SKRIFTLIG FRÅGA E-0848/00

från Marie-Arlette Carlotti (PSE) till rådet

(20 mars 2000)

Ämne: Europeiska unionens åtgärder mot minor

Europeiska unionen har gått i spetsen för bekämpningen av truppminor genom att anta två gemensamma åtgärder (1995 och 1997). Även Europaparlamentet har på ett beslutsamt sätt engagerat sig i denna kamp genom att det har lagt fram flera resolutioner och genom att det anordnade en offentlig utfrågning redan 1995.

Vid denna tidpunkt, då samtliga medlemsstater (utom Finland) undertecknat Ottawakonventionen och då rådet och Europaparlamentet skall uttala sig om kommissionens förslag till förordning, måste Europeiska unionen bekräfta sitt engagemang till förmån för konventionens verkliga efterlevnad och dess generalisering.

1. Vilka resultat har genomförandet av den gemensamma åtgärden 1997 gett? Vad anser rådet om att se över denna gemensamma åtgärd som en politisk signal vad avser unionens åtaganden i ärendet?

2. Hur långt har medlemsstaterna kommit i tillämpningen av bestämmelserna i konventionen när det gäller att anpassa de nationella lagstiftningarna? Har medlemsstaterna utarbetat de rapporter som de skulle? Har dessa offentliggjorts?

3. Hur stor uppmärksamhet tilldelades truppminor i den politiska dialogen med unionens partner, och framför allt med kandidatländerna (varav fem inte har undertecknat konventionen)?

Svar

(10 juli 2000)

1. Omedelbart före Ottawa-konferensen 1997 antog Europeiska unionen en ny gemensam åtgärd mot antipersonella minor, där man upprepar sitt beslut att nå målet att helt och hållet eliminera antipersonella landminor över hela världen. Unionen välkomnade därför att konventionen öppnades för undertecknande i Ottawa och signatärstaternas strävan att främja universell anslutning till konventionen.

Vid den första konferensen mellan Ottawa-konferensens parter (37 maj 1999) uppmanade unionen samtliga stater att gemensamt sträva efter att helt och hållet eliminera antipersonella minor över hela världen. De associerade länderna, Bulgarien, Tjeckiska republiken, Estland, Ungern, Lettland, Litauen, Rumänien, Slovakien, Slovenien och Cypern (inte Polen) anslöt sig till detta uttalande. För att stödja ett fullständigt och snabbt genomförande av konventionen, gjorde unionen ett antal demarscher som har visat brett stöd för konventionens syften. Det är i denna anda som EU-medlemsstaterna i den gemensamma åtgärden också har åtagit sig aktivt bidra till de konferenser som organiseras efter konventionens undertecknande och i alla lämpliga forum försöka främja alla ansträngningar som kan bidra till att målen för den gemensamma åtgärden uppnås.

2. Den gemensamma åtgärden anger ramen för särskilda åtgärder och ekonomiska bidrag från EU för minröjning. Under 19931997 bidrog unionen med 140 miljoner USD för minröjning och hjälp till offren. Detta belopp innefattar inte enskilda bidrag från EU:s medlemsstater. Under 1998 uppgick den totala finansieringen från Europeiska gemenskapen och medlemsstaterna till cirka 95 miljoner USD. Detta gör EU till den största givaren i världen på dessa områden.

EU:s råd antog den 28 november 1997 ett beslut om genomförande av den gemensamma åtgärden 96/588/GUSP av den 1 oktober 1996 om antipersonella landminor i syfte att bidra till finansieringen av vissa av SADC:s program (2,07 miljoner ecu) och CICR:s mine awareness programme i f.d. Jugoslavien samt till programmet för rehabilitering av offer som handikappats av minor i Irak (1,43 miljoner ecu). Samma dag antog rådet ett beslut om att genomföra den gemensamma åtgärden 96/588/GUSP om antipersonella minor i syfte att medfinansiera CICR:s särskilda vädjan (bidrag på högst 8 miljoner ecu).

3. I sitt uttalande vid den första konferensen mellan parterna i Ottawa-konventionen noterade unionen att alla parter har åtagit sig att aldrig under några förhållanden använda antipersonella landminor. EU förväntar sig också att samtliga signatärstater till fullo står fast vid målet, syftet och andan i Ottawa-konventionen. EU, som först och främst drivs av humanitär omsorg, kommer att inrikta sina ansträngningar på parterna och på signatärstater som i praktiken till fullo iakttar principerna och målen i konventionen. De civila som under den senaste tiden blivit offer för minor framhäver vikten av att detta dödliga vapen elimineras och av målen i EU:s gemensamma åtgärd att helt och hållet eliminera antipersonella landminor och bidra till att lösa de problem som dessa vapen redan har orsakat. Eftersom målen i den gemensamma åtgärden fortfarande gäller, överväger unionen inte att uppdatera dem.

4. Vid det första mötet i den stående expertkommittén för Ottawa-konventionens allmänna status och användning den 1011 januari 2000 gjordes en positiv bedömning av konventionens växande utbredning i världen, med 137 länder som har undertecknat eller anslutit sig till konventionen och 90 ratificeringar. Det rapporterades att 31 stater redan hade lagt fram sin rapport om genomförandet av konventionen för FN:s generalsekreterare (artikel 7 i konventionen) och att 34 stater var försenade med detta. Sydafrika och Kanada, som delade ordförandeskap i expertkommittén rapporterade till mötet att de tillsammans med intresserade stater gjorde demarscher till berörda stater för att uppmuntra dem att vidta alla åtgärder som kan behövas för att visa sitt fortsatta starka stöd för förbudet mot antipersonella landminor. Även om konventionen inte föreskriver att rapporter skall offentliggöras, anges i Ottawa-konventionen enligt artikel 7 att FN:s generalsekreterare skall överlämna alla rapporter som han har mottagit till partnerna, som sedan tar upp frågor i rapporterna när parterna möts. Dessutom finns dessa tillgängliga på Internet på hemsidan för den avdelning i Förenta nationerna som har hand om nedrustningsfrågor

(http://domino.un.org/ottawa.nsf).

5. Europeiska unionen välkomnade de ansträngningar som gjorts av signatärstaterna för att främja en universell anslutning till Ottawa-konventionen och tog upp frågan om dess genomförande i samband med unionens politiska dialogmöten om global nedrustning och vapenkontroll med alla de associerade länderna, de Efta-länder som är medlemmar i EES, Kanada, Förenta staterna samt med andra länder (Australien) eller regionala grupper (SADC).

Vad beträffar förhandlingarna om anslutning till Europeiska unionen, förväntas kandidatländerna till fullo ansluta sig till regelverket, inklusive till de gemensamma ståndpunkterna och gemensamma åtgärderna inom den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken.