SKRIFTLIG FRÅGA E-2152/99

från Piia-Noora Kauppi (PPE-DE), Ilkka Suominen (PPE-DE), Astrid Thors (ELDR) och Reino Paasilinna (PSE) till kommissionen

(24 november 1999)

Ämne: Räntestöd för fartygsanskaffningar

Kommissionens mångåriga mål har varit att stödja en miljövänligare europeisk fartygspark som bidrar till ökad säkerhet Gemenskapens riktlinjer för statligt stöd till sjötransport,(1) i protokollet från Finlands anslutningsförhandlingar konstaterades det dessutom att hela Finland inte kan fortsätta med taxfreehandeln. EU lovade däremot att ta hänsyn till Finlands avlägsna läge och klimatförhållanden när beslut fattas om mål för sjöfarten inom hela EU-området.

Trafikministeriet i Finland har meddelat kommissionen ett program för räntestöd till fartygsanskaffningar. Syftet med programmet är att främja anskaffning och ombyggnad av säkra och miljövänliga lastfartyg som är nödvändiga i de nordiska förhållandena och som lämpar sig för isförhållanden. I Finlands riksdag råder ett brett nationellt samförstånd i frågan, vilket även framgår av att riksdagen på eget initiativ införde beställningsbefogenheter för anskaffningarna i budgeten för 1999.

Kommissionens tjänstemän är allvarligt inställda på att tolka nämnda program som varvsstöd, trots att programmet inte påverkar varvens konkurrenssituation, eftersom de fartyg som stöds kan beställas från vilket land som helst. Enligt en skrivelse från kommissionen av den 4 augusti 1999 har detta även konstaterats av tjänstemännen vid GD VII som fäst uppmärksamhet vid att stödet inte påverkar varven i EU.

Hur kommer kommissionen att garantera att den nordiska sjötrafikens utveckling är miljövänlig och bidrar till att öka säkerheten om den inte tillåter att man utnyttjar den verksamhetsram som kommissionen själv har fastställt? Hur skall en medlemsstat kunna bedriva sjöfartspolitik om den inte kan lita på de riktlinjer som kommissionen godkänt? På vilket sätt har kommissionen beaktat de protokollsanteckningar om sjöfartspolitiken som hänför sig till Finlands anslutningsförhandlingar?

(1) EGT C 205, 5.7.1997, s. 5.

Svar från Mario Monti på kommissionens vägnar

(6 januari 2000)

Kommissionen noterar att det i punkt 2.1 i Gemenskapens riktlinjer för statligt stöd till sjötransport, som parlamentsledamöterna nämnt, anges att riktlinjerna inte omfattar stöd till varvsindustrin i enlighet med sjunde direktivet om stöd till varvsindustrin(1) eller någon annan efterföljande rättsakt. Kommissionen konstaterar vidare att det i punkt 5 i riktlinjerna, som handlar om investeringsstöd, anges att investeringar i nya fartyg måste följa bestämmelserna om stöd till varvsindustrin. I samma punkt sägs också att inom ramen för riktlinjerna skall annat investeringsstöd emellertid vara tillåtet under vissa begränsade omständigheter för att förbättra utrustningen ombord på fartyg (...) eller främja användningen av säkra och rena fartyg, som t.ex. att motivera rederierna till att uppgradera gemenskapsregistrerade fartyg till normer som sträcker sig längre än de obligatoriska säkerhets- och miljönormer som är fastställda i internationella konventioner, vilket skulle medföra att strängare avtalade normer införs tidigare och att säkerheten och miljöskyddet förbättras. Sådant stöd måste emellertid följa bestämmelserna om stöd till varvsindustrin i punkt 2.1.

Den 29 juni 1998 antog rådet förordning (EG) nr 1540/98 om fastställande av nya regler för stöd till varvsindustrin(2). Enligt principen om gemenskapsrättens direkta tillämplighet är förordningen en bindande rättsakt och i sin helhet direkt tillämplig i medlemsstaterna.

Enligt artikel 2.1 i förordningen gäller att särskilt stöd beviljat direkt eller indirekt för nybyggnad, reparation av fartyg och ombyggnad av fartyg och som finansieras av medlemsstaterna eller av deras regionala eller lokala myndigheter eller med statliga medel, under vilka former det vara må, skall betraktas som förenliga med den gemensamma marknaden endast om det överensstämmer med bestämmelserna i denna förordning.

I artikel 2.2 anges att med indirekt beviljat stöd avses i denna förordning alla former av stöd till fartygsägare eller tredje man vilka är tillgängliga som stöd för nybyggnad eller ombyggnad av fartyg såsom kreditfaciliteter, garantier och skattelättnader.

Kommissionen konstaterar att den räntesubventionsordning som de finländska myndigheterna anmält och som parlamentsledamöterna hänvisar till, omfattar en räntesubvention som kan beviljas av trafikministeriet för att minska räntekostnaderna för lån som tagits upp för inköp av nya lastfartyg beställda av finländska rederier under 1999.

Den anmälda stödordningen gäller alltså räntesubventioner till redare för inköp av nya lastfartyg. Därmed omfattas ordningen av artikel 2.2 i förordningen och betraktas som stöd till varvsindustrin enligt artikel 2.1 i förordningen. Därför skall stödets förenlighet med den gemensamma marknaden bedömas enligt bestämmelserna i förordningen.

Kommissionen vill understryka att det är dess mål att främja och stödja gemenskapens sjöfartsintressen, däribland sjöfarten i de nordiska länderna, genom att främja säkra och miljövänliga fartyg i enlighet med principerna i Gemenskapens riktlinjer om statligt stöd till sjötransport. Kommissionens mål är emellertid inte överordnat gemenskapens bestämmelser om statligt stöd. De statliga stödåtgärder som medlemsstaterna avser att vidta för att främja målet måste följa dessa bestämmelser. Eftersom det ärende som tas upp av parlamentsledamöterna omfattas av rådets förordning (EG) nr 1540/98, är kommissionen bunden av denna förordning vid bedömningen av huruvida stödet är förenligt med den gemensamma marknaden.

(1) Rådets direktiv 90/684/EEG om stöd till varvsindustrin, EGT L 380, 31.12.1990; svensk specialutgåva, område 8, volym 3, s. 3.

(2) EGT L 202, 18.7.1998.