SKRIFTLIG FRÅGA P-2691/99

från Pernille Frahm (GUE/NGL) till kommissionen

(11 januari 2000)

Ämne: FN:s flyktingkonvention

I Tammerforsförklaringen betonar rådet att FN:s flyktingkonvention som helhet skall utgöra grundvalen för EU:s flykting- och asylpolitik.

Kan kommissionen bekräfta att unionens medlemsländer enligt detta beslut är skyldiga att behandla en asylansökan oavsett den asylsökandes ursprungsland?

Svar från António Vitorino på kommissionens vägnar

(3 februari 2000)

Ordförandeskapets slutsatser från Europeiska rådet i Tammerfors den 1516 oktober 1999 innehåller följande uttalanden:

Målet är en öppen och säker Europeisk union, som förbinder sig att fullständigt uppfylla förpliktelserna i Genèvekonventionen angående flyktingars rättsliga ställning och i andra relevanta instrument för de mänskliga rättigheterna (mldr) (punkt 4).

Europeiska rådet bekräftar den vikt unionen och medlemsstaterna fäster vid den absoluta respekten för rätten att söka asyl. Det har enats om att arbeta för att ett gemensamt europeiskt asylsystem skapas, grundat på en fullständig och allomfattande tillämpning av Genèvekonventionen och på så sätt garantera att ingen skickas tillbaka för att bli utsatt för förföljelse, dvs. att principen om non-refoulement bevaras. (Punkt 13).

Kommissionen välkomnar och instämmer i dessa uttalanden. Dessa politiska åtaganden kommer att utgöra grunden för framtida förslag om asyllagstiftning.

Vad beträffar medlemsstaternas skyldigheter i fråga om asyl bör man skilja mellan deras skyldigheter enligt folkrätten respektive enligt fördragen. Samtliga medlemsstater har anslutit sig till 1951 års FN-konvention angående flyktingars rättsliga ställning. Konventionen ålägger staterna skyldigheter i fråga om flyktingar. Den innehåller bland annat ett förbud mot avvisning (refoulement), som skall tillämpas oavsett ursprungsland (artikel 33). I artikel 3 i konventionen föreskrivs nämligen uttryckligen att bestämmelserna i konventionen skall tillämpas på flyktingar utan åtskillnad med hänsyn till deras ras, religion eller ursprungsland. Samtliga medlemsstater har också anslutit sig till Dublinkonventionen. I artikel 2 i den konventionen bekräftar de sina åligganden enligt Genèvekonventionen, som den ändrats genom New York-protokollet, och sitt engagemang för att samarbeta med Förenta nationernas flyktingkommissarie vid tillämpningen av dessa instrument.

Vad beträffar skyldigheterna enligt fördragen, bör sägas att det för närvarande saknas gemenskapslagstiftning om asyl. Enligt artikel 63.1 (f.d. artikel 73k) i EG-fördraget skall rådet besluta om ett antal åtgärder om asyl vilka måste vara i enlighet med Genèvekonventionen av den 28 juli 1951 och protokollet av den 31 januari 1967 om flyktingars rättsliga ställning samt andra relevanta fördrag.

Med stöd i artikel 63.1 kan rådet genomföra slutsatserna från Europeiska rådet i Tammerfors. Två av de fyra underpunkterna i artikel 63.1 gäller åtgärder som berör medborgare i tredje land, medan de andra två inte anger vilka personer som omfattas av åtgärderna.

Amsterdamfördraget innehåller ett protokoll om asyl för medborgare i Europeiska unionens medlemsstater, som fogats till EG-fördraget. Där sägs att ansökningar om asyl som ges in av en medborgare i en medlemsstat endast får beaktas eller förklaras tillåtna att behandlas av en annan medlemsstat i fyra fall. Tre av dessa fall gäller avvikelse från lagstiftning till skydd för de mänskliga rättigheterna eller allvarligt och ihållande åsidosättande av principer om mänskliga rättigheter i den medlemsstat där den asylsökande är medborgare. Det fjärde fallet ger medlemsstaterna möjlighet att enhälligt besluta att behandla en asylansökan från en medborgare i en medlemsstat.

I förklaring nr 48 till Amsterdamfördraget sägs: [Protokollet om asyl för medborgare i Europeiska unionens medlemsstater] påverkar inte varje medlemsstats rätt att vidta de organisatoriska åtgärder som den anser nödvändiga för att uppfylla sina förpliktelser enligt Genèvekonventionen av den 28 juli 1951 angående flyktingars rättsliga ställning. Det är varje stats sak att själv fastställa vilka organisatoriska åtgärder den måste vidta för att uppfylla sina förpliktelser enligt Genèvekonventionen när den genomför protokollet.

Ingenting i protokollet hindrar en medlemsstat från att behandla alla asylansökningar oavsett asylsökandens ursprungsland. Kommissionen erinrar om att Belgien avgav en förklaring med följande innehåll:

Belgien godkänner protokollet om asyl för medborgare i Europeiska unionens medlemsstater och förklarar att landet i enlighet med sina skyldigheter enligt 1951 års Genèvekonvention och 1967 års New York-protokoll i enlighet med punkt d i protokollets enda artikel kommer att göra en individuell prövning av varje asylansökan från en medborgare i en annan medlemsstat.(1)

(1) Se Amsterdamfördraget, förklaringar som konferensen beaktade, nr 5: förklaring av Belgien om protokollet om asyl för medborgare i Europeiska unionens medlemsstater.