SKRIFTLIG FRÅGA P-1476/01

från Baroness Sarah Ludford (ELDR) till kommissionen

(11 maj 2001)

Ämne: Ne bis in idem eller den anklagades rätt att inte dömas två gånger för samma brott

Känner kommissionen till klagomålet mot Carin Parker, bosatt i min valkrets, framlagt av Kuwait Investment Office genom deras spanska holdingbolag Grupo Torra vid domstolen English High Court; ett klagomål som avvisades av en engelsk domare efter rättegång och som inte har överklagats. Samma klagomål har framlagts i Spanien av Kuwait Investment Office?

Har kommissionen övervägt problemet med den anklagades rätt att inte dömas två gånger för samma brott i fall då internationella aktörer med hjälp av sina ekonomiska resurser kan missbruka nationella rättssystem i syfte att uppnå det för dem mest gynnsamma utfallet i domshänseende?

Svar från Antonio Vitorino på kommissionens vägnar

(21 juni 2001)

Frågan får olika svar beroende på om man ser den ur ett civilrättsligt eller straffrättsligt perspektiv.

Sett ur ett straffrättsligt perspektiv skulle man först vara tvungen att undersöka huruvida de brottsutredningarna i de två medlemsstaterna rör liknande gärningar. Det är mycket möjligt att två gärningar som pågår samtidigt i två olika medlemsstater liknar varandra utan att det för den skull finns något äkta samband mellan deras upphovsmän. I detta fall är det alltså möjligt att brottsutredningar pågår i båda medlemsstaterna men under olika rubricering. Om brottet i själva verket är det samma är det upp till den berörda personen att åberopa principen om non bis in idem (principen om att inge skall kunna dömas två gånger för samma brott) inför antingen domstolen i sitt eget land eller domstolen i den andra medlemsstaten.

Kommissionen kommer före årets slut att utfärda ett meddelande, grundat på bestämmelser om domstols behörighet beträffade brottmål inom unionen, för att i framtiden undvika denna typ av problem. Eurojust kommer samtidigt att inom sitt kompetensområde få ansvaret för att situationer med parallella brottsutredningar inte uppstår.

När det gäller privaträttsliga förfaranden ligger svårigheten i att avgöra i vilken utsträckning en dom som fällts i en medlemsstat är rättsligt bindande i en annan.

För närvarande behandlas rättsliga frågor i Brysselkonventionen om domstols behörighet och om verkställighet av domar på privaträttens område (Bryssel I-förordningen som träder i kraft den 1 mars 2002 har samma innehåll på den punkten). Artikel 26 i i Brysselkonventionen lyder:

En dom som har meddelats i en konventionsstat skall erkännas i de andra konventionsstaterna utan att något särskilt förfarande behöver anlitas.

Om frågan om en dom skall erkännas eller inte är föremål för tvist, kan en part, som gör gällande att domen skall erkännas, genom att anlita det förfarande som föreskrivs i avsnitt 2 och 3 i denna avdelning, få fastställt att domen skall erkännas.

Om utgången av ett mål som handläggs vid en domstol i en konventionsstat är beroende av om en dom skall erkännas, är den domstolen behörig att pröva frågan om erkännande.

Eftersom både Förenade kungariket och Spanien är konventionsstater skall den dom som meddelats i Förenade kungariket erkännas även i Spanien (såvida inte något av de undantag som finns uppräknade i artikel 27 i konventionen gäller) med de uppenbara följder för det rättsliga förfarandet som detta får i Spanien. Fallet måste att läggas ner om den brittiska domstolen redan beslutat om samma grund mellan samma parter (eftersom detaljera i fallet inte är kända är det naturligtvis omöjligt att avgöra om förfarandena i Spanien respektive Förenade kungariket är identiska). Svaranden kan enligt dessa nya förfaranden använda de slutliga besluten från en domstol i en annan konventionsstat i sitt försvar.