SKRIFTLIG FRÅGA E-0682/99

från Daniel Varela Suanzes-Carpegna (PPE) till kommissionen

(26 mars 1999)

Angående: Tullkvoter för tonfiskfilé för 1999

Den 18 februari 1999 lade kommissionen muntligt fram förslaget till tullkvoter för tonfisk för 1999 och fastställde en tullkvot på 2 500 ton till en tullsats på 6 procent.

De argument som kommissionen grundar sitt förslag på kan sammanfattas enligt följande:

a) Kommissionen har genomfört en studie av utbudet på tonfiskfilé på den internationella marknaden med följande resultat: länderna inom det allmänna preferenssystemet: 30 000 ton; AVS-länderna: 10 000 ton; EU: 10 000 ton.

b) De kvantiteter som behövs för försörjning av gemenskapens industri uppgår till 59 000 ton, vilket innebär ett underskott på 9 000 ton.

c) Kommissionen har tagit hänsyn till de argument som lagts fram av ett visst italienskt företag i fråga om förlorad konkurrenskraft på såväl den inre som den internationella marknaden, vilket äventyrar sysselsättningen inom den italienska konservindustrin.

I detta sammanhang framhöll kommissionen att kostnaden för den arbetskraft som krävs i tredje länder för att erhålla tonfiskfiléer är betydligt lägre än inom gemenskapen, vilket har tvingat kommissionen att ingripa för att garantera konkurrenskraften för den italienska konservindustrin och stoppa den tillbakagång som denna industri upplever på marknaden för tonfiskkonserver.

Kommissionens strategi är inte hållbar eftersom den är skadlig och osolidarisk i förhållande till intressena hos majoriteten av den bearbetningsindustri som konserverar tonfisk från gemenskapen, dvs. industrin i Spanien, Frankrike och Portugal och vissa italienska företag. Detta förefaller så självklart att kommissionens begäran förefaller oförsvarlig ur vilken synvinkel som helst.

Den industri som bearbetar fiske- och vattenbruksprodukter utgör en grundläggande del av den gemensamma fiskeripolitiken. Den bidrar till livsmedelsförsörjning av produkter som det råder underskott på inom unionen och vars efterfrågan ökar, samt till goda konsumtions- och tillväxtutsikter. Det är nödvändigt att Europeiska unionen utvecklar en försörjningspolitik som svarar på gemenskapens bearbetningsindustris reella behov och som stöder gemenskapens flotta och garanterar samtliga medlemsstater tillgång till nödvändiga råvaror under bästa möjliga villkor. Kan kommissionen informera om denna åtgärd, som står i strid med principen om gemenskapens preferenssystem, eftersom den uteslutande gagnar intressena hos en part inom ett lands sektor (inte ens hela sektorn) på klar bekostnad av majoritetens intressen inom EU:s konservindustri och på detta sätt orsakar en klar snedvridning av den solidaritetsprincip som borde råda inom gemenskapens politik?

Svar från Emma Bonino på kommissionens vägnar

(3 maj 1999)

Kommissionen känner inte till den studie som parlamentsledamoten nämner. Eftersom det föreligger olika statistiska data kommer kommissionen att på nytt i år lägga fram en beräkning av försörjningen av tonfiskfilé.

Kommissionen har inte fått någon begäran från något enskilt italienskt företag i denna fråga. Ansökan om att öppna en autonom tullkvot för tonfiskfilé kom officiellt från de italienska myndigheterna.

Öppnande av autonoma tullkvoter innebär inte att man överger principen om gemenskapspreferens. Dessa kvoter öppnas för en begränsad kvantitet och under en begränsad tid. Dessutom är den blygsamma kvot på 5 % av importen som kommissionen föreslagit belagd med 6 % tull, dvs. en av de högsta tullar som kommissionen föreslagit i sitt allmänna förslag om att öppna autonoma kvoter för vissa fiskeprodukter.

I detta förslag har kommissionen tagit hänsyn till solidaritetsprincipen som ligger till grund för gemenskapens politik. Kommissionen har å ena sidan kunnat konstatera att den italienska konservindustrin innehar en icke försumbar plats inom gemenskapens konservindustri i produktionsvolym och antal anställda, å andra sidan att en del av denna industri tydligen har allvarliga konkurrensproblem.

Det är inte kommissionens uppgift att välja mellan olika industriella strategier i medlemsstaterna. Varje näringsidkare inom gemenskapen bör i själva verket kunna försörja sig enligt bästa möjliga villkor, samtidigt som hänsyn skall tas till hur situationen för gemenskapens produktion är.