SKRIFTLIG FRÅGA E-2663/99

från Glenys Kinnock (PSE) till kommissionen

(12 januari 2000)

Ämne: Liberalisering av offentlig upphandling

Är en korrekt tolkning av EU:s förhandlingsmandat den att EU har för avsikt att införa en liberalisering av offentlig upphandling i WTO:s nästa förhandlingsrunda?

Om så är fallet, hur avser kommissionen att denna målsättning skall stämma överens med dess åtaganden gentemot utvecklingsländerna, och särskilt med åtagandet enligt artikel 178 i Amsterdamfördraget, som fastställer att utrikespolitiken skall vara sammanhängande och inte skall undergräva försöken att bistå utvecklingsländerna. Med hänsyn till denna lagstadgade skyldighet, hur tror kommissionen att en liberalisering av offentlig upphandling kommer att gagna fattiga länder?

Gemensamt svar på de skriftliga frågorna E-2661/99, E-2662/99 och E-2663/99 ingivet av Pascal Lamy på kommissionens vägnar

(8 februari 2000)

De belopp som läggs ned på offentlig upphandling (exklusive inköp som hänför sig till försvaret) uppgår till minst 10-15 % av bruttonationalprodukten (BNP) i de flesta länder. Det faktum att det inte finns några multilaterala regler som styr hur dessa pengar används gör att regeringarna kan bibehålla upphandlingsstrategier och -metoder som är diskriminerande och snedvrider handeln.

Oklara eller diskriminerande upphandlingsförfaranden har en negativ inverkan på ländernas utvecklingsmål på längre sikt, eftersom de leder till att industrier som inte är konkurrenskraftiga understöds och en miljö skapas som främjar korruption och mutor. Detta bekräftas av empiriska undersökningar som har utförts av andra länder och organisationer. Den liberaliseringseffekt

vad gäller handeln som åstadkommits av Världshandelsorganisationen (WTO) och dess föregångare, Allmänna tull- och handelsavtalet (GATT), har minskat eftersom en betydande andel av den potentiella handeln inte omfattas av WTO-reglerna.

En öppen marknad för upphandling innebär att man får mesta möjliga värde för skattebetalarnas pengar, vilket leder till betydande kostnadsbesparingar. Detta är pengar som kan användas för att nå utvecklingsmål och andra mål. Av det skälet stöder gemenskapen ansträngningar inom Förenta nationerna och andra internationella organisationer att förmå länder att använda bästa metod för upphandling och att göra inköp på grundval av mesta möjliga värde för pengarna.

Gemenskapens långsiktiga mål att WTO skall åstadkomma en liberalisering av upphandling på multilateral nivå bör ses som ett komplement till dessa övriga initiativ, liksom åtagandet enligt artikel 178 (f.d. artikel 130r) i EG-fördraget om att inte undergräva ansträngningarna att bistå utvecklingsländerna. Gemenskapen medger att det kommer att ta tid och kräva ett pragmatiskt tillvägagångssätt att bygga den nödvändiga faktiska regelramen inom WTO. Om målet skall kunna uppnås måste detta ske gradvis.

Öppenhet är en grundläggande byggsten i en stabil och förutsägbar upphandlingsmijö. Gemenskapens strategi inför ministerkonferensen i Seattle var därför att försöka fullfölja det redan pågående multilaterala arbetet på detta område och därefter bygga på det steg för steg.

Den huvudsakliga svårighet som WTO står inför är politisk. Länder, och inte bara utvecklingsländer, måste förmås att upphöra med att använda upphandling som ett sätt att nå andra mål. För att uppnå detta krävs att det finns trovärdiga alternativa sätt att nå målen. Detta är en av de stora utmaningar som förespråkarna för öppna upphandlingsstrategier står inför idag.

Flera specifika länderstudier har genomförts inom ramen för bilateralt arbete och som nämns ovan pågår även arbete inom andra internationella organisationer som FN och Organisationen för ekonomiskt samarbete och utveckling (OECD). Hittills har kommissionen inte kunnat se fördelarna med att genomföra ytterligare studier av fördelarna med en liberalisering av upphandling för utvecklingsländerna, vare sig individuellt eller generellt, men den är beredd att ompröva huruvida ytterligare ansträngningar är lämpliga för att övertyga utvecklingsländerna om deras intresse av att öppna sina marknader för offentlig upphandling.

De svårigheter som utvecklingsländerna, i synnerhet de minst utvecklade länderna, står inför när det gäller deltagandet i Genève-processen avser inte bara frågan om upphandling. I detta särskilda sammanhang har kommissionen föreslagit ett initiativ som för närvarande behandlas av medlemmarna i avtalet om offentlig upphandling (Government Procurement Agreement, GPA) om att bevilja fördelar inom ramen för GPA till de minst utvecklade länderna. På en mer teknisk nivå föreslås i GPA tekniskt bistånd till utvecklingsländerna och liknande bestämmelser har föreslagits i samband med det arbete avseende öppenhet som nämns ovan. Gemenskapen har deltagit i och samorganiserat flera seminarier och konferenser, både för enskilda länder och ländergrupper. Flera medlemsstater är även aktiva på detta område. Även om detta tekniska arbete är betydelsefullt är det emellertid inte inriktat på de grundläggande politiska svårigheter som nämns ovan.

Mer allmänt har kommissionen inrättat ett integrerat program som syftar till att stödja införlivandet av de afrikanska, västindiska och Stillahavsländerna (AVS-länderna) med världshandelssystemet inom ramen för WTO. Genom detta program planeras ekonomiskt stöd till tekniskt bistånd, utbildning, förhandlingsteknik och uppbyggandet av kapacitet. Som ett första steg stödjer kommissionen genom AVS:s generalsekretariat ökad samordning i Genève mellan AVS-länderna. Kommissionen har tidigare även samarbetat med WTO-sekretariatet när det gäller finansiering och tillhandahållande av personal för möten och seminarier som syftar till en bättre kunskap om och förståelse av WTO-regler och möjligheter inom det multilaterala handelssystemet. Kommissionen undersöker nu tillsammans med WTO- och AVS-sekretariaten andra åtgärder om vilka den kan samarbeta till förmån för utvecklingsländerna.