SKRIFTLIG FRÅGA E-3994/00

från Helmuth Markov (GUE/NGL) till kommissionen

(21 december 2000)

Ämne: Hur EU:s direktiv genomförs och tolkas av Förbundsrepubliken Tyskland

1. Känner kommissionen till om och på vilket sätt EU:s direktiv 80/987 (om skydd för arbetstagarna vid arbetsgivarens insolvens) av Förbundsrepubliken Tyskland genomförts i nationell rätt?

2. Framgår det av Europeiska domstolens rättspraxis (Rec. 262/88 och C-173/91) att driftsbetingade uppsägningar utan ersättning är förbjudna?

3. Hur skall EU:s direktiv tolkas på denna punkt i den händelse att det är staten som är arbetsgivaren?

4. Är staten skyldig att för det första säkerställa att lönen betalas ut och för det andra att anspråken på ersättning tillgodoses?

5. När en arbetstagare får ersättning då han blir uppsagd av driftsbetingade skäl medan en annan blir utan ersättning på grund av en konkurs, föreligger det då vid tolkningen av EU-direktivet ett brott mot principen om lika behandling?

6. Känner kommissionen till om och på vilket sätt EU:s direktiv 87/344 (rättsskyddsförsäkringar) av Förbundsrepubliken Tyskland genomförts i nationell rätt?

7. Skall artikel 3.2 c) tolkas så, att föreningar och andra juridiska personer kan hävda kostnadsersättningsanspråk gentemot försäkringsgivaren om det är fråga om organisationer och en grupp personer utan vinstsyfte?

8. Måste försäkringsgivaren ersätta dessa organisationer de kostnader som uppkommit utan vinst?

Svar från Anna Diamantopoulou på kommissionens vägnar

(28 februari 2001)

1. och 3.5. Rådets direktiv 80/987/EEG av den 20 oktober 1980 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om skydd för arbetstagarna vid arbetsgivarens insolvens(1) har genomförts i tysk rätt genom Sozialgesetzbuch, Drittes Buch: Arbeitsförderung och genom Gesetz zur Verbesserung der betrieblichen Altersversorgung (BetrAVG). Enligt kommissionens rapport om genomförandet av direktiv 80/987/EEG i medlemsstaterna innehåller den tyska lagstiftningen på flera punkter bestämmelser som är mer gynnsamma för arbetstagarna än de bestämmelser som finns i direktivet.

Enligt direktivet skall medlemsstaterna inrätta garantiinstitutioner för att säkerställa att dessa garanterar betalning av arbetstagarnas utestående fordringar som grundar sig på anställningsavtal eller anställningsförhållanden och som gäller lön för tiden före ett visst datum, om arbetsgivarna har blivit insolventa. Minimigarantin i gemenskapsdirektivet är lönen för de sista tre månaderna av anställningsförhållandet. Direktivet kan inte tillämpas på en stat, eftersom en stat inte kan vara föremål för ett kollektivt ersättningsförfarande från fordringsägare.

2. Beträffande domstolens rättspraxis som parlamentsledamoten hänvisar till, bör man lägga märke till att denna endast gäller principen om lika lön för kvinnor och män, närmare bestämt räckvidden för artikel 141 (f.d. artikel 119) i EG-fördraget. Denna artikel gäller alla förmåner enligt yrkesrelaterade socialförsäkringssystem i enlighet med domstolens dom av den 17 maj 1990 i mål C-262/88, Douglas Harvey Barber mot Guardian Royal Exchange Assurance Group(2).

I enlighet med artikel 141 och rådets direktiv 76/207/EEG av den 9 februari 1976 om genomförandet av principen om likabehandling av kvinnor och män i fråga om tillgång till anställning, yrkesutbildning och befordran samt arbetsvillkor(3), skall avgångsvederlag som fastställs i nationell lagstiftning beviljas utan könsdiskriminerande behandling av arbetstagare som befinner sig i samma situation. Detta krav att följa likabehandlingsprincipen gäller också när medlemsstaten är arbetsgivare.

6.8. Beträffande genomförandet av rådets direktiv 87/344/EEG av den 22 juni 1987 om samordning av lagar och andra författningar angående rättsskyddsförsäkring(4), har man i Tyskland valt alternativ b i artikel 3.2 för handläggningen av skadeärenden avseende rättsskyddsförsäkring (VAG, artikel 8a). Enligt detta alternativ skall handläggningen av skadeärenden avseende rättsskyddsförsäkring anförtros ett företag som är en särskild juridisk person och som inte samtidigt handlägger skadeärenden inom andra försäkringsområden. Detta krav gäller alla rättsskyddsföretag som har sitt officiella säte på tyskt område.

När den metod som fastställs i artikel 3.2 c i direktiv 87/344/EEG skall tillämpas av ett rättsskyddsföretag i enlighet med lagstiftningen i ursprungsmedlemsstaten, kan den försäkrade anförtro handläggningen av skadeärendet avseende rättsskyddsförsäkringen till en advokat som han själv väljer. När den metod som anges i artikel 3.2 c i direktivet tillämpas och den försäkrade anförtror handläggningen av skadeärendet till en advokat som han själv väljer, skall försäkringsgivaren betala de kostnader som hänger ihop med denna handläggning. Försäkringsföretaget kan i vissa fall sätta ett tak för ersättning av kostnaderna och arvodena för den valda advokaten. Om den rättsskyddsförsäkrade är en fysisk eller juridisk person eller en icke-vinstdrivande organisation bör inte spela någon roll i detta avseende.

(1) EGT L 283, 28.10.1980.

(2) Rec. 1990, s. I-1889.

(3) EGT L 39, 14.2.1976.

(4) EGT L 185, 4.7.1987.