SKRIFTLIG FRÅGA P-2496/99

från Raffaele Costa (PPE-DE) till kommissionen

(16 december 1999)

Ämne: Åtgärder för att underlätta en övergripande hälsovård på gemenskapsnivå

Vi känner alla till de invändningar som enskilda medlemsstater har mot förslaget att tillåta de egna medborgarna att bege sig utomlands för att där genomgå en behandling som sedan ersätts av patientens hemland när sådan behandling inte lämpligen kan fås i hemlandet.

Vi vet emellertid också att det ofta är rent byråkratiska och kostnadsrelaterade orsaker som förhindrar dessa så kallade hoppets resor, även i de fall då det finns välgrundade motiv för att genomföra dem.

Kan kommissionen meddela vad som kan göras på gemenskapsnivå för att det skall möjliggöras, eller i alla fall underlättas, för gemenskapsmedborgare att låta sig behandlas på vilket sjukhus inom gemenskapen som han eller hon än önskar utan problem eller i alla fall på acceptabla villkor och således utan nämnvärda utgifter (vilket fallet inte är idag)?

Skulle det vara möjligt att inrätta en europeisk fond i ovannämnda syfte?

Svar från Anna Diamantopoulou på kommissionens vägnar

(17 januari 2000)

Frågan gäller möjligheten för Europeiska unionens medborgare att resa till en annan medlemsstat än den stat där man är bosatt för att få sjukvård. Denna möjlighet har två rättsliga grunder.

När det gäller social trygghet enligt artikel 42 (f.d. artikel 51) i EG-fördraget regleras samordningen av de nationella sociala trygghetssystemen i rådets förordning (EEG) nr 1408/71 av den 14 juni 1971 om tillämpningen av systemen för social trygghet när anställda, egenföretagare eller deras familjemedlemmar flyttar inom gemenskapen(1) samt i förordning (EEG) nr 574/72 om tillämpning av förordning (EEG) nr 1408/71(2). I artikel 22.1 c i förordning (EEG) nr 1408/71 föreskrivs uttryckligen vad som skall gälla när en person som är försäkrad i en medlemsstat besöker en annan medlemsstat i avsikt att få planerad sjukvård eller sjukvårdsprodukter. Enligt artikeln skall personen i fråga ha tillstånd på förhand från sin sjukkassa för att få ersättning för alla de kostnader som uppstått. Tillståndet utfärdas på blankett E 112. I detta fall föreskrivs i artikel 22.2 i förordning (EEG) nr 1408/71 att tillstånd får inte vägras, om vården är en förmån som utges enligt lagstiftningen i den medlemsstat inom vars territorium personen är bosatt och om han i den staten inte kan få vård inom den tid som, med beaktande av hans aktuella hälsotillstånd och sjukdomens sannolika förlopp, där är normal för vården i fråga. Mot bakgrund av denna artikel innebär sålunda tillståndsförfarandet att medlemsstaterna måste utfärda tillstånd i klara fall samtidigt som det ger dem fullständig frihet att vägra tillstånd i andra fall. Gemenskapsbestämmelserna betyder dessutom också att planerad vård alltid måste ges av institutionen på vistelseorten enligt bestämmelserna i den lagstiftning som denna tillämpar och att vården alltid skall betalas av medlemsstaten.

Vad gäller friheterna på den inre marknaden, närmare bestämt den fria rörligheten för varor enligt artikel 28 (f.d. artikel 30) i EG-fördraget och friheten att tillhandahålla tjänster enligt artikel 49 (f.d. artikel 50) i EG-fördraget, har EG-domstolen den 28 april 1998 meddelat förhandsavgöranden i två liknande mål (Kohll och Decker, C-158/96 och C 120/95). Domstolen beslutade att nationella bestämmelser om social trygghet inte får utgöra ett hinder för tillämpning av friheterna på den inre marknaden och att kravet på att man skall ha förhandstillstånd för att få ersättning för glasögon eller tandvård strider mot gemenskapsrätten (som garanterar fri rörlighet för varor och frihet att tillhandahålla tjänster) i det fall att tillstånd inte krävs inom landet. Rätten till likabehandling skall bestå utan att det görs åtskillnad mellan vård inom landet och utanför landets gränser. I motsats till artikel 22 i förordning (EEG) nr 1408/71, innebär rätten till likabehandling att den medlemsstat där personen är försäkrad kan vidmakthålla alla begränsningar i sina bestämmelser, vilket innebär att rätten till likabehandling varken medför direkt rätt till ersättning om försäkringsstaten inte fastställt denna rätt i sin egen rättspraxis, eller rätt till ersättning av alla de kostnader som har uppstått i samband med sjukvården. Å andra sidan kan tillstånd till behandling inte vägras av socialförsäkringsinstitutionen enbart på den grund att vården skulle ges i ett annat land. Domstolen har emellertid medgivit möjligheten att vägra tillstånd på grund av hänsyn till folkhälsan enligt artiklarna 30 (f.d. artikel 36) och 46 (f.d. artikel 56) i EG-fördraget, i det fall att det med hänsyn till folkhälsan, och till och med för befolkningens överlevnad, är väsentligt att upprätthålla en vårdkapacitet eller en sjukvårdskompetens inom det nationella territoriet. Likaså tillåter domstolen begränsningar i det fall att försäkringsstaten kan påvisa att det föreligger allvarlig risk för att den ekonomiska balansen i systemet för social trygghet skulle rubbas.

Gemenskapens bestämmelser om den inre marknaden och om den sociala trygghten ger således inte gemenskapen möjlighet att vidta åtgärder som påverkar finansieringen av läkar- eller sjukhusvård i medlemsstaterna. Finansieringen faller inom ramen för medlemsstaternas kompetens. Av detta skäl är det inte möjligt att inrätta en särskild fond i detta syfte.

(1) EGT L 149, 5.7.1971.

(2) EGT L 74, 27.3.1972.