SKRIFTLIG FRÅGA E-3459/01

från Charles Tannock (PPE-DE)och Theresa Villiers (PPE-DE) till kommissionen

(4 januari 2002)

Ämne: Tillämpningen av tillväxt- och sysselsättningspakten

I punkt 1 i betänkandet om kommissionens dokument Ekonomin i EU: 1999 års översikt (A5-0041/2000) står följande: Parlamentet uppmanar rådet att i samband med fastställandet av de

allmänna ekonomiska riktlinjerna formulera en politik, bland annat en mikroekonomisk politik, som syftar till att uppnå full sysselsättning på ett sätt som är förenligt med stabila priser och en balanserad budget under en hel konjunkturcykel.

Anser kommissionen att det är dessa målsättningar som ligger till grund för tillväxt- och sysselsättningspakten och vilka medlemsstater anser kommissionen att har längsta vägen kvar innan de uppnått dem?

Kan kommissionen förklara vilka orsaker som ligger till grund för regeln om att inkomster från privatiseringar inte får dras av från budgetunderskotten, då ju sådana privatiseringar inte bara kan innebära en stimulans för näringslivet och skapa ökad effektivitet utan också, genom de därmed förbundna försäljningarna av allmän egendom, ger upphov till verkliga och inte bara illusoriska vinster för statskassorna och förefaller vara förenliga med de ovan angivna ekonomiska målsättningarna?

Svar från Pedro Solbes Mira på kommissionens vägnar

(25 januari 2002)

Det främsta målet med stabilitets- och tillväxtpakten är att säkra sunda offentliga finanser som ett medel att skapa en stark varaktig tillväxt som främjar skapandet av sysselsättning. Därigenom utgör den nationella finanspolitiken ett stöd till en stabilitetsinriktad monetär politik, och den gör det möjligt för medlemsstaterna att hantera normala konjunktursvängningar utan att de offentliga underskotten blir alltför höga.

Inom dessa ramar har de offentliga finanserna i euroområdet fortsatt att förbättras under de senaste åren. År 1997, som var referensåret för de första länderna att kvalificera sig för den ekonomiska och monetära unionen (EMU), uppgick det genomsnittliga offentliga underskottet i euroområdet till motsvarande 2,6 procent av bruttonationalprodukten (BNP). År 2000 hade det minskat till 0,8 procent av BNP. Flertalet medlemsstater har nu uppnått underliggande offentliga finanser som är nära balans eller som uppvisar överskott, vilket är vad som krävs enligt stabilitets- och tillväxtpakten. I några medlemsstater (Tyskland, Frankrike, Italien och Portugal) visar de offentliga finanserna dock fortfarande underskott. Detta innebär att arbetet med att stärka finanserna måste fortsätta på medellång sikt, vilket också anges i stabilitetsprogrammen.

Vad beträffar frågan om att inkomster från privatisering enligt det europeiska national- och regionalräkenskapssystemet i gemenskapen (ENS) inte inverkar på statens nettoupplåning kan sägas att detta inte innebär ett ifrågasättande av effektiviteten och den bakomliggande tanken med privatiseringar. I ett ekonomiskt redovisningssystem som ENS skiljer man mellan finansiella och icke-finansiella transaktioner och mellan finansiella och icke-finansiella tillgångar, och därigenom skiljer sig systemet från vad som gäller för offentliga räkenskaper som bygger på kontantmetoden. En privatisering av ett offentligt företag, det vill säga en försäljning av en finansiell tillgång (andelarna i företaget) mot kontant vederlag (också en finansiell tillgång), är ett typiskt exempel på en finansiell transaktion som varken påverkar statens nettoförmögenhet eller innebär en inkomstöverföring mellan olika ekonomiska sektorer. Men det är klart att när de ekonomiska fördelarna i form av effektivisering förverkligas kommer de bland annat att visa sig genom ett ökat skatteunderlag och ökade offentliga inkomster. Det bör också noteras att inkomster från privatiseringar bidrar till att minska bruttoskulden så som den definieras i Maastrichtfördraget.