ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
SKRIFTLIG FRÅGA E-3631/97 från Luciano Vecchi (PSE) till kommissionen (13 november 1997)

Ämne: Krav på garantier för tillgång till sysselsättningsinitiativ i Irland

Såsom redan har påpekats i föregående frågor har de italienska myndigheternas beslut att förplikta icke-kommersiella företag att teckna borgensförbindelser med en bank för att få tillgång till sysselsättningsinitiativ, visat sig vara kostsamt och bestraffande för organisationer med uppenbara svårigheter att visa upp egna finansiella garantier.

Kan kommissionen, mot bakgrund av kännedomen om att dessa bestämmelser varierar från en medlemsstat till en annan, ange om icke-kommersiella företag (och i allmänhet företag inom den sociala ekonomin) i Irland måste tillhandahålla finansiella garantier eller bankgarantier och, om så är fallet, på vilka villkor?

Gemensamt svar på de skriftliga frågorna E-3624/97, E-3625/97, E-3626/97, E-3627/97, E-3628/97, E-3629/97, E-3630/97, E-3631/97, E-3632/97, E-3633/97, E-3634/97, E-3635/97, E-3636/97 och E-3637/97 ingivna av Christos Papoutsis för kommissionen (30 januari 1998)

Kommissionen förfogar inte över någon information om att ideella organisationer enligt medlemsstaterna är skyldiga att lämna en bankgaranti för att erhålla finansiering genom gemenskapens olika program. Detta område omfattas av den nationella lagstiftningen.

När det gäller beviljande av bidrag inom ramen för initiativet Sysselsättning, åligger det de nationella myndigheter som sluter avtal med projektens initiativtagare att begära bankgarantier enligt gällande nationella regler. I Grekland, Portugal, Spanien, Tyskland och Österrike är normalt inte eventuella initiativtagare tvungna att lämna sådana garantier för att komma i fråga för initiativet Sysselsättning.

Om det är riktigt att en bankgaranti kan leda till en extra kostnad, särskilt för de företag som är verksamma inom den sociala ekonomin, så är det inte desto mindre riktigt att denna garanti är nödvändig när följderna av ett bristfälligt genomförande av en avtalsenlig skyldighet skulle kunna medföra att de medel som gäldenären ställt till förfogande överskrids.

Enligt budgetförordningen av den 21 december 1977 om Europeiska gemenskapernas allmänna budget ((EGT L 356, 31.12.1977. )), med senare ändringar ((EGT L 240, 7.6.1995. )), skall avtalsparten lämna ett garantibelopp då mycket viktiga avtal sluts eller då bidrag beviljas för genomförande av projekt för betydande belopp. Emellertid berörs de flesta företag med social målsättning sällan av denna skyldighet eftersom de senares projektförslag brukar vara av mindre omfattning.
SKRIFTLIG FRÅGA E-4062/97 från Fernand Herman (PPE) till kommissionen (14 januari 1998)

Ämne: Sjukvård

Enligt förordning nr 1408/71 ((EGT L 149, 5.7.1971, s. 2. )) om social trygghet kan inte unionsmedborgarna förvägras tillstånd att i en annan medlemsstat få effektivare behandling om de inte kan erbjudas denna vård inom en tidsrymd som tar hänsyn till deras ålder och hälsotillstånd. Domstolen har sedan 1978 bekräftat denna förpliktelse (mål 117/177).

Vad gör kommissionen för att behöriga franska myndigheter skall leva upp till sina förpliktelser enligt gemenskapsrätten och låta sina medborgare få komma under geriatrisk rehabilitering i Belgien, som gör att de kan återvända till hemmet inom tre månader, istället för att få en dyrare palliativ behandling i Frankrike?

Svar från Pádraig Flynn på kommissionens vägnar (17 februari 1998)

Kommissionen önskar göra ledamoten uppmärksam på att, enligt domstolens dom i målet 117/77 (Pierik) och till vilken det hänvisas, har artikel 22.2 andra stycket i förordning (EEG) nr 1408/71 ((En uppdaterad version av denna förordning antogs genom rådets förordning (EG) nr 118/97 av den 2 december 1996, EGT L 28, 30.1.1997. )) ändrats genom rådets förordning nr 2793/81 av den 17 september 1981 ((EGT L 275, 29.9.1981. )) om ändring av förordning (EEG) nr 1408/71 om tillämpningen av systemen för social trygghet när anställda eller deras familjer flyttar inom gemenskapen och förordning (EEG) nr 574/72 om tillämpningen av förordning (EEG) nr 1408/71.

Enligt den aktuella texten i denna förordning krävs ett förhandstillstånd för att få sjukvårdskostnader ersatta (undantaget omedelbart nödvändiga kostnader) som har uppstått i en annan medlemsstat än den medlemsstat där personen i fråga är försäkrad (se artikel 22.1 c). Detta tillstånd ¨får inte vägras, om vården är en förmån som utges enligt lagstiftningen i den medlemsstat inom vars territorium personen är bosatt och om han i den staten inte kan få vård inom den tid som, med beaktande av hans aktuella hälsotillstånd och sjukdomens sannolika förlopp, där är normal för vården i fråga¨ (artikel 22.2 sista stycket).

Angående problemet att få tillstånd från de franska myndigheterna för rehabiliterande geriatrisk vård i Belgien, undersöker kommissionen alla sådana klagomål utifrån gällande aktuella bestämmelser, dvs. kommissionen kontrollerar om behandlingen finns med bland de tjänster som föreskrivs i den franska lagstiftningen och om den kan ges inom den tid som är normal för sådan vård i Frankrike.

För närvarande är dock frågan om huruvida systemet med förhandstillstånd är förenligt med artiklarna 30 och 59 i EG-fördraget föremål för överläggningar vid domstolen, målen Decker (C-120/95) och Kohll (C-160/96).

Kommissionen avvaktar de domar som domstolen kommer att avkunna i dessa mål innan man eventuellt tar lämpliga initiativ.
SKRIFTLIG FRÅGA P-3934/97 från Reimer Böge (PPE) till kommissionen (4 december 1997)

Ämne: BSE: Indelning av medlemsstaterna i olika riskområden

Kan kommissionen meddela hur den anser att Europeiska unionens medlemsstater skall delas in vad gäller kriterierna från Internationella byrån för bekämpande av smittsamma husdjurssjukdomar (IOE) i BSE-fria regioner, regioner med låg och regioner med hög BSE-risk?

Vilka brister anser kommissionen finns i de medlemsstater som - på grundval av IOE-standarderna - definierats som områden med låg risk och som kommissionen därför inte kan anse vara områden med noll-risk?

Svar från Franz Fischler på kommissionens vägnar (19 januari 1998)

Kapitel 3.2.13 i OIE-koden (Internationella byrån för bekämpande av smittsamma husdjurssjukdomar) som handlar om bovin spongiform encefalopati (BSE) anger tre kategorier av länder: de som är fria från BSE, de som har en hög förekomst av sjukdomen och de länder som har en låg förekomst. Koden klassificerar inte länder på grundval av risk.

Förekomst av BSE i ett land är inte samma sak som risk för BSE. Förekomsten bestäms genom den noggrannhet med vilken man upptäcker och rapporterar fall av sjukdomen, medan risken för att bli smittad eller för överföring av BSE bestäms genom de åtgärder som vidtas för att förhindra eller eliminera smittan. Ett land som inte har vidtagit fullgoda åtgärder för att förhindra användning av infekterat foder och som inte har någon effektiv kontroll av BSE kan därmed ha rapporterat att inga fall av BSE finns, men i detta land kan risken vara större än i ett land som har rapporterat ett fåtal fall och där effektiva åtgärder har vidtagits för att handskas med dem.

Vetenskapliga veterinärkommittén angav i sitt yttrande av den 21 oktober 1996 att den ¨betraktar varje risk från BSE som mycket lägre i andra medlemsstater än i UK, men risken är inte noll¨. Alla medlemsstater är fria att framlägga bevis till kommissionen om de önskar visa att de har en särskilt god ställning när det gäller risk från BSE. Flera länder har redan gjort detta och deras inlagor kommer att granskas av behörig vetenskaplig kommitté.

Kommissionen kan inte inta någon ståndpunkt när det gäller situationen i en enskild medlemsstat förrän den har mottagit det vetenskapliga utlåtandet. Som ett första steg håller styrkommittén nu på att förbereda en harmoniserad förteckning över kriterier som kommer att användas vid utvärdering av alla framställningar.
SKRIFTLIG FRÅGA E-3711/97 från José Barros Moura (PSE) till kommissionen (19 november 1997)

Ämne: Skoltransporter med buss inom EU

Ett stort antal olyckor med skolbussar inträffar i EU:s medlemsstater och orsakerna är ofta bristande säkerhetsföreskrifter. Det skulle vara värdefullt om man inom EU kunde använda skoltransporter med en lämplig harmoniseringsnivå vad gäller det yttre utseendet (till exempel färg, logotyp, etc.) och uppfylla stränga säkerhetskrav som bättre överensstämmer med en förbättrad säkerhetsnivå för barn och ungdomar i skolåldern. Jag vill fråga kommissionen:

1. Har kommissionen någon information om medlemsstaternas praxis på detta område och finns det några särskilda krav vad gäller kontroll av och garanti för säkerheten hos detta slags fordon?

2. Skulle man inte inom ramen för europeisk utbildning i samband med regler för vägtransport och säkerhet på arbetsplatsen kunna studera möjligheten att göra skoltransporterna till en europeisk symbol för barnens säkerhet och tillgång till utbildning?

Svar från Neil Kinnock på kommissionens vägnar (26 januari 1998)

Kommissionen ser naturligtvis allvarligt på olyckor med skolbussar, men kan med utgångspunkt från föreliggande fakta inte godta ledamotens påstående att ¨ ett stort antal olyckor med skolbussar inträffar i EU:s medlemsstater¨ och att ¨orsakerna ofta är bristande säkerhetsföreskrifter¨.

Av de 45 000 personer som varje år dödas i trafiken i Europeiska unionen, har mindre än en procent att göra med bussar i någon form. Skoltransporter utgör endast en bråkdel av all busstrafik. Bevisligen beror de allra flesta trafikolyckor på mänskliga misstag, och inte på bristande säkerhetsföreskrifter.

Som svar på ledamotens två frågor kan sägas att kommissionen inte känner till om någon medlemsstat kräver harmoniserat utseende och högre säkerhetsnivåer för fordon som används för skoltransporter. I rådets direktiv 96/96/EG ((EGT L 46, 17.2.1997. )) fastställs kraven för trafikduglighetsprövning för alla motorfordon, inbegripet skolbussar. Detta direktiv omfattar alltså den typ av säkerhetskontroller och certifiering som ledamoten avser.

Enhetligt utformade, lätt igenkännliga fordon med särskilda säkerhetsstandarder för skoltransporter (som i USA) skulle kunna leda till bättre säkerhet, men kommissionen noterar att ingen medlemsstat hittills valt att genomföra detta i nationell lagstiftning. Ett sådant initiativ skulle innebära att två uppsättningar bussar skulle behöva tillhandahållas: en som endast används för skoltransporter, och en för andra ändamål. Detta anses eventuellt inte vara genomförbart eller kostnadseffektivt. Kommissionen kommer i alla händelser även i fortsättningen att främja lagändringar och andra förändringar i syfte att försöka säkerställa höga säkerhetsstandarder för alla typer av bussar, oberoende av hur de används.
SKRIFTLIG FRÅGA E-3689/97 från Jesús Cabezón Alonso (PSE) till kommissionen (19 november 1997)

Ämne: Vissa nordamerikanska lagars extraterritoriella räckvidd

Vilka konkreta åtgärder är kommissionen i färd med att vidta för att förhindra att bestämmelserna i lagarna Helms-Burton och D'Amato Kennedy skrivs in i OECD:s multilaterala investeringsavtal, vilka därmed skulle få extraterritoriella effekter?

Gemensamt svar på de skriftliga frågorna E-3686/97, E-3687/97, E-3688/97, E-3689/97 och E-3690/97 ingivna av Leon Britta, för kommissionen (19 december 1997)

Det föreligger ingen obalans i överenskommelsen med Förenta staterna. Kommissionen har inom ramen för Världshandelsorganisationen (WTO) inlett ett panelförfarande mot Helms-Burton-lagen. Kommissionen anser att den lagstiftningen strider mot folkrätten, eftersom dess syfte (eller verkan) är att påverka beteendet hos företag i gemenskapen på grund av deras förbindelser med Kuba. Enligt den överenskommelse som nåddes den 11 april 1997 mellan gemenskapen och Förenta staterna om Helms-Burton-lagen och Amato-lagen, som innebar att gemenskapen gick med på att tillfälligt upphäva processen mot Förenta staterna, krävs det att det utarbetas åtgärder som ¨förhindrar eller avskräcker från framtida förvärv av investeringar från stater som har exproprierat eller nationaliserat sådana investeringar¨. Dessutom uppmanas gemenskapen och Förenta staterna samtidigt i överenskommelsen att tillsammans verka för att genom överenskomna principer behandla och lösa frågan om motstridig lagstiftning och bojkotter av sekundära investeringar. Det är angeläget att framhålla att överläggningarna mellan gemenskapen och Förenta staterna på den punkten stämmer överens med överläggningarna om åtgärder beträffande investeringar. Dessa samtal pågår för närvarande i syfte att uppnå en godtagbar överenskommelse som kan medföra dispens från avdelning IV i Helms-Burton-lagen och därmed åstadkomma en neutralisering av lagens verkningar utanför det egna territoriet.

Gemenskapen har dessutom klargjort att en uppgörelse om meningsskiljaktigheterna beträffande Helms-Burton-lagen inte kommer att få något genomslag såvida Förenta staterna inte beviljar gemenskapsföretagen dispens även från Amato-lagen.

Gemenskapen förbehåller sig rätten att återuppta panelförfarandet inom ramen för WTO eller inleda nya förfaranden om åtgärder vidtas mot gemenskapsföretag enligt Helms-Burton-lagen eller Amato-lagen till följd av att dispenser inte beviljas eller förlängs.
SKRIFTLIG FRÅGA E-4220/97 från Maartje van Putten (PSE) till kommissionen (21 januari 1998)

Ämne: Märkning av livsmedel - läsbarhet

Direktivet om märkning, presentation och reklam om livsmedel (79/112/EEG) ((EGT L 33, 8.2.1979, s. 1. )) föreskriver i artikel 11 att de obligatoriska uppgifterna skall vara ¨lätta att förstå och markeras på väl synlig plats på sådant sätt att de är lätta att se, klart läsbara och outplånliga¨ I det nederländska beslutet om märkning av livsmedel inom ramen för varulagstiftningen har denna föreskrift uttryckts med orden ¨duidelijk zichtbaar en gemakkelijk leesbaar¨ (= 'klart synlig och utan svårighet läsbar') (art. 23).

1. Stämmer det att medlemsstaterna vid genomförandet av ovannämnda artikel 11 i sin lagstiftning inte får föreskriva någon minsta storlek för bokstäverna?

2. Känner kommissionen till om det kommit in några klagomål om att det använts för små eller otydliga bokstäver i samband med märkningen?

3. Behövs det enligt kommissionens uppfattning föreskrivas någon minsta bokstavsstorlek att användas vid märkning, något som också med tanke på det växande antalet äldre konsumenter skulle innebära att föreskriften om ¨klart läsbara¨ bokstäver kom att tolkas korrekt?

4. Om så är fallet, finns det då någon fastslagen norm för detta i de ¨interna direktiven¨ om övervakning av att denna bestämmelse efterlevs?

Svar från Martin Bangemann på kommissionens vägnar (13 februari 1998)

Det är de ekonomiska aktörerna som har ansvar för genomförandet av artikel 11.2 i direktiv 79/112/EEG. I den artikeln föreskrivs det att de uppgifter som obligatoriskt skall ingå i livsmedelsetiketterna skall vara lätta att se och klart läsbara.

I artikel 14 i samma direktiv skall medlemsstaterna i fråga om reglerna för hur uppgifterna i artikel 3 och 4.2 skall anges inte fastställa krav som är mer detaljerade än de som framgår av artikel 3-11. I enlighet med dessa bestämmelser har medlemsstaterna alltså inte behörighet att föreskriva storleken på de bokstäver som används på etiketten.

Medlemsstaternas kontrollorgan har däremot rätt att kontrollera att de principer som fastställs i artikel 11.2 och som införlivats i nationell lagstiftning efterlevs. Om medlemsstaterna anser att de uppgifter som finns på etiketten inte är lättläsliga har de rätt att kräva att de som ansvarar för märkningen ändrar etiketten. Kommissionen har inte behörighet att genomföra sådana kontroller.
SKRIFTLIG FRÅGA E-3635/97 från Luciano Vecchi (PSE) till kommissionen (13 november 1997)

Ämne: Krav på garantier för tillgång till sysselsättningsinitiativ i Förenade kungariket

Såsom redan har påpekats i föregående frågor har de italienska myndigheternas beslut att förplikta icke-kommersiella företag att teckna borgensförbindelser med en bank för att få tillgång till sysselsättningsinitiativ, visat sig vara kostsamt och bestraffande för organisationer med uppenbara svårigheter att visa upp egna finansiella garantier.

Kan kommissionen, mot bakgrund av kännedomen om att dessa bestämmelser varierar från en medlemsstat till en annan, ange om icke-kommersiella företag (och i allmänhet företag inom den sociala ekonomin) i Förenade kungariket måste tillhandahålla finansiella garantier eller bankgarantier och, om så är fallet, på vilka villkor?

Gemensamt svar på de skriftliga frågorna E-3624/97, E-3625/97, E-3626/97, E-3627/97, E-3628/97, E-3629/97, E-3630/97, E-3631/97, E-3632/97, E-3633/97, E-3634/97, E-3635/97, E-3636/97 och E-3637/97 ingivna av Christos Papoutsis för kommissionen (30 januari 1998)

Kommissionen förfogar inte över någon information om att ideella organisationer enligt medlemsstaterna är skyldiga att lämna en bankgaranti för att erhålla finansiering genom gemenskapens olika program. Detta område omfattas av den nationella lagstiftningen.

När det gäller beviljande av bidrag inom ramen för initiativet Sysselsättning, åligger det de nationella myndigheter som sluter avtal med projektens initiativtagare att begära bankgarantier enligt gällande nationella regler. I Grekland, Portugal, Spanien, Tyskland och Österrike är normalt inte eventuella initiativtagare tvungna att lämna sådana garantier för att komma i fråga för initiativet Sysselsättning.

Om det är riktigt att en bankgaranti kan leda till en extra kostnad, särskilt för de företag som är verksamma inom den sociala ekonomin, så är det inte desto mindre riktigt att denna garanti är nödvändig när följderna av ett bristfälligt genomförande av en avtalsenlig skyldighet skulle kunna medföra att de medel som gäldenären ställt till förfogande överskrids.

Enligt budgetförordningen av den 21 december 1977 om Europeiska gemenskapernas allmänna budget ((EGT L 356, 31.12.1977. )), med senare ändringar ((EGT L 240, 7.6.1995. )), skall avtalsparten lämna ett garantibelopp då mycket viktiga avtal sluts eller då bidrag beviljas för genomförande av projekt för betydande belopp. Emellertid berörs de flesta företag med social målsättning sällan av denna skyldighet eftersom de senares projektförslag brukar vara av mindre omfattning.
SKRIFTLIG FRÅGA E-4027/97 från Glenys Kinnock (PSE) till rådet (15 januari 1998)

Ämne: Landminor och EU-bistånd

Välkomnar rådet Förenade kungarikets beslut att ompröva nivån för utvecklingsbistånd med hänsyn till om mottagarländerna inte undertecknar Ottawaavtalet om landminor?

Skulle det inte sålunda vara lämpligt att rådet rekommenderade att Europeiska unionen beslutar om en liknande särbehandling av mottagare av utvecklingsbistånd från EU som fortsätter att tillverka och exportera landminor?

Svar (30 mars 1998)

Rådet har till dags dato inte underrättats om innehållet i det beslut som den ärade parlamentsledamoten nämner i sin fråga, och har följaktligen inte diskuterat ämnet.

Den ärade parlamentsledamoten är dock säkert medveten om att rådet, i den gemensamma åtgärden om antipersonella minor av den 28 november 1997, erinrar om sin resolution av den 22 november 1996 om kampen mot antipersonella minor där vissa åtgärder och de kriterier som bör styra tilldelningen av medel till minröjningsverksamhet fastställdes.

Europeiska unionen välkomnade samtidigt insatserna för att främja universell anslutning till konventionen om förbud mot användning, lagring, produktion och överföring av antipersonella minor och om deras förstöring samt meddelade att det skulle fästa uppmärksamheten på de tredje länder som fortsätter de oansvariga leveranserna och den urskillningslösa användningen av antipersonella landminor.
SKRIFTLIG FRÅGA E-3588/97 från Brendan Donnelly (PPE) till rådet (17 november 1997)

Ämne: Förklaringen om medborgarskap i Maastrichtfördraget

Kan rådet offentliggöra texterna i de förklaringar som inlämnats till ordförandeskapet på det sätt som avses i förklaringen om medborgarskap i en medlemsstat i Maastrichtfördraget, som fastställer följande: ¨Medlemsstaterna kan upplysningsvis klargöra vilka personer som i förhållande till gemenskapen skall anses vara deras medborgare genom att inlämna en förklaring till ordförandeskapet; de kan vid behov ändra denna förklaring.¨

Svar (19 januari 1998)

Ingen medlemsstat lämnade in några förklaringar till ordförandeskapet i enlighet med den förklaring (nr 2) om medborgarskap i en medlemsstat som fogades till slutakten till Fördraget om Europeiska unionen.

Det bör emellertid erinras om att en förklaring av Förbundsrepubliken Tyskland om definitionen av uttrycket ¨tysk medborgare¨ fogades till fördraget om upprättandet av Europeiska ekonomiska gemenskapen och att en annan förklaring av Förenade kungariket om definitionen av termen ¨medborgare¨ fogades till 1972 års anslutningsfördrag. Med hänsyn till den brittiska nationalitetsakten av 1981 avgav Förenade kungariket en ny förklaring som har offentliggjorts i EGT C 23 av den 28 januari 1983, sidan 1.
SKRIFTLIG FRÅGA E-3003/97 från Roberta Angelilli (NI) till kommissionen (1 oktober 1997)

Ämne: Assoedilizia väcker talan om avsäljningen av Italiens statsägda fastigheter

Nyligen publicerade den italienska pressen nyheten att Assoedilizia hade väckt talan mot Europeiska kommissionen och begärt annullering av lagstiftningsdekret nr 104 av den 16 februari 1996 och lag nr 503 av den 26 november 1995 rörande avsäljningen av italienska statsägda fastigheter, försäkringskassors tillgångar och fastighetsinvesteringfonder.

I korta drag hävdar Assoedilizia att dessa lagstiftningsåtgärder leder till en minskning av såväl värdet som lönsamheten hos fastigheter genom att en marknad skapas som är parallell med den privata, och som styrs av den italienska staten i monopolställning, vilket strider mot de bestämmelser om fri konkurrens som värnas av den gemensamma marknaden.

Kan kommissionen mot bakgrund av detta svara på

- om den är underrättad om att talan har väckts,

- om den underrättad om händelserna i samband med avsäljningen av de statsägda fastigheterna,

- vilka bedömningar kommissionen gör i denna fråga?

Svar från Karel Van Miert på kommissionens vägnar (11 november 1997)

Kommissionen kontrollerade om meddelandet från Assoedilizia hade mottagits, vilket inte var fallet. Därför har kommissionen inte tillräckligt med information om ärendet för att kunna undersöka problemet och kan för närvarande inte besvara frågan. Den ber parlamentsledamoten att inkomma med närmare uppgifter.