SKRIFTLIG FRÅGA E-0714/98

från Amedeo Amadeo (NI) och Salvatore Tatarella (NI) till kommissionen

(18 mars 1998)

Ämne: Livsmedelslagstiftning och konsumenters hälsa

Med anledning av kommissionens grönbok Allmänna principer för livsmedelslagstiftningen i Europeiska unionen (KOM(97) 0176) och meddelande från kommissionen Konsumenters hälsa och livsmedelssäkerhet (KOM(97) 0183) vill vi ställa följande fråga:

Det är nödvändigt att understryka att märkningsstandarder för livsmedelsprodukter blir allt viktigare för konsumenters inköpsbeslut. Men samtidigt finns det gränser för vad man kan uppnå med märkningen, och man måste finna andra informationsvägar. Kan Europeiska kommissionen först och främst se till att märkningen med uppgifter om näringsinnehåll görs verkningsfull och obligatorisk?

Gemensamt svar

på de skriftliga frågorna E-0708/98, E-0709/98, E-0710/98, E-0711/98,E-0712/98, E-0713/98 och E-0714/98 ingivna av Martin Bangemann för kommissionen

(28 april 1998)

Såsom framgick under debatten rörande parlamentets resolution om grönboken om de allmänna principerna för livsmedelslagstiftningen har kommissionen för avsikt att följa upp dessa frågor i ett meddelande. Såsom kommissionen har framhållit i grönboken är den fast besluten att förenkla och rationalisera gemenskapens livsmedelslagstiftning, men detta måste leda till ett förbättrat hälsoskydd och ökad öppenhet.

I grönboken efterlyste kommissionen synpunkter på huruvida det är möjligt att använda icke-bindande instrument inom livsmedelslagstiftningen. Kommissionen håller för närvarande på att analysera dessa synpunkter. Användningen av frivilliga instrument, t.ex. riktlinjer om god hygienisk praxis inom en viss sektor, kan utgöra ett värdefullt komplement till bindande regler. Principen om ömsesidigt erkännande är enligt kommissionen viktigast för att upprätthålla den inre marknadens funktion. Medlemsstaterna får ha olika regler för livsmedel inom områden som inte omfattas av gemenskapslagstiftningen, men dessa regler får inte leda till att produkter som lagenligt framställts eller släppts ut på marknaden i en annan medlemsstat förbjuds, såvida inte legitima intressen står på spel, om den andra medlemsstatens regler erbjuder en likvärdig skyddsnivå.

Det förfarande som föreskrivs i direktiv 83/189/EEG av den 28 mars 1983 om ett informationsförfarande beträffande tekniska standarder och föreskrifter(1) syftar till att säkerställa att nationella tekniska standarder och föreskrifter inte ger upphov till handelshinder. Kommissionen kan inte se att det föreligger något behov av att ändra detta direktiv på det sätt parlamentsledamoten föreslår, eftersom ett allmänt förbud mot handelshinder redan föreskrivs i EG-fördraget.

I de rättsakter som ger kommissionen genomförandebefogenheter anges den huvudsakliga omfattningen av dessa befogenheter. Det är alltså gemenskapens lagstiftare som fastställer vilka befogenheter som skall tilldelas kommissionen.

Kommissionen anser att de allmänna hygieniska principerna bör gälla hela livsmedelskedjan. De befintliga direktiven om hygien är för närvarande föremål för en översyn i syfte att säkerställa en enhetlig och konsekvent uppsättning hygienregler "från producent till konsument". Tyngdpunkten i denna lagstiftning kommer att ligga på tillämpningen av systemet med kritiska kontrollpunkter för analys av faror (HACCP).

Enligt kommissionens uppfattning kommer livmedelslagstiftning på gemenskapsnivå även i framtiden att motiveras främst av hälsoskäl. Tillämpningen av principen om ömsesidigt erkännande kommer att dominera när det gäller livsmedlens sammansättning. Denna policy, som har stimulerat nytänkande och givit konsumenten större valmöjligheter, står inte i strid med den utveckling av kvalitetsstandarder för jordbruksprodukter som ökar konkurrenskraften för dessa produkter. Den stödjer därför andra målsättningar med den gemensamma jordbrukspolitiken.

Kommissionen har för avsikt att se över direktivet om näringsmärkning för att anpassa det till den vetenskapliga utvecklingen. Målsättningen med denna översyn är också att se till att konsumenterna får tillgång till bättre och mer lättfattlig information. För närvarande överväger man huruvida denna information om näringsmässiga egenskaper bör vara obligatorisk eller ej. Denna fråga måste behandlas inom ramen för den övergripande problemställningen om bästa metod, t.ex. ny informationsteknologi, att tillhandahålla information som är av intresse för konsumenten.

(1) EGT L 109, 26.4.1983.