SKRIFTLIG FRÅGA P-0770/00

från Paulo Casaca (PSE) till kommissionen

(9 mars 2000)

Ämne: Rättsligt samarbete i pedofilifall

Då en samarbetspolitik i rättsliga och inrikes frågor infördes i Maastrichtfördraget utgjorde detta en viktig milstolpe i byggandet av Europa.

Det är emellertid mycket svårt att förstå att det skall finnas strikta gränser för rättsväsendet i ett Europa med en total rörelse- och etableringsfrihet.

Tyvärr förbisåg denna nya pelare i den europeiska politiken den internationella brottsligheten i fråga om övergrepp mot och handel med barn och kvinnor. Detta är en brottslighet som ständigt håller på att öka.

Jag anser att det är fråga om ett utbrett brott som hotar grunden för det demokratiska samhälle som vi lever i.

Ett färskt fall handlar om en belgisk medborgare (Frans de Ryck) och portugisiska barn i den autonoma regionen Madeira. Detta fall illustrerar bristerna till följd av avsaknaden av ett rättsligt samarbete i detta slag av situationer.

Belgien vägrade att lämna ut den medborgare som anklagats för brottet till Portugal, medan den portugisiska staten genom riksåklagaren vägrade ge rättshjälp till offren

Enligt uppgifter från pressen (Diário de Notícias) var det endast med hjälp av en personlig insats från den portugisiska brottsofferjourens sida och stödet från en portugisisk advokatbyrå som man lyckades lösa problemet. Den anklagade har emellertid överklagat beslutet och offren vet inte vad resultatet kommer att bli.

Ämnar kommissionen under dessa omständigheter vidta några åtgärder som kan förstärka försvaret av offren i detta slag av brott som ägt rum utanför de nationella gränserna?

Svar från António Vitorino på kommissionens vägnar

(13 april 2000)

Kommissionen anser att gemenskapen tagit många initiativ och också för en politik mot människohandel och sexuellt utnyttjande av barn som inbegriper stöd till offren för sådana brott. Kommissionen har redan tidigare besvarat parlamentets frågor om initiativen och politiken (se till exempel svar på skriftlig fråga nr E-2797/99 från Marjo Matikainen-Kallström(1) och svaret på muntlig fråga nr H-0140/00 från Rodi Kratsa vid parlamentets frågestund under sammanträdesperioden i mars 2000(2)) och kommer därför inte att behandla den delen av frågan närmare. Däremot vill kommissionen framhålla att kampen mot människohandel och sexuellt utnyttjande av barn prioriterades högt i slutsatserna från mötet i Tammerfors. Frågan behandlas därför även i resultattavlan över arbetet med att skapa ett område med frihet, säkerhet och rättvisa.

Den utlämningsvägran ledamoten nämner kan ha berott på att den misstänkte var medborgare i den medlemsstat som anmodades bevilja utlämning. Utlämning får vägras av det skälet enligt artikel 6 i Europarådets utlämningskonvention från 1957, som fortfarande utgör den rättsliga grunden för utlämning mellan Europeiska unionens medlemsstater. Enligt artikel 7 i gemenskapens utlämningskonvention från 1996 får däremot utlämning inte vägras på den grunden att den person som är föremål för begäran om utlämning är medborgare i den anmodade medlemsstaten. Men medlemsstaterna kan förklara att de inte kommer att följa kravet. Sådana förklaringar måste förnyas vart femte år, annars upphör de att gälla. Gemenskapens utlämningskonvention från 1996 har ännu inte trätt i kraft eftersom den inte ratificerats av alla medlemsstater.

När det gäller skydd av brottsoffer antog kommissionen den 14 juli 1999 meddelandet Brottsoffer i Europeiska unionen Reflexioner över normer och åtgärder(3). Syftet var att införa minimininivåer och normer för skydd av brottsoffer inom unionen, särskilt avseende förebyggande åtgärder, stöd, kompensation och brottsoffrens ställning vid rättegång. Meddelandet är inte särskilt inriktat på sådana brottsoffer som ledamoten nämner, men många av de föreslagna åtgärderna skulle förbättra deras situation väsentligt.

(1) EGT C 303 E, 24.10.2000, s. 111.

(2) Europarlamentets debatter (mars 2000).

(3) KOM(1999) 349 slutlig.