SKRIFTLIG FRÅGA E-3533/01

från Charles Tannock (PPE-DE) till kommissionen

(8 januari 2002)

Ämne: Patienters rätt att söka behandling (inklusive operationer) i andra EU-länder

Enligt EG-domstolens dom i juli 2001 i målet mellan B.S.M. Geraets-Smits och Stichting Ziekenfonds VGZ och mellan H.T.M. Peerbooms och Stichting

CZ Groep Zorgverzekeringen (mål C-157/99) faller medicinska tjänster som är tillräckligt beprövade och erkända av den internationella medicinska vetenskapen inom ramen för friheten att tillhandahålla tjänster, och tillstånd kan endast nekas om en identisk behandling eller en behandling som är lika effektiv för patienten kan erhållas i tid vid en inrättning med vilken patientens sjukförsäkringskassa har ingått ett avtal. Anser kommissionen att denna dom har följder för brittiska medborgare som reser till andra medlemsstater för att genomgå operationer, såsom hjärt- eller höftledsoperationer, eller andra internationellt erkända medicinska behandlingar? Anser kommissionen i synnerhet att patienter som skulle få vänta orimligt länge på behandling i Förenade kungariket får söka behandling i en annan medlemsstat utan att först be om tillstånd och att de vid hemkomsten får skicka räkningen till den brittiska regeringen?

Gemensamt svarpå de skriftliga frågorna P-3476/01 och E-3533/01ingivet av Frederik Bolkestein på kommissionens vägnar

(11 februari 2002)

Kommissionen är medveten om att domstolens domar om kostnadsersättning för sjukvård i andra medlemsstater ger upphov till en rad viktiga frågor.

Enligt domstolens fasta rättspraxis begränsar gemenskapsrätten inte medlemsstaternas kompetens att utforma sina system för social trygghet. I den mån ingen harmonisering föreligger på gemenskapsnivå är det medlemsstatens sak att fastställa för det första vilka villkor som gäller för rätten eller skyldigheten att vara ansluten till ett socialförsäkringssystem, och för det andra vilka villkor som gäller för att vara berättigad till förmånerna. Medlemsstaterna måste dock följa gemenskapsrätten vid utövandet av denna kompetens.

Artiklarna 28-30 (f.d. artiklarna 30-36) i EG-fördraget är tillämpliga på nationella åtgärder som vidtas ifråga om social trygghet och som kan påverka möjligheten att förvärva medicinska hjälpmedel eller produkter och ha ett indirekt inflytande på möjligheterna att importera dessa produkter (se punkt 24 i Decker-domen)(1). Dessutom medför vissa tjänsters särskilda karaktär inte att de utesluts från tillämpningsområdet för artiklarna 49 och 50 i EG-fördraget (f.d. artiklarna 50 och 60) om friheten att tillhandahålla tjänster (se punkt 21 i Kohll-domen(2)). Domstolen har därför fastställt att kravet på förhandstillstånd från myndigheterna för att få kostnadsersättning för sjukvård och medicinska produkter som inköps i en annan medlemsstat under vissa omständigheter kan utgöra ett hinder för den fria rörligheten för varor och tjänster inom gemenskapen.

Domstolen har emellertid också fastställt att tvingande hänsyn till allmänintresset kan motivera ett sådant hinder. Sådana hänsyn kan t.ex. vara att upprätthålla den finansiella stabiliteten i socialförsäkringssystemet och att upprätthålla en läkar- och sjukhusvård som är väl avvägd och tillgänglig för alla (B.S.M. Geraets-Smits mot Stichting Ziekenfonds VGZ och H.T.M. Peerbooms mot Stichting CZ Groep Zorgverzekeringen(3)).

När en medlemsstat åberopar sådana hänsyn måste detta dock, i varje enskilt fall och mot bakgrund av omständigheterna i det aktuella fallet, hålla för ett proportionalitetstest. Domstolen har fastställt att de villkor som medlemsstaterna ställer upp måste grunda sig på objektiva och icke-diskriminerande kriterier som är kända på förhand för att de skall vara berättigade.

Kommissionen är medveten om att domstolens domar i dessa mål har lett till en rad tolkningsfrågor, bl.a. om den praktiska tillämpningen av proportionalitetstestet, och den samarbetar med medlemsstaterna för att hitta en lösning.

(1) Mål C-120/95.

(2) Mål C-158/96.

(3) Mål C-157/99.