SKRIFTLIG FRÅGA E-2993/98

från Ernesto Caccavale (UPE) till kommissionen

(8 oktober 1998)

Angående: Ofördelaktig fördelning av kvoter för tonfiske i gemenskapen

I enlighet med Internationella kommissionen för bevarandet av tonfiskbeståndet i Atlantens rekommendationer beslutade ministerrådet för fisket i EU nyligen att införa kraftiga begränsningar för tonfiske i Medelhavet. Varje europeiskt lands fiskeflotta tilldelades en fiskekvot, TAC (total tillåten fångstmängd), vilken för Italien uppgick till 4,145 ton. Genom denna nya fördelning som gemenskapslagstiftningen föreskriver skulle regionen Kampanien, som redan brottas med stora utvecklings- och arbetsmarknadsproblem, inte få fiska mer än 10 % av nuvarande mängd. Denna kvot är helt oproportionerlig i förhållande till fiskepotentialen och säkerligen alarmerande för den lokala konserverings- och förädlingsindustrin för tonfisk. Bara förra året fiskade enbart fiskeflottan från Salerno mer än 4 000 ton tonfisk vilket täcker 60 % av den inhemska och utländska efterfrågan.

Kan kommissionen med anledning av ovanstående

- klargöra för vilka kriterier som låg till grund för denna fördelning av den totala tillåtna fångstmängden för tonfisk mellan de olika medlemsstaterna i EU och om det ännu är möjligt att modifiera dessa,

- specificera vilka åtgärder den har för avsikt att vidta för att förhindra att andra icke-medlemsstater som är direkta konkurrenter inom denna sektor fortsätter att obehindrat fiska tonfisk i Medelhavet, något som går ut över deras europeiska kolleger,

- slutligen ange vilka kompletterande åtgärder som kommer att föreslås för att stödja omorganisering till annan fiskeverksamhet eller andra sektorer eller verksamhetens definitiva upphörande?

Svar från Emma Bonino på kommissionens vägnar

(24 november 1998)

Den internationella förvaltningen av tonfiskbeståndet i Medelhavet sköts av Internationella kommissionen för bevarandet av tonfiskbestånden i Atlanten (ICCAT). Gemenskapen anslöt sig till denna organisation i november 1997.

ICCAT fastslog 1995 att det, på grund av den tydliga minskningen av tonfiskbestånden i östra Atlanten och Medelhavet, var nödvändigt att minska fångsternas storlek. Man kom därför överens om att alla länder som fiskar efter tonfisk skulle minska sina fångster fram till slutet av 1998 med 25 % jämfört med 1993 eller 1994 års nivå (året med störst fångst användes som beräkningsgrund).

Mot bakgrund av detta antog rådet den 19 december 1997 förordning (EG) 65/98 om fastställande för vissa bestånd av ständigt vandrande arter av totala tillåtna fångstmängder för år 1998, om deras fördelning i kvoter till medlemsstaterna och om vissa villkor för fångsten(1). De kvoter som medlemsstaterna på så sätt tilldelades grundade sig på ICCAT:s tabeller över traditionella fångstmängder för respektive medlemsstat från 1993 och 1994. Detta är den enda statistik som finns att tillgå när det gäller tonfiskfångster. Vid rådets möte i december 1997 hävdade den italienska regeringen att de italienska fångsterna var större än vad som framgick av ICCAT:s statistik. Detta ledde till att man införde en bestämmelse i förordningen om att gemenskapen inom ramen för arbetet i ICCAT skulle göra en genomgång av uppgifterna om traditionella fångstmängder och sedan ändra nuvarande fångstkvoter i enlighet med resultatet av denna genomgång. Inom ICCAT har man nyligen genomfört en sådan vetenskaplig granskning av fångstuppgifterna för Italien, och kommissionen kommer vid nästa ICCAT-möte (16-23 november 1998) att verka för att ICCAT skall använda den nya fångststatistiken från granskningen som grund för ett beslut om fångstbegränsningar för 1998.

När det gäller det fiske som andra länder bedriver i Medelhavet bör man komma ihåg att större delen av detta hav utgörs av internationellt vatten och därför är tillgängligt för andra länder. Gemenskapen har i detta sammanhang följt ICCAT:s rekommendation att förbjuda import av tonfisk från länder som varit inblandade i bekvämlighetsflaggning, till exempel Panama, Honduras och Belize. Efter att förbudet utfärdats har man kunnat notera en avsevärd minskning av sådan aktivitet i området som kan kopplas till fartyg från dessa länder.

Det skall slutligen påpekas att fastställandet av fångstbegränsningar inte innebär att somliga fiskeflottor måste upphöra med sin verksamhet. Gemenskapen har dock inte någon särskild kompensation att erbjuda flottor som drabbats av variationer beträffande fiskekvoter eller total tillåten fångstmängd. Det allmänna problemet med att anpassa kapaciteten till tillgången behandlas dessutom inom de fleråriga strukturprogrammen och genom andra strukturpolitiska åtgärder.

(1) EGT L 12, 19.1.1998.