SKRIFTLIG FRÅGA P-1017/02

från Francesco Speroni (NI) till kommissionen

(5 april 2002)

Ämne: Begränsningar för användningen av checkar utställda i euro

Som jag konstaterade i fråga H-0087/02(1) vägrar vissa företag såsom kedjan Accor i Frankrike uttryckligen att ta emot checkar, utställda i euro av banker i andra länder, trots att dessa hör till euroområdet.

Detta sker oavsett belopp, kännedom om kunden och checktyp: det avgörande är vilket land den bank som utfärdat checken befinner sig i. Samma kund, vars check inte accepteras då den utfärdats av en bank i ett annat land än Frankrike, får grönt ljus för en check av samma typ och till samma belopp, om den utfärdats av en bankfilial i Frankrike. Det är alltså inte så att företräde skulle ges kontanter eller andra betalningsformer, kännedom om kunden eller ett minimi- eller maximibelopp det är endast fråga om territoriell diskriminering.

Är denna praxis förenlig med bestämmelserna om fri rörlighet för kapital och unionens övriga lagstiftning?

(1) Skriftligt svar av den 12 mars 2002.

Svar från Frederik Bolkestein på kommissionens vägnar

(11 juni 2002)

Ett företag i Frankrike accepterar endast checkar som utfärdats av en bank belägen i Frankrike och vägrar alltså att ta emot checkar som utfärdats av utländska banker. Parlamentsledamoten frågar om ett sådant agerande är förenligt med EG-fördraget med tanke på att alla dessa checkar är utfärdade i euro.

När det gäller betalningar måste man skilja mellan strikt inhemska transaktioner och gränsöverskridande transaktioner. Att betala med en nationell check på 100 euro i Frankrike medför nästan inga avgifter. En gränsöverskridande betalning av samma belopp medför en avgift på över 25 euro. Mottagaren riskerar alltså att få mindre än 75 euro. Det finns därför ekonomiska skäl till att vägra att ta emot dessa checkar.

Vägran att ta emot checkarna beror på att de är gränsöverskridande. Enligt principen om lagligt betalningsmedel behöver en handlare aldrig acceptera en betalning via check medan han inte kan vägra kontant betalning. För en handlare är det alltså juridiskt möjligt att endast godta vissa typer av checkar.

Frågan är om ett sådant agerande skall bedömas utifrån EG-fördragets bestämmelser om fri rörlighet för kapital (artikel 56.1) eller betalningar mellan medlemsstater (artikel 56.2). Dessa bestämmelser kan endast tillämpas på medlemsstaterna. I det aktuella fallet rör det sig om ett affärsmässigt beslut av ett privat företag. Fallet tycks alltså inte omfattas av ovan nämnda bestämmelser i EG-fördraget.

Trots detta anser kommissionen att prisskillnaden mellan inhemska och gränsöverskridande betalningar är oacceptabel om den inre marknaden skall kunna fungera väl. I juli 2001 föreslog den därför en förordning om att införa en princip om icke-diskriminerande avgifter mellan inhemska och gränsöverskridande betalningar. Förordningen antogs den 19 december 2001(1). Kommissionen föreslog till en början att principen även skulle gälla gränsöverskridande betalningar med check. Parlamentet och rådet beslutade att inte godta kommissionens förslag i denna fråga.

De viktigaste argumenten var följande:

- Checken är på väg att försvinna som inhemskt betalningsmedel i flera medlemsstater.

- Checken har aldrig varit tänkt som ett automatiskt gränsöverskridande betalningsmedel. Denna förklaring återfinns i skäl 8 i förordningen:

Det är för närvarande inte lämpligt att tillämpa principen om lika avgifter för checkar i pappersform, eftersom dessa är av den beskaffenheten att de inte kan behandlas lika effektivt som övriga betalningsmedel, särskilt elektroniska betalningar. Däremot bör principen om insyn beträffande avgifter även tillämpas för checkar.

Principen i artikel 3 om att avgifterna skall ligga på samma nivå gäller alltså inte för checkar (se svaret på Mary Elizabeth Banottis fråga nr 3681/01).

(1) Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 2560/2001 av den 19 december 2001 om gränsöverskridande betalningar i euro. EGT L 344, 28.12.2001.