SKRIFTLIG FRÅGA E-1127/02

från Luciana Sbarbati (ELDR) till kommissionen

(18 april 2002)

Ämne: Fiskeverksamhet och marina resurser

Fisket är en av de verksamheter som i unionen, inte minst i Italien, har betydande sociala och ekonomiska konsekvenser. Fiskeverksamheten i småföretag, kooperativ och stora företag sysselsätter sammanlagt tusentals personer och värdet på den fisk och de bearbetade produkter den ger upphov till kan räknas i tiotals miljoner euro.

Med beaktande av:

- Gemenskapsdirektivens grundläggande princip i sektorn är att inrikta finansieringen mot åtgärder avsedda att anpassa flottans kapacitet till resurserna.

- Vid utarbetandet av gemenskapspolitiken tas det i första hand hänsyn till vissa åtgärders miljöeffekter.

- Vid genomförandet och tillämpningen av gemenskapsdirektiven i denna sektor bedöms följderna för de anställda och de biologiska resurserna, utan att någonsin bortse från havets verkliga och styrkta produktionskapacitet.

- Andra internationella organisationer har uttalat sig i frågan, inte minst FAO som har utarbetat en uppförandekod för ett ansvarsfullt fiske.

Aktörerna i sektorn står inför en dubbelt svår situation genom minskningen av fiskekapaciteten (studier genomförda av nationella forskningsrådet (CNR) i Ancona, Italien) inför en ökning av antalet fartyg i samma fiskeområde, vilket inom kort kan leda till att de marina resurserna helt förstörs, vilket IRPEM (institut för forskning om havsfiske) hävdar.

Kan kommissionen förklara om medlemsstaterna vid tillämpningen av gemenskapsdirektiven får skapa en konkurrenssituation mellan flottor som tillhöra olika regioner i samma land eller mellan flottor i samma region (något som för närvarande sker i Italien, i regionen Markerna, eftersom ministeriet för jord- och skogsbruksfrågor har givit fartyg från provinsen Ascoli tillstånd att fiska i vatten som tillhör Ancona, vilket får betydande ekonomiska och sociala följder och även inverkar på den allmänna ordningen), vilket inverkar på fiskekapaciteten och kvaliteten i detta fiskeområde till nackdel för framför allt de små redarna?

Kan kommissionen klargöra om det är möjligt att styra den aktuella krisen genom att använda de stödinstrument som föreskrivs i artikel 16.1 c i förordning (EG) nr 2792/1999(1) som föreskriver genomförande av en plan för återhämtning av en resurs som hotar att uttömmas hellre än att som behörigt ministerium flytta flottorna, eller om det finns andra gemenskapsinstrument som kan bemöta denna situation?

(1) EGT L 337, 30.12.1999, s. 10.

Svar från Franz Fischler på kommissionens vägnar

(22 maj 2002)

Fördelningen av fiskerättigheter mellan en medlemsstats fiskefartyg tillhör den medlemsstatens kompetensområde. I det fall som omnämns är följderna av den situation som beskrivs, bland annat konfliktsituationer mellan lokala flottor, något som de italienska myndigheterna bör utvärdera och fatta beslut om, förutsatt att en ökning av fiskerättigheter inte leder till överexploatering av bestånden.

Enligt artikel 16 (1c) i rådets förordning (EG) Nr 2792/1999 av den 17 december 1999 om föreskrifter och villkor för gemenskapens strukturstöd inom fiskerisektorn, får medlemsstaterna bevilja ersättning till fiskare och fartygsägare för tillfälligt upphörande av verksamheten när en plan genomförs för återhämtning av en resurs som hotar att uttömmas. När det gäller oförutsägbara omständigheter, i synnerhet dem som orsakas av biologiska omständigheter, (förordning (EG) Nr 2792/1999, artikel 16.1a), får ersättningen betalas under högst två månader per år. För att utnyttja denna möjlighet krävs det en bestyrkande rapport från Vetenskapliga, tekniska och ekonomiska kommittén för fiskerinäringen om motsvarande återhämtningsplan. Det bör dock understrykas att denna stödtyp är avsedd att bidra till att hotade resurser återhämtar sig, och inte att lösa konflikter som rör rättigheter till resurser. Dessutom är s.k. tie-up-stödordningar avsedda för kortvariga problem vid återhämtning av resurserna. Händelser som inträffar upprepade gånger i en viss typ av fiske bör inte beaktas i fleråriga förvaltningsplaner, utan de bör hanteras av sektorn själv.