SKRIFTLIG FRÅGA E-3935/00

från Klaus-Heiner Lehne (PPE-DE) till kommissionen

(13 december 2000)

Ämne: Den italienska polisens diskriminering av en tysk frilansande reseledare för studieresor

Den italienska regeringen kräver av utländska reseledare att de skall avlägga de lokala prov som finns för reseledare i alla de städer som finns på resplanen innan de får guida i Italien. Detta gäller även vid guidning av turister från det egna landet (i det här fallet Tyskland).

Av den anledningen förbjöd den italienska polisen en tysk reseledare för studieresor att fortsätta guidningen av en tysk grupp i domkyrkan i Lucca (Italien) den 17 maj 2000. Efter att ha fått lämna sitt och arbetsgivarens namn och adress uppmanades hon att genast lämna domkyrkan och omedelbart avbryta all verksamhet. Därefter bötfällde den italienska polisen henne med 1 666 666 ITL.

Reseledaren anser att lokala guider ofta inte kan guida en sådan grupp som hennes på ett lämpligt sätt eftersom dessa ofta varken känner till sambandet mellan de platser som besöks eller deltagarnas intressen eller förkunskaper. Hon anser att det av praktiska skäl inte är möjligt att avlägga ett lokalt prov eftersom kurserna håller på i flera månader och dessutom bara ges ytterst sporadiskt (vart åttonde år). Mot bakgrund av detta ställs följande frågor:

1. Hur ser kommissionen på den italienska regeringens föreskrifter och polisens uppförande mot bakgrund av det förbud mot diskriminering när det gäller tjänster som finns i artikel 49 i EG-fördraget med beaktande av EG-domstolens rättspraxis?

2. Vilka åtgärder tänker kommissionen vidta när den konstaterar att den italienska regeringen och myndigheterna har brutit mot artikel 49 i EG-fördraget?

3. Kan kommissionen, om den anser att Italiens agerande är riktigt, förklara på vilket sätt en begränsning av friheten att tillhandahålla tjänster är till det allmännas bästa och hur det kommer sig att den anser att ytterligare krav, som krävs enligt EG-domstolens rättspraxis för att tillåta en begränsning, har uppfyllts?

Svar från Frederik Bolkestein på kommissionens vägnar

(29 januari 2001)

1. och 2. Kommissionen hänvisar till svaren på de skriftliga frågorna P-0901/00 från Richard Evans(1) och E-1004/00 från Karin Riis-Jørgensen(2).

De böter som den tyska reseledaren ålagts att betala förefaller inte strida mot gemenskapsrätten. I Italien är turistguideyrket reglerat, vilket betyder att man måste vara auktoriserad för att få arbeta i detta yrke. Domstolen har i en dom klart fastställt att det strider mot friheten att tillhandahålla tjänster om en turistguide måste inneha ett yrkesbevis för att få tillhandahålla tjänster, när tjänsten består i att guida turister på andra platser än de museer eller historiska monument som endast får besökas i sällskap med en specialutbildad guide.

Italien har för att följa domstolens rättspraxis uprättat regionala förteckningar där det står vilka platser som omfattas av detta undantag. Turistguider från andra medlemsstater som vill guida grupper på dessa platser kan därför behöva visa att de uppfyller de krav på yrkeskvalifikationer som ställs enligt den italienska lagstiftningen. De måste med andra ord förvärva den auktorisation som krävs genom att de antingen genomgår den italienska utbildningen eller genom att deras kvalifikationer som tilldelats i en annan medlemsstat erkänns.

De italienska myndigheterna har rätt att genomföra den italienska lagstiftningen genom att utdöma böter. Enligt italiensk lagstiftning är det straffbart för turistguider att bryta mot dessa bestämmelser, oavsett vilken nationalitet turistguiden har. De böter som utdömts förefaller därför inte vara diskriminerande. Det finns därmed ingenting som skulle kunna motivera någon åtgärd från kommissionens sida.

3. Enligt domstolens rättspraxis är det allmänintresse som berättigar inskränkningarna ifråga en ökad förståelse för platser och föremål av historiskt värde och bästa möjliga spridning av kunskaper om en medlemsstats konst och kulturarv(3).

(1) EGT C 374 E, 28.12.2000, s. 181.

(2) EGT C 374 E, 28.12.2000, s. 199.

(3) Se domstolens dom av den 26 februari 1991 i mål C-154/89, punkt 21.