SKRIFTLIG FRÅGA E-0614/00

från Bart Staes (Verts/ALE) till kommissionen

(3 mars 2000)

Ämne: Språken vid konsumentupplysningen

Av kommissionens meddelande om användningen av språk vid konsumentupplysningen inom gemenskapen (av den 10 november 1993) framgår det att det inte föreligger någon europeisk skyldighet att därvid använda de officiella språken inom något land, utom i fråga om vin, medicin och tobak. Etiketter på livsmedel och upplysningar om livsmedlens näringsvärde skall skrivas på ett språk som är lättbegripligt för konsumenten. Det kan rentav hända att hela frågan om vilket eller vilka språk som skall användas aldrig kommer att aktualiseras, såsom i fallen med vilseledande reklam eller konsumentkrediter eller att det överlämnas åt medlemsstaterna att ställa upp villkor i fråga om språkbruket (säkra leksaker, kosmetiska produkter).

Kommissionen konstaterar ytterligare att regler för användningen av språk kan anses som ett hinder för varors fria rörlighet. Denna hållning stämmer inte med en annan formulering i detta kommissionsmeddelande, nämligen att svårläst och svårbegriplig information kan medföra avsevärda nackdelar för konsumenternas hälsa och säkerhet. Dessutom görs det intrång i en rättighet som tillkommer var och en konsument, nämligen rätten att få upplysningar och en bruksanvisning på åtminstone de officiella språken i ifrågavarande medlemsstat. Med anledning av det ovanstående ville jag ställa följande frågor till kommissionen.

1. Inskränker sig enligt europeisk rätt skyldigheten att använda de officiella nationalspråken endast till vin, mediciner och tobak, såsom det stadgas i kommissionens meddelande av den 10 november 1993? Om så inte är fallet: vilka andra produkter måste förses med bipacksedel och/eller bruksanvisning på de officiella nationalspråken?

2. Är kommissionen beredd att utarbeta ett allmänt språkdirektiv så att det blir obligatoriskt att åtminstone använda de officiella nationalspråken i samband med konsumentupplysning i de femton medlemsstaterna, med beaktande av att a) svårläst och svårbegriplig information kan medföra avsevärda nackdelar för konsumenternas hälsa och säkerhet och b) det görs intrång i en rättighet som tillkommer var och en konsument, nämligen rätten att få fullständiga upplysningar? Om inte: vilka argument vill kommissionen i så fall anföra emot att det skall införas ett allmänt språkdirektiv i den fullständiga konsumentupplysningens intresse?

Svar från David Byrne på kommissionens vägnar

(15 juni 2000)

Kommissionen fastställer i det meddelande om användningen av språk vid konsumentupplysning(1) som parlamentsledamoten nämner att bestämmelser om språk på ett naturligt sätt hör till medlemsstatens behörighetsområde, särskilt på grundval av subsidiaritetsprincipen. I meddelandet betonas också behovet av att bedöma från fall till fall om jämvikten mellan de olika intressena bibehållits, dvs. säkerställande av fri rörlighet visavi ett bindande krav som t.ex. hälsoskydd, konsumentskydd och god affärssed.

Eftersom det inte finns någon särskild lagstiftning på gemenskapsnivå, har medlemsstaterna i princip rätt att tillämpa sin egen lagstiftning om användning av språk så länge som denna är förenlig med bestämmelserna i EG-fördraget särskilt när det gäller konsumentskydd och fri rörlighet för varor och står i proportion till det mål som uppställts för den nationella lagstiftningen.

Detta tillvägagångssätt följer EG-domstolens etablerade rättspraxis, enligt vilken (senast i mål C33/97(2)) medlemsstaterna får besluta om åtgärder som går ut på att märkningen av importerade varor är på det språk som används i det område där varorna kommer att säljas eller på ett annat språk som är lättbegripligt för konsumenterna i detta område. De berörda åtgärderna måste utan urskiljning tillämpas både på inhemska och importerade varor och de måste stå i proportion till det mål som uppställts för konsumentskyddet samt begränsas till de angivanden som enligt

den nationella lagstiftningen är obligatoriska. En relevant konsumentupplysning skall ha företräde framför principen om fri rörlighet för varor enligt artikel 28 (tidigare artikel 30) i EG-fördraget.

Det åligger de nationella myndigheterna och domstolarna att tillämpa ovan nämnda principer i praktiken och detta kan endast ske från fall till fall.

När det gäller de särskilda språkbestämmelser som för närvarande gäller på EU-nivå vid sidan av bestämmelserna om vin, mediciner och tobak, är följande bestämmelser särskilt viktiga i fråga om konsumentupplysning: rådets direktiv 79/112/EEG av den 18 december 1978 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om märkning, presentation och reklam i fråga om livsmedel(3), i vilket det i artikel 14 föreskrivs att medlemsstaterna skall se till att försäljningen av livsmedel inom deras egna territorier förbjuds om uppgifterna om varor inte är angivna på ett språk som köpare har lätt att förstå (uppgifterna kan anges på flera språk), och kommissionens beslut 93/13/EEG av den 22 december 1992 om veterinära kontroller vid gemenskapens gränskontrollställen av produkter från tredje land(4), i vilket det krävs att alla intyg för tredjelandsprodukter av animaliskt ursprung som förs in i gemenskapen måste utfärdas på minst ett av språken vid gränskontrollstället och på något av språken i produkternas bestämmelseland.

Parlamentsledamoten frågar vilka produkter utöver vin, mediciner och tobak som enligt gemenskapslagstiftningen måste vara försedda med informationsblad eller bruksanvisning på den berörda medlemsstatens officiella språk. Kommissionen kommer att sända information om detta direkt till parlamentsledamoten så snart den föreligger.

När det gäller möjligheten att införa ett allmänt direktiv om användning av språk, ansåg kommissionen i sitt meddelande 1993(6) att det inte behövs någon ny gemenskapslagstiftning om detta och föreslog istället en välavvägd strategi som grundar sig på följande fem teman: utarbetande av flerspråkig information utan stöd av lagstiftning, bibehållande av medlemsstaternas rätt att bestämma att bestämmelselandets språk skall användas, större förenlighet mellan gemenskapens rättsliga instrument, bättre information om språkbestämmelserna i medlemsstaterna och framhållande av producenternas ansvar för konsumentupplysning.

En bedömning av språkrelaterade bestämmelser inom konsumentupplysning gjordes 1998 i samband med rådets resolution om bruksanvisningar för tekniska konsumentvaror(5), i vilken de synpunkter som medlemsstaterna och kommissionen lagt fram beaktats. I samband med detta uppmanade rådet medlemsstaterna och de ekonomiska aktörerna att sträva efter att ge konsumenter information och därvid beakta det som utmärker goda bruksanvisningar för tekniska konsumtionsvaror. Vad gäller språket i handledningar skall det vara lätt att få bruksanvisningar på åtminstone sitt eget officiella gemenskapsspråk och bruksanvisningarna skall vara lätta att läsa och förstå för konsumenten. I resolutionen efterlyste man varken en ny EG-lagstiftning eller föreslog någon ändring av de gällande rättsliga instrumenten.

Mot bakgrund av det ovan nämnda anser kommissionen att den välavvägda strategi som föreslogs i meddelandet från 1993, som fortlöpande har underbyggts av EG-domstolens rättspraxis, fortfarande är giltig särskilt när det gäller följande: ansvarsfördelningen mellan gemenskapen och medlemsstaterna, möjligheten att införa språkbestämmelser i enskilda fall vid behov och det faktum att EG-lagstiftningen inte förmår att på ett ändamålsenligt sätt beakta de olika intresseaspekterna när det gäller det språk som används i konsumentupplysning.

(1) Communication from the Commission to the Council and the Parliament concerning language use in the information of consumers in the Community (COM(93) 456 final) [Svensk översättning finns ej övers. anm.]. I ett annat meddelande (EGT C 345/3, 23.12.1993) beskris kommissionens tillvägagångssätt inom livsmedelsområdet, särskilt när det gäller det grundläggande kravet för EU-politik att balansera konsumenternas och producenternas behov mot varandra.

(2) EG-domstolens dom av den 3 juni 1999 i mål C-33/97 Colim NV.

(3) EGT L 33, 8.2.1979.

(4) EGT L 9, 15.1.1993.

(5) Rådets resolution av den 17 december 1998 om bruksanvisningar för tekniska konsumentvaror (EGT C 411, 31.12.1998).

(6) Communication from the Commission to the Council and the Parliament concerning language use in the information of consumers in the Community (COM(93) 456 final) [Svensk översättning finns ej övers. anm.]. I ett annat meddelande (EGT C 345/3, 23.12.1993) beskris kommissionens tillvägagångssätt inom livsmedelsområdet, särskilt när det gäller det grundläggande kravet för EU-politik att balansera konsumenternas och producenternas behov mot varandra.