SKRIFTLIG FRÅGA E-2129/03

från Karl-Heinz Florenz (PPE-DE) till kommissionen

(26 juni 2003)

Ämne: EG-direktivet om deponering av avfall

EU:s direktiv (1999/31/EG(1)) om deponering av avfall från 1999 har bl. a. genomförts i Tysklands nationella lagstiftning genom den tyska förordningen om miljövänlig lagring av kommunalt avfall och om biologiska avfallsanläggningar av den 20 februari 2001.

En viktig del i både direktivet och förordningen är en tidsbegränsning för lagring av reaktivt avfall såsom hushållssopor, hushållsliknande verkstadsavfall, avloppsslam och annat avfall med stora organiska inslag.

I enlighet med de tekniska anvisningar om kommunala avfall som gäller i Tyskland och deponiförordningen ges ett tidsbegränsat tillstånd som längst sträcker sig till den 31 maj 2005. Allt sedan det att förordningarna antogs har häftiga diskussioner förts om huruvida det är möjligt att efterleva sista datum, den 31 maj 2005.

På grund av att det råder tvivel om huruvida den tyska deponiförordningen är förenlig med EG-rätten har förvaltningsdomstolen i Koblenz vänt sig till EG-domstolen. I tvisten mellan kommunsammanslutningen Deponiezweckverband Eiterköpfe och delstaten Rheinland-Pfalz skall domstolen klargöra om deponiförordningen ryms inom ramen för det EG-direktiv om avfallsdeponering som ligger till grund för förordningen. Vilken inställning har kommissionen i denna fråga?

I Tyskland tvivlar experter på att förbudet mot deponering av ovannämnda avfall kan tillämpas från och med den 1 juni 2005. Hur bedömer kommissionen mot denna bakgrund uttalandena från företrädare för Tysklands ministerium för miljö, naturskydd och reaktorsäkerhet som menar att det skulle vara möjligt att lagra reaktivt avfall i upp till tre år efter sista datum, den 31 maj 2005, förutsatt att avfallet får en kvalificerad behandling?

(1) EGT L 182, 16.7.1999, s. 1.

Svar från Margot Wallström på kommissionens vägnar

(7 augusti 2003)

I begäran om förhandsbesked i målet C-6/03, Eiterköpfe, ställdes följande frågor till domstolen:

- Den första frågan avser huruvida artikel 5.1 i rådets direktiv 1999/31/EG av den 26 april 1999 om deponering av avfall (Landfill Directive) kan införlivas med nationell lagstiftning genom bestämmelser som innebär strängare krav utöver de som förskrivs i artikel 5.2 i det direktivet, dvs. att kommunalt avfall och avfall som kan deponeras på samma sätt som kommunalt avfall endast får deponeras under förutsättning att villkoren för klassificering av den organiska andelen av torrsubstansen av den ursprungliga substansen är uppfyllda (uttryckt som förlust vid förbränning eller som den sammanlagda mängden organiskt kol (TOC)). Fråga 2a) avser huruvida ett positivt svar på den första frågan innebär att nationella bestämmelser av de slag som anges nedan är förenliga med de mål beträffande minskningar som fastställs i artikel 5.2 i deponidirektivet, med beaktande av gemenskapens princip om proportionalitet:

- För det första, att den organiska andelen av torrsubstansen av den ursprungliga substansen, i fråga om kommunalt avfall och avfall som kan deponeras på samma sätt från och med den 1 juni 2005 inte får vara högre än antingen 5 viktprocent, uttryckt som förlust vid förbränning, eller 3 viktprocent, uttryckt som TOC.

- För det andra, att avfall som behandlas mekaniskt och biologiskt från och med den 1 mars 2001 får deponeras på befintliga ställen fram till och med den 15 juli 2009, eller till och med efter det datumet i vissa fall, under förutsättning att den organiska andelen av torrsubstansen är högst 18 viktprocent, uttryckt som TOC, och att den biologiska nedbrytbarheten av torrsubstansen av den ursprungliga substansen är högst 5 mg/g, uttryckt som aerob aktivitet (AT4), eller 20 l/kg, uttryckt som gasutveckling vid fermenteringstest (GB21).

- Fråga 2 b) avser huruvida det i fråga om gemenskapens princip om proportionalitet finns en bred eller smal toleransmarginal i bedömningen av vilka effekterna är av överliggande avfall som inte har behandlats innan det deponerades tillsammans med avfall som hade förbehandlats genom termiska eller mekaniska och biologiska processer. Dessutom avser frågan huruvida principen om proportionalitet tillåter att faror som orsakas av avfall som endast förbehandlats genom mekaniska processer kan kompenseras av andra säkerhetsåtgärder.

Enligt kommissionen måste frågorna besvaras på följande sätt:

- Artikel 5.1 och 5.2 i direktiv 1999/31/EG om deponering av avfall måste tolkas på så sätt att nationella bestämmelser, som t.ex. den tyska förordningen om miljövänlig lagring av kommunalt avfall av den 20 februari 2001, får innehålla gränsvärden för kvantiteten biologiskt nedbrytbart kommunalt avfall och annat avfall som kan deponeras, även om dessa gränsvärden endast kan iakttas genom mekanisk-biologisk behandling eller förbränning, under förutsättning att de leder till att ytterligare biologiskt nedbrytbart avfall av samma kategori, beroende på vilken typ av avfall det rör sig, inte får deponeras från och med 2001 eller 2005.

- Nationella bestämmelser av den här typen går längre än kraven i direktivet, och därmed utgör de en strängare skyddsåtgärd enligt artikel 176 i EG-fördraget. Gemenskapens princip om proportionalitet gäller inte för sådana åtgärder.

Kommissionen känner inte till att den tyska lagstiftningen under en treårsperiod efter 2005 godkänner avfall som inte uppfyller de gällande kriterierna får att tas emot. Om så är fallet måste Tyskland anmäla detta till kommissionen och underrätta den om vilka åtgärder som vidtagits för att se till att målen i artikel 5.2 i rådets direktiv 1999/31/EC uppnås, särskilt i fråga om målet för år 2006.