SKRIFTLIG FRÅGA E-0111/01

från Erik Meijer (GUE/NGL) till kommissionen

(1 februari 2001)

Ämne: Personer som slår larm (1): Deras samhällsnyttiga funktion när det gäller att lösa problem inom stora och betydelsefulla institutioner

1. Håller kommissionen med mig om att offentlighet och offentlig debatt hittills har varit varit det mest effektiva medlet för att uppmärksamma misstankar om missförhållanden inom organisationer och att sådan uppmärksamhet kan leda till att man förhindrar att problem som konstaterats förblir olösta under längre tid?

2. Hur ser kommissionen på det förhållandet att det för personer som får kännedom om missförhållanden endast är försvarligt att använda sig av det i punkt 1 ovan nämnda möjligheten att hänvända sig till offentligeten, om och endast om, det är säkert att de problem som konstaterats är relativt begränsade och/eller att dessa kan lösas relativt snabbt och effektivt inom organisationen?

3. Medger kommissionen att det är en förutsägbar och i det närmaste oundviklig strävan hos ledningen för olika organisationer att dölja missförhållanden som upptäckts för allmänheten, att förneka dessa problem eller att skjuta på en lösning av dessa, och att det därför ofta förekommer att kritik och informationer som inte stämmer överens med en sådan strävan inte uppskattas?

4. Medger kommissionen även att det till följd av den strävan som nämns i fråga tre ovan föreligger en allvarlig motsättning mellan å ena sidan ledningens krav på lugn inom den berörda organisationen, och å andra sidan den samhällsnyttiga funktion som personer som slår larm om missförhållanden har?

5. Hur ser kommissionen på följderna av den motsättning som tas upp i fråga fyra ovan för uppgiftslämnare som för sitt uppehälle är beroende av den organisation inom vilken de verkar, och som därför som budbärare med dåliga nyheter har anledning att frukta att de kommer att straffas genom att de avskedas eller degraderas?

6. Håller kommissionen med mig om att dess förvaltningsapparat inte utgör något undantag mot den regel som säger att samhället som helhet tjänar på att man främjar att man snabbt kan genomföra lösningar på eventuella problem, att man undanröjer oönskad utveckling och att det förekommer en offentlig debatt om bästa möjliga praxis för verksamheten?

Svar från Neil Kinnock på kommissionens vägnar

(11 april 2001)

Kommissionen anser att öppenhet är en väsentlig egenskap för den moderna offentliga sektorn. Information till medborgarna om kommissionens verksamhet är en viktig prioritering för kommissionen, som även fortsättningsvis avser efterleva principen om att ge medborgarna största möjliga tillgång till information och handlingar.

När det gäller att avslöja administrativa missförhållanden och eventuella förseelser för allmänheten är kommissionen ense med kommittén av oberoende experter om att det gäller att uppnå en balans mellan å ena sidan det allmänna intresset av förtrolighet och tjänstemännens lojalitet och å andra sidan öppenhet och ansvarsskyldighet. Det viktigaste syftet med bestämmelsen om rapportering om oegentligheter är att få personalen att framföra klagomål inom organisationen och att arbetsgivaren skall kunna undersöka dessa grundligt. Kommissionen anser att detta gäller för samtliga EU-institutioner.

Den 29 november 2000 antog kommissionen en rapport Raising concerns about serious wrongdoings (Uppmärksammande av allvarliga missförhållanden) (SEK(2000) 2078/6). Förslagen i rapporten diskuteras för närvarande med personalen och deras företrädare. I slutet av överläggningsperioden kommer kommissionen att lägga fram ett slutgiltigt förslag för Interinstitutionella kommittén för tjänsteföreskrifterna för att ändra tjänsteföreskrifterna. I rapporten förslås att en skyldighet (infördes 1999 då Europeiska byrån för bedrägeribekämpning (OLAF) inrättades) skall föras in i tjänsteföreskrifterna om att de anställda, antingen inom sin institution eller direkt till OLAF, måste rapportera förseelser, och att de anställda i sådana fall har garantin att de inte kommer att missgynnas för att ha gjort sådana avslöjanden. I rapporten beaktas även under vilka omständigheter det kan vara berättigat att avslöja sådana missförhållanden för allmänheten. Slutsatsen är att allvarliga förseelser endast får offentliggöras utanför den anställdes institution eller OLAF som en sista utväg och endast om ingen av institutionerna, mot alla odds, har tagit itu med klagomålen på lämpligt sätt. I ett sådant extremt fall anser kommissionen att det är försvarligt att uppgiftslämnaren vänder sig till de högsta myndigheterna i de andra Europeiska institutionerna utan att de som agerat i god tro behöver frukta negativa konsekvenser.

Kommissionen anser att det effektivaste sättet att uppmuntra personalen till att anmäla missförhållanden inom organisationen är att ha klart definierade och säkra rapporteringskanaler. Det vore dock klokt att föra in ytterligare en säkerhetsgaranti, så att personalen via säkra och föreskrivna kanaler, som en sista utväg, i berättigade fall kan rapportera om missförhållanden utanför institutionen.

Kommissionen är övertygad om att öppenheten främjas och självdisciplinen ökar om det finns godtagbara, säkra och ändamålsenliga sätt för de anställda att ta upp misstankar om förseelser, något som i sin tur hindrar regelvidrigt och oacceptabelt beteende. I en företagarkultur där de anställda vågar ta upp sådana misstankar, är det troligare att det i ett tidigare stadium går att upptäcka de missförhållanden som i sällsynta fall faktiskt förekommer, och på ett ansvarsfullt och effektivt sätt ta itu med dessa. På samma sätt blir det möjligt att snabbt rätta till missförstånd, såsom klagomål som är grundade på felaktig information eller när det finns en godtagbar förklaring.

Kommissionen vill inte vara något undantag från god praxis, utan försöker skärpa bestämmelserna för tjänstemän att fullgöra sin skyldighet att rapportera misstänkta förseelser. Om dessa förslag genomförs kommer kommissionens regler att vara jämförbara med de bästa nationella reglerna inom unionen.

De principer som skulle införas skulle underlätta rapportering i god tro, grundlig genomgång av rapporter, undersökningar som inte skulle kränka de medborgerliga rättigheterna (även presumption för oskuld), säkra karriären för den anställde som fullgör sin rapporteringsskyldighet, eller vidtagande av disciplinära eller rättsliga åtgärder mot personer som befunnits skyldiga till vanstyre.

Ett viktigt syfte med att skärpa bestämmelserna för uppgiftslämning är att kunna motverka och åtgärda vanstyre på ett rättvist sätt. Ett system som saknar de kännetecken som kommissionens förslag har skulle kunna ge intryck av öppenhet, men i praktiken skulle det kunna bli ineffektivt genom olägliga avslöjanden eller procedurfel.