SKRIFTLIG FRÅGA E-0189/98

från Cristiana Muscardini (NI) till kommissionen

(5 februari 1998)

Ämne: Uppehållstillstånd

Förordning (EEG) 1612/68(1) innebär att alla unionsmedborgare som är bosatta i en annan medlemsstat måste ha ett uppehållstillstånd. Detta skapar allvarliga hinder för förverkligandet av den fria rörligheten för personer och överensstämmer inte med de principer som ligger till grund för Schengenavtalen, som nyligen ratificerades av Italien, och särskilt inte med artikel 2 i tillämpningskonventionen där det sägs att de inre gränserna får passeras utan att det skall krävas några kontroller.

Hur tänker kommissionen förena det krav på uppehållstillstånd som ställs i flera medlemsstater med principen om fri rörlighet för personer och bestämmelserna i Schengenkonventionen?

Anser inte kommissionen att det är dags att ingripa gentemot medlemsstaterna för att avskaffa kravet på uppehållstillstånd?

Anser inte kommissionen att det nationella passet är tillräckligt för att tillåta unionsmedborgarna att röra sig fritt och flytta mellan unionens länder?

Svar från Mario Monti på kommissionens vägnar

(6 maj 1998)

Man bör skilja mellan tre aspekter: det uppehållstillstånd som avses i gemenskapslagstiftningen för unionsmedborgare som önskar vara bosatta i en medlemsstat under en period som överstiger tre månader, den eventuella skyldigheten enligt nationell lagstiftning att bära med sig detta uppehållstillstånd när man vistas på allmän plats och kontroller av om denna skyldighet iakttas inom den statens territorium samt kontroller som kan utövas när en gräns passeras.

I gemenskapslagstiftningen föreskrivs att ett uppehållstillstånd skall utfärdas för de unionsmedborgare som önskar vara bosatta i en medlemsstat under en period som överstiger tre månader (se bland annat artikel 4.2 i rådets direktiv 68/360/EEG av den 15 oktober 1968 om avskaffande av restriktioner för rörlighet och bosättning inom gemenskapen för medlemsstaternas arbetstagare och deras familjer(2) och artikel 4.1 i rådets direktiv 73/148/EEG av den 21 maj 1973 om avskaffande av restriktioner för rörlighet och bosättning inom gemenskapen för medborgare i medlemsstaterna i fråga om etablering och tillhandahållande av tjänster(3)). Enligt EG-domstolens rättspraxis utgör detta uppehållstillstånd en beskrivande urkund som fastslår en rättighet som följer av EG-fördraget.

I sekundärrätten föreskrivs inte någon skyldighet för unionsmedborgarna att bära med sig uppehållstillståndet när de befinner sig på allmän plats. Gemenskapslagstiftningen förbjuder emellertid inte en medlemsstat att ålägga unionsmedborgarna att bära på sig identitetshandlingar, resehandlingar eller uppehållstillstånd när de rör sig på allmän plats, om det sker på ett sätt som inte är diskriminerande i förhållande till medborgarna i den berörda medlemsstaten, och inte heller att införa sanktioner, förutsatt att de respekterar proportionalitetsprincipen. Såsom domstolen bekräftade i sin dom i målet kommissionen mot Belgien(4)"hindrar gemenskapsrätten inte att (en medlemsstat) på sitt territorium kontrollerar respekten för skyldigheten, som åläggs dem som omfattas av gemenskapens rätt att uppehålla sig, att alltid bära med sig sitt uppehålls- eller etableringstillstånd om en liknande skyldighet åläggs medborgarna [i medlemsstaten i fråga] vad gäller deras identitetskort".

Enligt gemenskapsrätten skall medlemsstaterna tillåta unionsmedborgare att resa in i territoriet mot uppvisande av enbart giltigt identitetskort eller pass (se artikel 3 i de ovan nämnda direktiven). I princip är alltså gemenskapslagstiftningen emot administrativa åtgärder som generellt kräver andra formaliteter vid gränserna än uppvisande av enbart giltigt identitetskort eller pass.

Vad gäller kontroller av respekten för skyldigheten för unionsmedborgare enligt nationell lagstiftning att bära med sig sitt uppehållstillstånd när de passerar gränserna, ansåg domstolen i den nämnda domen att om sådana kontroller inte utgör ett villkor för tillträde till territoriet, med andra ord inte leder till avvisning, är de inte förbjudna enligt gemenskapsrätten. Domstolen tillade att en medlemsstats praxis att utföra sådana kontroller vid inträde på den statens territorium dock beroende på omständigheterna kan utgöra ett hinder för den grundläggande principen om fri rörlighet för personer. Det skulle vara fallet bland annat om sådana kontroller utfördes på ett systematiskt, godtyckligt eller onödigt ingripande sätt.

Eftersom målet om att avskaffa personkontroller ännu inte har uppnåtts inom unionen, är de ovan nämnda principerna i gemenskapsrätten fortfarande tillämpliga.

Vad gäller Schengen-konventionen föreskrivs i dess artikel 2.3 att avskaffandet av personkontroller vid de inre gränserna varken skall påverka... utövandet av de behöriga myndigheternas polisbefogenheter enligt varje avtalsparts lagstiftning på hela dennes territorium eller skyldigheterna att inneha, bära och uppvisa de urkunder och dokument som föreskrivs i den statens lagstiftning.

(1) EGT L 257, 19.10.1968, s. 2.

(2) EGT L 257, 19.10.1968.

(3) EGT L 172, 28.6.1973.

(4) Dom av den 27 april 1989 i mål 321/87, REG 1989, s. 1007.