SKRIFTLIG FRÅGA E-3185/00

från Anders Wijkman (PPE-DE) till kommissionen

(10 oktober 2000)

Ämne: Konsekvenser för import av ekologiska produkter från u-länder till följd av EU:s förordning 2092/91

Förordning 2092/91(1) ställer upp onödiga hinder för u-länder som önskar exportera ekologiskt odlade produkter.

Förordning 2092/91 föreskriver två möjligheter att importera ekologiskt odlade livsmedel till EU. I enlighet med artikel 11.1 kan landets regler och kontrollsystem godkännas av EU enligt en särskild procedur som närmare föreskrivs i förordning 94/92. Landet upptas då på en lista för godkända länder. Den andra möjligheten bygger på ett undantag (artikel 11.6) som sträcker sig till år 2005 enligt vilket en medlemsstat kan godkänna import från ett tredje land som inte står på listan för godkända länder om importören kan visa för landets myndigheter att produkterna uppfyller förordningens krav. Detta innebär att särskilda importtillstånd måste sökas för varje enskilt kontrakt.

Byråkratin kring tillståndsgivningen är obegriplig för många importörer och exportörer. Reglerna ändras ofta och tillämpas olika i olika länder. De två frågor som verkar skapa mest problem just nu är oklarheten kring hur gruppcertifierade varor skall bedömas, samt kraven på EN45011-ackreditering. Det finns många exempel på sändningar med ekologiska produkter som försenats kraftigt eller stoppats i importhamnarna för att sedan tvingas säljas till lägre pris som konventionella produkter.

Hur ser kommissionen på förslaget att det upprättas en lista över godkända kontrollorgan som opererar i olika länder, parallellt med den lista som finns över godkända länder, vilket skulle kunna skapa samma säkerhet och förutsägbarhet för exportörer i icke-listade länder som exportörer i listade länder åtnjuter idag?

Idag kräver förordningen individuell kontroll av odlarna. Stödjer kommissionen en förändring av förordningen i syfte att ta fram kriterier för att godkänna s.k. gruppcertifiering för att på så sätt underlätta för u-länderna att exportera ekologiskt odlade livsmedel?

Är kommissionen av den uppfattningen att en förändring av reglerna skulle främja frihandeln samtidigt som ekologisk odling främjas globalt och u-länderna skulle få ökad möjlighet att komma in på en marknad där de skulle ha en komparativ fördel då många bönder i u-länderna aldrig haft råd att övergå till kemikaliejordbruk (en s.k. win-win-win situation)?

(1) EGT L 198, 22.7.1991, s. 1.

Svar från Franz Fischler på kommissionens vägnar

(13 december 2000)

Parlamentsledamoten menar att rådets förordning (EEG) nr 2092/91 av den 24 juni 1991 om ekologisk produktion av jordbruksprodukter och uppgifter därom på jordbruksprodukter och livsmede ställer upp onödiga hinder när det gäller import av ekologiska produkter från tredje länder, inklusive utvecklingsländerna. Kommissionen kan inte hålla med om detta av följande skäl.

Ett av huvudmålen för förordning (EEG) nr 2092/91 är att skapa en marknad för ekologiska produkter som konsumenterna kan ha förtroende för. Det är bara om det finns en efterfrågan på ekologiska produkter som det ekologiska jordbruket kan växa. Med detta främsta mål som förutsättning läggs i förordningen tonvikt på kontroll av de krav-märkta produkter som släpps ut på marknaden. Artiklarna 8, 9 och 10 samt bilaga III handlar om kontroll av producenter, bearbetningsföretag och importörer av ekologiska produkter till gemenskapen, och i artikel 11 föreskrivs att produkter från tredje land måste uppfylla likvärdiga krav. Likvärdighetskravet tillämpas på många andra områden och är godkänt enligt avtalet om tekniska handelshinder samt enligt 1999 års Codex Alimentarius för produktion, bearbetning, märkning och saluföring av ekologiskt producerade varor.

Före 1991 var gemenskapens marknad för ekologiska produkter marginell och man misstänkte att det förekom bedrägeri. Gemenskapens ordning för skydd av krav-märket samt den kontroll som sker i samband med detta har gett marknaden den trovärdighet som krävs för att bygga upp förtroende och intresse hos ett växande antal konsumenter. Förutom att det har lett till en växande ekologisk produktion inom gemenskapen, har det också lett till ökad import från omkring 100 tredje länder över hela världen. För att denna marknad skall fortsätta att växa till gagn både för producenter inom gemenskapen och för exportörer och producenter i tredje länder, är det nödvändigt att bevara denna trovärdighet. Det är viktigt att hålla i minnet att deltagandet i denna marknad sker på frivillig basis och att det krävs ansträngningar både från producenter inom och utanför gemenskapen för att bevara dess trovärdighet. Vi har ju nyligen erfarit de katastrofala följderna av en trovärdighetskris på den traditionella livsmedelsmarknaden. En sådan kris skulle få ännu allvarligare följder för marknaden för ekologiska produkter.

Kommissionen är medveten om att det i artikel 11.6 i ovannämnda förordning inte finns något krav på att medlemsstaterna skall tillämpa sinsemellan identiska förfaranden för att utvärdera likvärdigheten i fråga om de kontrollordningar som importörerna lämnar till utvärdering. Kommissionen håller för närvarande på att undersöka de dokumentationskrav som gäller i de olika medlemsstaterna. En jämförelse kommer att visa om skillnaderna är betydande och om harmoniseringsåtgärder skall prioriteras. Under alla omständigheter åligger det importören att se till att nödvändiga förfaranden har fullgjorts i tid och innan produkterna avsänds för import till gemenskapen.

När det gäller parlamentsledamotens förslag om att upprätta en förteckning över godkända kontrollorgan kommer kommissionen att med hänsyn till fristen den 31 december 2005 se över hur systemet enligt artikel 11.1 (kommissionens godkännande av likvärdighet) och 11.6 (medlemsstaternas godkännande av likvärdighet) fungerar generellt. I detta sammanhang kan ett eventuellt upprättande av förteckningar över kontrollorgan som har godkänts av medlemsstaterna i enlighet med artikel 11.6 undersökas. Detta skulle innebära att de villkor enligt vilka medlemsstaterna utvärderar likvärdighet måste vara helt harmoniserade, vilket för närvarande inte är fallet.

När det gäller kontrollen av producentgrupper i tredje länder åligger det medlemsstaterna att inom ramen för artikel 11.6 utvärdera likvärdigheten mellan de system som importörerna föreslår, och det ankommer på medlemsstaten att avgöra om den föreslagna kontrollordningen ger lämpliga garantier för att produktionsreglerna följs på ett tillfredsställande sätt. I gemenskapen kontrolleras alla producenter minst en gång om året och det är känt att vissa producenter i gemenskapen som följer regler för ekologiskt jordbruk inte har tillgång till krav-märkningen, eftersom de på grund av ekonomiska eller andra skäl inte har låtit sitt företag omfattas av kontrollordningen. I ett sådant sammanhang förefaller det skäligt att också de producenter i tredje länder som önskar betraktas som ekologiska, med de fördelar som detta innebär, måste omfattas av likvärdiga krav och undergå noggrann kontroll. Det är känt att man i tredje land, inklusive utvecklingsländerna, använder kemiska produkter inom jordbruket på villkor som inte är godtagbara inom det ekologiska jordbruket, och ibland inte ens inom det traditionella jordbruket. I de fall det går att bevisa att det är ytterst osannolikt att reglerna för ekologiskt jordbruk inte följs och om det kan uteslutas att producenterna har tillgång till förbjudna produkter, kommer kommissionen dock inte att invända mot en viss flexibilitet från medlemsstaternas sida. Detta måste dock utvärderas från fall till fall mot bakgrund av en undersökning av om de till gruppen anslutna enskilda operatörernas produktion är enhetlig, på vilket sätt gruppen kontrollerar medlemmarnas produktionsmetoder samt de övergripande produktionsvillkoren i den berörda regionen.