SKRIFTLIG FRÅGA P-2907/97 från Heidi Hautala (V) till kommissionen (3 september 1997)

Ämne: Den norska fiskodlingens risker för atlantlaxen

Tana älv på gränsen mellan Finland och Norge är det viktigaste fortplantningsområdet i världen för atlantlaxen. I Finland är Tana älv av särskilt stor vikt för den lokala samebefolkningen och för turismen i Lappland. I Tanafjorden i Norge finns det två kassodlingar för lax vilka utgör ett hot mot naturlaxen. De norska myndigheterna har nyligen givit tillåtelse till en utbyggnad av anläggningarna och funderar på att bevilja tillstånd också för odling i Neidenfjorden. De laxar som rymmer från odlingarna stiger till Tana älv och för då med sig genkomponenter som inte hör hemma i älven samt nya fisksjukdomar. Förändringar i genmassan kan till exempel inverka på valet av vandringsområde, tillväxtegenskaperna samt på motståndskraften mot sjukdomar och parasiter.

Det är omöjligt att förhindra att några laxar rymmer ur odlingarna. Enligt undersökningar kan upp till 30% av laxarna i Tana älvs nedre del på hösten bestå av förrymd lax. Om exempelvis laxparasiten (Gyrodactylus salaris) sprids i älven kommer den att utrota naturlaxen. Denna parasit leder inte alltid till epidemier i odlingarna utan först i naturen och därför kan det vara omöjligt att hindra en utrotning utan att stänga odlingarna. Risken för fisksjukdomar ökar med fiskodlingarnas tilltagande kapacitet, eftersom man är tvungen att skaffa yngel till dem från flera källor.

1. Principen om en hållbar utveckling och principen om försiktighet är inskriven i EU:s grundläggande fördrag. Ämnar kommissionen vidta åtgärder på grundval av artikel 130r så att fiskodlingen i Tanafjorden upphör och att sådan odling inte tillåts i Neidenfjorden?

2. EU:s fiskepolitik omfattar för närvarande endast havs- och sjöområden. Har kommissionen för avsikt att utvidga fiskepolitiken till att också omfatta älvar och floder som utgör EU:s gränser så att Tana älv kan skyddas?

3. I vilka internationella organisationer är kommissionen beredd att verka för en nedläggning av kassodlingarna i Tana fjord och förhindra odlingar i Neidenfjorden och hur ämnar kommissionen se till att Norge inte i Tanafjorden agerar i strid mot Tana älvs fiskeavtal?

4. På vilket sätt ämnar kommissionen säkerställa att Norge agerar i enlighet med rekommendationerna från NASCO, Organisationen för bevarandet av laxbestånden i Nordatlanten, för att minska skadeverkningarna från kassodling av lax?

Svar från Emma Bonino på kommissionens vägnar (10 november 1997)

1. Som parlamentsledamoten vet föreskrivs det i artikel 130r i EG-fördraget att miljöskyddskrav skall ingå i gemenskapens övriga politik, inklusive bland annat den gemensamma fiskeripolitiken. Eftersom Norge inte är en medlem i gemenskapen tillämpas inte gemenskapens regler i detta avseende.

2. Den gemensamma fiskeripolitiken omfattar utnyttjandet av levande resurser i vattnen, inklusive anadroma bestånd och katadroma arter.

3*4. Vid NASCO:s (Organisationen för bevarandet av laxbestånden i Nordatlanten) årsmöte i Oslo 1994 enades alla avtalsslutande parter, inklusive gemenskapen och Norge, om att minimera laxvattenbrukets effekter på vilda laxbestånd. Dessutom enades parterna om att vidta åtgärder för att så långt det är möjligt minimera antalet odlade laxar som rymmer eller förirrar sig och minimera negativ genetisk påverkan och annan biologisk påverkan från kapacitetshöjande åtgärder. Parterna enades om att ha som mål att genomföra denna resolution till fullo innan det femtonde årsmötet i juni 1998.

Det åligger Norge att följa denna resolution till fullo. På grundval av information som kommissionen fått av Norge anser den att den verksamhet som Norge för närvarande bedriver i Tenojoki-floden uppfyller villkoren i resolutionen. Kommissionen kommer dock att fortsätta att övervaka denna situation mycket noggrant och vidta lämpliga åtgärder om så krävs.

Vad beträffar sjukdomsskydd på ett mer generellt plan erbjuder rådets direktiv 91/67/EEG om djurhälsovillkor för utsläppande på marknaden av djur och produkter från vattenbruk ((EGT L 46, 19.2.1991. )), senast ändrat genom direktiv 95/22/EG ((EGT L 243, 11.10.1995. )), de förfaranden som är nödvändiga för att medlemsstaterna skall kunna erhålla ytterligare hälsogarantier beträffande vissa sjukdomar. Inom de pågående diskussionerna om lagstiftningen inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES) strävar kommissionen efter att samma förfaranden skall tillämpas beträffande Norge.