SKRIFTLIG FRÅGA E-0979/00

från Niels Busk (ELDR) till kommissionen

(31 mars 2000)

Ämne: Återimport av bidragsberättigade varor

Europeiska exportörer blir i praktiken anklagade för illegal återimport av bidragsberättigade varor till gemenskapen när det gäller en rad känsliga produkter, och därmed ställda till svars för förhållanden de inte råder över.

Kommer kommissionen att ta initiativ till att det juridiska och ekonomiska ansvaret för all illegal återimport av bidragsberättigade varor till gemenskapen läggs på tredje lands exportörer och/eller myndigheter, exempelvis genom att ställa krav på äkthetsintyg?

Kommer kommissionen att införa att ansvaret övergår till importören när tullformaliteterna för en exporterad produkt i ett tredje land avslutats?

Håller kommissionen med om att ett eventuellt återbetalningskrav endast bör bli aktuellt om myndigheterna kan bevisa exportörens medskyldighet, eller att återimporten ägt rum under förhållanden som exportören råder över?

Svar från Franz Fischler på kommissionens vägnar

(25 maj 2000)

Frågan om återimport till gemenskapen av produkter som är berättigade till exportbidrag har varit föremål för ett flertal diskussioner mellan kommissionen och medlemsstaterna, i syfte att slå fast vilken mekanism som skulle kunna upprättas för att undvika att gemenskapsmedel ges till ekonomiska transaktioner som inte svarar mot syftet med exportbidragsordningen.

Det är inte genomförbart att återfå bidraget från exportörer från tredje land. Krav på äkthetsintyg skulle inte alls lösa problemet, eftersom de produkter som återimporteras helt lagligt kan bli föremål för nedsatt importtullsats eller nolltullsats.

Sedan GATT-avtalen (general agreement on tariffs and trade) trädde i kraft förefaller det inte längre möjligt att i en förordning föreskriva att det är importören som vid återimport till gemenskapen ansvarar för att återbetala exportbidraget. Det förefaller strida mot gemenskapens internationella åtaganden.

Det tillvägagångssätt som föreslås av parlamentsledamoten och som innebär att kravet på återbetalning bara förs fram om man kan påvisa att gemenskapsexportören är medansvarig, har inte heller valts vid fall av återimport inom ramen för någon ordning med tullpreferenser. Smuggling kan organiseras av någon som befinner sig utanför gemenskapen och som ger instruktioner till ett företag A att detta skall exportera sådana produkter som åtnjuter exportbidrag till företag B. Företag B skulle bearbeta produkterna något i tredje land och sedan skulle ett företag C få instruktioner att importera dem till gemenskapen och därvid helt lagligt komma i åtnjutande av nedsatt importtullsats eller nolltullsats. Under sådana omständigheter skulle det vara omöjligt att bevisa gemenskapsexportörens medansvar och ändå skulle man stå inför en transaktion som genomförts enbart för att tillskansa sig gemenskapsmedel och som man inte skulle kunna göra något för att stoppa.

I artikel 20.4 d i kommissionens förordning (EG) nr 800/1999 av den 15 april 1999 om gemensamma tillämpningsföreskrifter för systemet med exportbidrag för jordbruksprodukter(1) föreskrivs att bidraget skall återbetalas efter att produkterna har bearbetats eller behandlats i ett tredje land utan att ha uppnått någon väsentlig bearbetningsgrad och då återimporten åtnjutit tillämpning av en nedsatt importtullsats eller nolltullsats. Denna bestämmelse har en utpräglat avskräckande karaktär och för att undvika att denna åtgärd medför alltför stora olägenheter för exportörerna har dess tillämpning begränsats till vissa produkter som är särskilt känsliga för smuggling. För övrigt är åtgärden inte tillämplig då produkterna återimporteras enligt den ordning som kallas återinförda varor och som fastställs i rådets förordning (EEG) nr 2913/92 av den 12 oktober 1992 om inrättandet av en tullkodex för gemenskapen(2) eller då dessa produkter återimporteras två år efter att de exporterats från gemenskapen.

(1) EGT L 102, 17.4.1999.

(2) EGT L 302, 19.10.1992.