SKRIFTLIG FRÅGA E-1615/00

från Cristiana Muscardini (UEN) till kommissionen

(29 maj 2000)

Ämne: Harmonisering av rättigheterna för litterära författare

Det italienska författarförbundet, som är medlem i European Writers' Congress (EWC) har riktat kritik mot att litterära översättare genom kontrakt måste överlåta alla sina rättigheter i tjugo år till förläggare, i utbyte mot en schablonersättning per sida som motsvarar ungefär hälften av den normala ersättningen i Europa. I Italien får översättare ingen ekonomisk vinst då deras översättningar används, vilket strider mot Europeiska rådets rekommendation från december 1993. I rekommendationen sägs att betalningen måste ta hänsyn till det översatta verkets senare kommersiella framgång, något som redan anges i den italienska lagen om upphovsrätt från 1941. Förläggarna fortsätter ändå systematiskt att utnyttja alla möjligheter som lagen medger för att omvandla översättningskontraktet (dvs. upphovsmannens kontrakt enligt artikel 4 i ovan nämnda lag) till ett kontrakt för utfört arbete, vilket är till men för den svagare parten. I övriga Europa anses denna orättvisa praxis numera förlegad. Det senaste land som anpassade sig efter den nya praxisen var Spanien, 1989. I Italien däremot härskar fortfarande det gamla systemet, som enbart missgynnar de litterära översättarna.

Kan kommissionen klargöra följande:

1. Vad anser kommissionen om detta ämne?

2. Tycker inte kommissionen att den praxis som används i Italien är oförenlig med principerna i direktivet om upphovsrätten i informationssamhället?

3. Vad tänker kommissionen göra för att harmonisera italiensk praxis till den europeiska, så att man kommer till rätta med detta onormala tillstånd och skipar rättvisa för de italienska litterära översättarna?

Svar från Frederik Bolkestein på kommissionens vägnar

(5 juli 2000)

Kommissionen tackar för uppgifterna som parlamentsledamoten lämnar om den ekonomiska ersättning som utgår till översättare av skönlitteratur i Italien.

Kommissionen vill först och främst framhålla att översättare av skönlitteratur enligt Bernkonventionen och gemenskapsdirektiven betraktas som författare och därmed har de rättigheter och skyldigheter som tillkommer denna kategori av rättighetsinnehavare.

Gemenskapslagstiftningen om författares rättigheter och därmed sammanhängande rättigheter harmoniserar inte de rättsliga regler för avtal som är tillämpliga i medlemsstaterna och inte heller de ersättningsvillkor som är tillämpliga på rättighetsinnehavare. Medlemsstaterna är därmed fria att föreskriva de regler som de själva vill.

Gemenskapsrätten kan dock ge viss vägledning om vilka regler som skall följas. Enligt artikel 4 i rådets direktiv 92/100/EEG av den 19 november 1992 om uthyrnings- och utlåningsrättigheter och vissa upphovsrätten närstående rättigheter inom det immaterialrättsliga området(1) skall skälig ersättning utgå till författare vid utlåning av deras verk. Gemenskapsrätten harmoniserar en sådan ersättning, men anger ingenting om hur den skall fördelas. Det framgår emellertid klart av direktivet att även när författaren skall erhålla en schablonmässigt beräknad ersättning skall denna ta hänsyn till hur verket utnyttjas kommersiellt och ökas om verket får stor kommersiell framgång.

Vad slutligen gäller förslaget till direktiv om harmonisering av vissa aspekter av upphovsrätt och närstående rättigheter i informationssamhället(2) så är inte syftet att harmonisera de rättsliga regler för avtalen som finns i medlemsstaternas lagstiftning.

Kommissionen vill be parlamentsledamoten att översända ytterligare uppgifter i detta ärende, så att den kan bedöma om den nuvarande situationen i Italien skulle kunna leda till att den inre marknaden hindras från att fungera väl och att konkurrensen snedvrids när det gäller behandlingen av författare inom gemenskapen.

(1) EGT L 346, 27.11.1992 (officiell svensk språkversion av direktivet saknas).

(2) EGT C 108, 7.4.1998.