har skaffat sig i en annan medlemsstat. Kommissionen har faktiskt aldrig fått in något klagomål om att en medlemsstat skulle ha vägrat att erkänna behörigheten som turistguide och inte heller om att det skulle ha uppstått några särskilda problem när det gäller förfarandena för ömsesidigt erkännande på det här området.

När det gäller böter för reseledare verkar problemet främst bero på en förväxling mellan yrkesgrupperna reseledare och turistguide. Behörigheten att definiera vad som omfattas av dessa två yrken ligger hos medlemsstaterna. Av de uppgifter som kommissionen har fått hittills framkommer ingenting som tyder på en praxis som skulle vara en överträdelse av EG-fördraget. Kommissionen vill i alla fall framhålla att artikel 49 (f.d. artikel 59) i EG-fördraget (friheten att tillhandahålla tjänster) har direkt effekt och innebär att enskilda har rättigheter som nationella myndigheter måste respektera. Det bästa sättet för berörda parter att tillvarata sina rättigheter är därför att de vänder sig till nationell domstol för att få rättelse om de anser att de blivit bötfällda i strid mot dessa regler.

(1) SEK(97) 837 slutlig.

(2) MARKT/D4/8052/4/99.

(3) EGT L 209, 24.7.1992 EGT L 30, 9.2.1995 (i dess senast ändrade lydelse).

(4) Domstolens dom i mål C-227-230/85.