SKRIFTLIG FRÅGA E-1727/99

från Michl Ebner (PPE-DE) till kommissionen

(29 september 1999)

Ämne: Allmän höjning av gränsvärdena för dioxin

Dioxinskandalen i Belgien som kom till allmänhetens kännedom mycket sent har gett upphov till oro bland stora delar av den europeiska befolkningen. Belgiska, franska och nederländska tillverkare av foderblandningar har, som känt är, använt fett som varit förorenat med dioxin.

Mot bakgrund av att det hittills inte funnits några gränsvärden alls för dioxin i vissa länder i Europeiska unionen och att kommissionen bemödar sig att fastställa enhetliga gränsvärden på detta område uppkommer följande frågor:

1. Är det meningsfullt att närma de i vissa länder lägre gränsvärdena (exempelvis Italien som hittills haft 100 nanogram) till de i andra medlemsstater högre gränsvärdena?

2. Är det inte, på grund av den nyligen inträffade krisen och för att det måtte gå oss alla väl, bättre för konsumenterna om gränsvärdet fastställdes till det lägre värdet i alla 15 staterna?

3. Måste det inte verka fullkomligt obegripligt att med tanke på situationen genomföra en sådan allmän höjning som beskrivs under punkt 1?

4. Avser kommissionen att av denna anledning upphäva beslutet?

Svar från David Byrne på kommissionens vägnar

(9 november 1999)

På området för dioxiner och polyklorerade bifenyler finns det i nuläget inte någon gemensam, internationell standard att följa vid fastställande av gränsvärden för livsmedelsprodukter. Informationen från relevanta undersökningar är än så länge otillräcklig. Det har visat sig att vissa medlemsstater, på basis av nationella experters yttranden, ändå har fastställt gränsvärden för vissa livsmedel men att dessa inte överensstämmer i alla fall.

Förmågan att kunna fastställa ett gemensamt gränsvärde som kan garantera ett skydd av folkhälsan är beroende av den teknik som finns att tillgå. Tekniken som använts för att fastställa gränsvärdet på 100 nanogram per gram fett (ng/g), kräver ett material och en utbildad personal som få laboratorier i medlemsstaterna har idag. Att fastställa ett sådant gränsvärde gemensamt för alla medlemsstater skulle kraftigt begränsa den redan hårt reducerade analyskapacitet som finns i Europa.

Det gränsvärde på 200 nanogram PCB per gram fett i kött och härledda produkter som fastställts i beslut 1999/449/EG(1) av den 9 juli 1999/551/EG(2) av den 6 augusti 1999 motsvarar fallet med förorening från fetter som tillhandahållits av de belgiska företagen Verkest/Fogra. I detta fall fastställdes även sju kongener av PCB som kan indikera förorening från dessa fetter. Samma gränsvärde, 200 ng/g fett, har även använts på gemenskapsnivå i beslut som gällt den belgiska dioxinkrisen för att på basis av redan utförda analyser kunna säkerställa att belgiskt kött ämnat för export eller handel inom gemenskapen inte har varit förorenat.

Vetenskapliga livsmedelskommittén ansåg gränsvärdena ifråga vara relevanta för den belgiska dioxinkrisen. De yttranden från nationella experter som har legat till grund för de värden som vissa medlemsstater fastställt har beaktats av europeiska vetenskapliga kommittéer.

Arbetet med att fastställa gränsvärden för PCB i livsmedelsprodukter och djurfoder är nära sammankopplat med arbetet att fastställa gränsvärden för dioxiner i samma produkter. Vad beträffar fastställandet av gränsvärden för halter av dioxiner i livsmedel påbörjade kommissionen i juni 1998 en utförlig studie av halter för förorening som konstaterats i livsmedelsprodukter i flera medlemsstater. Denna studie är en del av programmet för vetenskapligt samarbete mellan medlemsstaterna, SCOOP. De preliminära resultaten, som bör finnas tillgängliga inom en snar framtid, kan underlätta uppskattningen av hälsorisker och utgöra grunden för senare överväganden och det slutliga fastställandet av gränsvärden för gemenskapen.

Ett projekt för analys av riskerna med dioxin pågår för närvarande inom ramen för programmet livskvalitet och förvaltning av de levande resurserna, som är en del av det femte ramprogrammet för forskning och teknisk utveckling. Detta projekt syftar till att fastställa lämplig metodologi för utvärdering av dioxiners effekt på hälsan.

Det är fullt möjligt att kommissionen kan komma att fastställa andra gränsvärden för gemenskapen än de som gällde för den belgiska dioxinkrisen, om man finner detta lämpligt med avseende på skydd av folkhälsan. Om så är fallet, kommer detta att ske efter det att all tillgänglig vetenskaplig information har beaktats.

(1) EGT L 175, 10.7.1999.

(2) EGT L 209, 7.8.1999.