ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
SKRIFTLIG FRÅGA E-1336/01

från Alexandros Alavanos (GUE/NGL) till kommissionen

(3 maj 2001)

Ämne: Franska utbildningsbevis i psykologi och erkännandet av dessa i Grekland på basis av direktiv 89/48

I kommissionens svar på min fråga H-0250/01(1) om franska utbildningsbevis i psykologi utfärdade av franska universitet inom ramen för avtal med fria utbildningsinstitut i Grekland,

och efter överträdelseförfarandet mot Grekland för att landet inte uppfyllt förpliktelserna i direktiv 89/48/EEG(2), sägs bland annat att de grekiska myndigheterna svarat på den formella underrättelsen med en skrivelse av den 17 januari 2000. Som en följd av detta svar har de grekiska myndigheterna och kommissionen hållit informell kontakt. De uppgifter som framgår av de här kontakterna undersöks som bäst.

Eftersom de här överläggningarna gäller ganska många unga människor vars officiella yrkeskompetens är beroende av de framsteg som gjorts vill jag be kommissionen att i detalj redogöra för vad man kommit fram till i sina kontakter med de grekiska myndigheterna i den här frågan. Vilket förfarande tänker kommissionen tillgripa härnäst?

(1) Skriftligt svar av den 3 april 2001.

(2) EGT L 19, 24.1.1989, s. 16.

Svar från Frederik Bolkestein på kommissionens vägnar

(19 maj 2001)

Såsom kommissionen meddelade frågeställaren redan i sitt svar på den muntliga frågan H-250/01 vid frågestunden under sammanträdesperioden i april 2001, har de grekiska myndigheterna svarat på kommissionens formella underrättelse genom en skrivelse av den 17 januari 2000.

Med anledning av denna men även i samband med granskningen av hur flera enskilda fall handlagts har kommissionen och de grekiska myndigheterna haft många informella kontakter (skrivelser och bilaterala möten). Därigenom har det blivit möjligt att få en klar bild av fallen.

Kommissionen har sedan dess från flera klagande fått upplysningar och nya handlingar som skulle kunna ligga till grund för nya klagomål som gäller tillämpningen av rådets direktiv 89/48/EEG av den 21 december 1988 om en generell ordning för erkännande av examensbevis över behörighetsgivande högre utbildning som omfattar minst tre års studier på psykologyrket. De klagande gör gällande att de grekiska myndigheternas erkännande av examensbevisen inte ger dem samma rättigheter att utöva sitt yrke som dem som innehar grekiska examensbevis eller som fått sina examina godkända som likvärdiga av Dikatsa.

Den ansenliga mängden handlingar (flera hundra sidor, av vilka mer än hälften har måst översättas inom de tidsramar som krävs för detta) granskas för närvarande.

Det är för närvarande inte möjligt att dra några slutsatser om de resultat som granskningen kommer att ge. Däremot står det helt klart att kommissionen kommer att fortsätta det pågående överträdelseförfarandet, om det visar sig att det finns skäl till nya klagomål eller om de som förekommer i den formella underrättelsen fortfarande är relevanta.

Kommissionens beslut i ärendet väntas komma inom de närmaste månaderna och allra senast till hösten efter eventuella ytterligare kontroller hos de grekiska myndigheterna.
SKRIFTLIG FRÅGA E-1516/01

från John Purvis (PPE-DE) till kommissionen

(21 maj 2001)

Ämne: Begreppsbestämmning av små och medelstora företag

När medelstora europeiska företag i vissa brancher som inte ryms inom begreppet SME, såsom livsmedelproducenter, försöker ta sig in på marknader i andra medlemsstater möter de svår konkurrens från starka multinationella företag. Kan kommissionen tänka sig ändra begreppsbestämmningen av SME med hänsyn till arten och omfattningen av konkurrensen på marknaden? Alternativt, kan kommissionen tänka sig göra en ny begreppsbestämmning som möjliggör att särskild hänsyn tas och handlingsprogram utarbetas för denna viktiga företagskategori?

Svar från Erkki Liikanen på kommissionens vägnar

(24 juli 2001)

Den definition av små och medelstora företag som ges i kommissionens rekommendation 96/280/EG av den 3 april 1996 om definitionen på små och medelstora företag(1) är tänkt att ersätta de olika definitioner som tidigare förekom nationellt och på gemenskapsnivå, då det inom gemenskapspolitiken behövs en definition som kan tillämpas inom gemenskapen och EES. Med en gemensam definition som medlemsstaterna anammat begränsas risken för snedvriden konkurrens mellan företagen och brist på enhetlighet i gemenskapspolitiska sammanhang inom unionen och EES.

I kommissionens arbetsprogram för 2001 finns en punkt om översyn av rekommendationen från 1996 om definitionen av små och medelstora företag. Det främsta syftet med översynen är dels att justera tröskelvärdena för omsättningen och balansräkningen, så att hänsyn tas till den ekonomiska utvecklingen, dels att granska andra frågor utifrån de erfarenheter som gjorts, t.ex. hur kriteriet om de berörda företagens oberoende fungerar. Redan det faktum att det finns två alternativa tröskelvärden gör det möjligt att beakta situationen i olika typer av företag, utan att det behövs en större differentiering. De små och medelstora företagens bidrag till sysselsättningen och de svårigheter som dessa stöter på exempelvis i finansieringsfrågor är ju sådant som är gemensamt för de små och medelstora företagen inom alla branscher och det verkar inte önskvärt att utarbeta komplexa bestämmelser som skulle behövas om varje bransch behandlades för sig.

Om vissa företag eller branscher skulle behöva uppmärksammas av kommissionen eller medlemsstaternas myndigheter, anser kommissionen dessutom att det skulle vara bättre att ta upp frågan inom ramen för de aktuella programmen och politiska åtgärderna än att anta en definition av små och medelstora företag som är olika för olika marknader, företag och branscher. I all synnerhet bör inte frågan om en definition av de små och medelstora företagen vara beroende av graden av konkurrens inom olika sektorer, vilken främst är kopplad till den bedömning som görs med tanke på konkurrenspolitiken och politiken om statligt stöd.

Rekommendationen om definitionen av små och medelstora företag är följaktligen inte ett instrument som tillkommit för att kunna bedriva sektorspolitik, och kommissionen avser för närvarande inte att införa nya kategorier eller någon differentierad behandling beroende på bransch.

(1) EGT L 107, 30.4.1996.
SKRIFTLIG FRÅGA E-1464/01

från Robert Goebbels (PSE) till kommissionen

(17 maj 2001)

Ämne: Tjuvfiske i Mauretaniens exklusiva ekonomiska zon

Frågeställaren kommer just tillbaka från en resa till Mauretanien där han haft en möjlighet att diskutera med fiskeministern. Ministern Zamel klagade bittert över att mellan 30 och 40 fiskebåtar regelbundet fiskade utan lov i landets exklusiva ekonomiska zon. Dessa båtar, som för det mesta kom från olika asiatiska länder, använde den spanska hamnen Las Palmas som stödjepunkt och där landade de rentav fisk som de fiskat utan lov i mauretanska vatten. Detta tjuvfiske innebär således en illojal konkurrens för de europeiska fartygsägare som bedriver fiske inom ramen för det gällande avtalet om fiske i Mauretaniens exklusiva ekonomiska zon.

Kan kommissionen bekräfta dessa uppgifter från Mauretanien? Vad tänker kommissionen göra för att sätta stopp för denna olagliga verksamhet och på det sättet bidra till att det görs en kraftfull insats till försvar för landets rikedomar i form av fisk?

Svar från Franz Fischler på kommissionens vägnar

(16 juli 2001)

Kommissionen har officiellt inte fått någon information från Mauretanien i fråga om illegalt fiske som asiatiska fiskefartyg bedriver i Mauretaniens exklusiva ekonomiska zon.

Inom ramen för fiskeavtalet mellan gemenskapen och Mauretanien informeras kommissionen om fiskefartyg under gemenskapsflagg har stoppats. Kommissionen anser att fisket i Mauretaniens exklusiva ekonomiska zon kontrolleras mycket effektivt. Kommissionen har vid upprepade tillfällen visat att den fullt ut ställer sig bakom en hållbar utveckling för Mauretaniens fiskeresurser.

I fråga om kontroller och efterlevnad finns det en gemenskapslagstiftning, men det är medlemsstaterna som ansvarar för det praktiska genomförandet. Gemenskapens lagstiftning kan emellertid inte tillämpas på ett fartyg från tredje land som bedriver fiske i vatten utanför gemenskapens jurisdiktion. Dessutom har Mauretanien, såvitt kommissionen vet, inte tagit upp denna fråga med vare sig gemenskapen eller Spanien. Om så sker får naturligtvis detta diskuteras utifrån själva sakfrågan.

Det bör också påpekas att både gemenskapen och Mauretanien nyligen har uttalat sitt stöd för FAO:s internationella handlingsplan för att förebygga, förhindra och få slut på illegalt, orapporterat och oreglerat fiske. I den planen sägs det att staterna på ett effektivt sätt skall övervaka, kontrollera och ha tillsyn över alla led i fisket, från och med att fisket inleds fram till landning och slutlig destination.
SKRIFTLIG FRÅGA E-0884/01

från Nuala Ahern (Verts/ALE) till kommissionen

(27 mars 2001)

Ämne: Undersökning av strålningen vid militära anläggningar där utarmat uran har provats

Vilka planer har kommissionen på att, i enlighet med bestämmelserna i kapitel 3 i Euratomfördraget, genomföra provtagning vid militäranläggningar eller andra områden i Förenade kungariket och Frankrike där utarmat uran har använts som ammunition.

Gemensamt svar på de skriftliga frågorna E-0884/01, E-0979/01, E-0980/01 och E-0981/01 ingivet av Margot Wallström för kommissionen

(5 juni 2001)

Provtagningar där utarmat uran har använts som ammunition kan utföras både på land och i marin miljö.

När det gäller provtagningar i marin miljö har kommissionen vid ett flertal tillfällen - senast i sitt svar på den muntliga frågan H-0055/01 från Kratsa-Tsagaropoulou vid utfrågningen under Europaparlamentets delsession i februari 2001(1) - konstaterat att det till följd av denna verksamhet inte kommer att uppstå någon förorening av den marina miljön, som kan särskiljas från naturligt förekommande koncentrationer av uran. Kommissionen anser att denna fråga ännu inte har tagits upp inom ramen för Oslo-Paris (OSPAR)-konventionen.

När det gäller provtagningar på land har kommissionen enligt artikel 35 i Euratomfördraget tillträdesrätt till anläggningar som är nödvändiga för att utföra kontinuerliga kontroller av luft, vatten och jord, dvs. i miljön, i verifieringssyfte. Kommissionen har således inte tillträde till kärnkrafts- eller militäranläggningar som sådana, och kommissionen begär tillträde endast i den utsträckning kontroller på stället är nödvändiga för bedömningen av påverkan på miljön utanför själva anläggningen.

Kommissionen följer utvecklingen på nära håll när det gäller strålningsnivåerna i miljön på grundval av den information som erhållits i enlighet med artikel 36 i Euratomfördraget, anläggningsspecifika uppgifter som tillhandahålls av medlemsstaternas myndigheter och andra informationskällor som kommit till kommissionens kännedom. Kommissionen har inte varit medveten om varken den brittiska studien avseende Solway Firth eller en liknande studie som gjorts i Frankrike.

Ordningar som säkerställer kontrollen av strålning i den omgivande miljön finns redan i befintlig gemenskapslagstiftning. Genomförandet av sådana bestämmelser har inte påvisat att det finns något särskilt behov av att till dessa ordningar lägga provtagningar för upptäckt av utarmat uran som utförs av kommissionen.

(1) Muntligt svar av den 13.2.2001.
SKRIFTLIG FRÅGA E-0926/01

från Jonas Sjöstedt (GUE/NGL) till kommissionen

(28 mars 2001)

Ämne: Ansvaret för anställningen av R Berthelot

Förre kommissionär Cressons personlige vän R Berthelot anställdes i mars 1997 som expert i aidsfrågor. Herr Berthelot hade inte den kompetens som erfordras och kommissionen har nu i efterhand krävt en återbetalning av den ekonomiska ersättning Berthelot fick för uppdraget.

Men vem har ansvaret för den felaktiga anställning som gjordes. Har det utdelats någon reprimand till den vice generaldirektör vid kommissionen som skrev under Berthelots anställningskontrakt?

Svar från Neil Kinnock på kommissionens vägnar

(7 maj 2001)

Ett disciplinförfarande har inletts som pågår och berör ett antal tjänstemän och annan personal med koppling till anställandet av René Berthelot.

Dessutom har tillsättningsmyndigheten beslutat inleda en ytterligare undersökning för att reda ut det eventuella ansvaret hos andra som har en koppling till detta ärende.

Så snart disciplinförfarandet är vederbörligen avslutat, kommer kommissionen att underrätta parlamentet om dess resultat.
SKRIFTLIG FRÅGA E-1295/01

från Kyösti Virrankoski (ELDR) till kommissionen

(3 maj 2001)

Ämne: Ersättning av rovdjursskador inom renskötselområdet

I Finland finns det närmare 200 000 renar inom renskötselområdet i Lappland och norra Finland. Av dessa renar blir årligen ca 2000 till 2 500 byte för björnar och vargar. Det är fråga om avsevärda skador, eftersom ca 800 familjer arbetar med renskötsel på heltid, och renskötseln har stor ekonomisk betydelse för mer än 500 familjer.

Rovdjuren förorsakar allt större skador på renarna. De finska myndigheterna anklagar EU för att det inte är möjligt att begränsa rovdjursstammen.

Mot bakgrund av det ovannämnda skulle jag vilja ställa följande frågor:

- Förhindrar kommissionen Finland att begränsa björn- och vargstammarna på ett vettigt sätt?

- Vad ämnar kommissionen göra så att renskötseln även i fortsättningen är en meningsfull näringsgren och så att renskötarna inte personligen måste stå för kostnaderna för att skydda rovdjursstammen?

- Känner kommissionen ansvar för att den gamla näringsgrenen bibehålls i norra Europa?

Svar från Margot Wallström på kommissionens vägnar

(10 juli 2001)

Lo, brunbjörn och varg ingår i bilaga 4 a till rådets direktiv 92/43/EEG av den 21 maj 1992 om bevarande av livsmiljöer samt vilda djur och växter(1) (nedan kallat direktivet). Arterna omfattas alltså av ett strikt skyddssystem, som bl.a. innebär att de inte får dödas avsiktligen.

Vargbestånden i renskötselområdena i Finland undantas från bilaga 4 a, men finns med i bilaga 5 till direktivet. De omfattas därmed av ett förbud mot att använda metoder som lokalt kan medföra att populationer av en art försvinner eller utsätts för en allvarlig störning(2). Dessa vargar är sålunda inte strikt skyddade, men icke-selektiva fångstmetoder får inte användas.

Finland har underrättat kommissionen om att landet tillämpar undantaget i artikel 16 i direktivet för att tillåta att lo, brunbjörn och varg dödas. Enligt denna artikel kan en medlemsstat medge undantag från artiklarna 1215 om det inte finns någon annan lämplig lösning, och undantaget inte försvårar upprätthållandet av en gynnsam bevarandestatus hos bestånden av de berörda arterna. Syftet med undantaget skall vara att undvika allvarlig skada, särskilt på gröda, boskap, skog, fiske, vatten och andra typer av egendom(3).

Kommissionen skall enligt artikel 211 (f.d. artikel 155) övervaka att Finland följer direktivets bestämmelser. Direktivet omfattar inte ersättning för skada orsakad av de arter direktivet gäller, och denna fråga kan därför regleras i den nationella lagstiftningen.

(1) EGT L 206, 22.7.1992. Se bl.a. artiklarna 12, 15 och 16.

(2) Artikel 15 till rådets direktiv 92/43/EEG.

(3) Artikel 16.1 b till rådets direktiv 92/43/EEG.
SKRIFTLIG FRÅGA E-1549/01

från Alexandros Alavanos (GUE/NGL) till kommissionen

(28 maj 2001)

Ämne: Utdelande av böter motsvarande 20 procent av tobaksstödet för år 1997 i södra Serres (Grekland)

Kommissionen delade i juli 1998 ut böter motsvarande en del av stödet till producenter av tobak av Basmastyp i södra Serres (Grekland), på grund av för sent undertecknade och insända odlingsavtal för år 1997.

Att avtalen inte undertecknades och lämnades in - vilket inte gällde alla producenter - berodde på vissa förädlingsföretags opålitliga uppträdande och på övriga i förfarandet inblandade aktörers overksamhet och försumlighet.

Kommer kommissionen, med tanke på att de utdelade böterna innebar en stor ekonomisk skada för tobaksproducenterna i regionen, vilka till största delen är småjordbrukare som bygger sin inkomst enbart på tobaksproduktion, utan möjlighet att odla andra grödor, att på nytt undersöka frågan om de böter som delades ut till producenterna av Basmastobak i södra Serres för år 1997, i syfte att ge dem inkomstkompensation för den skada som de drabbades av men även för att återställa deras rättskänsla, mot bakgrund av de inte har något ansvar för att avtalen med förädlingsföretagen inte undertecknades och lämnades in?

Svar från Franz Fischler på kommissionens vägnar

(16 juli 2001)

I kommissionens förordning (EEG) nr 3478/92 av den 1 december 1992 om tillämpningsföreskrifter för bidragssystemet för råtobak(1), som var tillämplig för skörden 1997, fastställs i artiklarna 2 - 5 villkor och tidsfrister och registrering av avtal mellan producenter och bearbetningsföretag.

I den gemensamma organisationen av marknaden för råtobak är odlingskontrakten ett mycket viktigt inslag i bidragssystemet. Att det anses lämpligt att mycket tidigt fastställa tidsfrister för när avtalen skall vara klara och registrerade beror på att det är nödvändigt att redan vid skördeårets början kunna garantera dels en stabil avsättning för producenternas kommande skörd, dels regelbundna leveranser till bearbetningsföretagen.

Därför finns det i den nämnda förordningens artikel 3.3 bestämmelser om tidsfrister och om en minskning med 20 % av bidraget om dessa inte hålls.

Kommissionen beklagar att de tobaksproducenter i Serres som odlar typen Basmas drabbades av ekonomiska förluster under 1997. Kommissionen anser emellertid att det är helt och hållet berättigat att tillämpa bestämmelserna om det visar sig att den situation som ledde till att bidragen minskades kvarstår.

(1) EGT L 351, 2.12.1992.
SKRIFTLIG FRÅGA P-1385/01

från Daniel Hannan (PPE-DE) till kommissionen

(27 april 2001)

Ämne: Obesvarade frågor

Bland den nuvarande kommissionens uttalade målsättningar märks en strävan efter ökad insyn och öppenhet. Ytterligare ingår det bland dem att förbättra relationerna med Europaparlamentet genom att mera effektivt handlägga frågorna från parlamentets ledamöter.

Ämnar kommissionen mot bakgrund av detta bekräfta att det nu är på tiden att den kommer med svar på nedanstående frågor som redan nog så länge förblivit obesvarade:

- E-0488/01

- E-0490/01

- E-0313/01

- E-0491/01?

Ämnar kommissionen också yttra sig om sin plan för att förbättra handläggningstiden för ledamöternas frågor?

Hur lång är nu:

a) den genomsnittliga tiden för att besvara frågor,

b) den tid man uppställt som mål för att frågorna skall vara besvarade inom?

Svar från Loyola de Palacio på kommissionens vägnar

(18 maj 2001)

Kommissionen vill först understryka att den lägger stor vikt vid att parlamentsledamöterna fullt ut kan utöva sin rättighet - som också finns angiven i artikel 197.3 i EG-fördraget - att vända sig direkt till kommissionen för att få uppgifter och därigenom underlätta parlamentets politiska kontroll av kommissionen.

Kommissionen strävar efter att svara på parlamentsledamöternas frågor inom de tidsfrister som angivits av parlamentet. Kommissionen beklagar att den inte har kunnat respektera fristerna i de fall som parlamentsledamoten nämner. Kommissionen kan försäkra honom om att frågorna nu har besvarats.

Frågorna besvarades vid följande tidpunkter:

- E-0488/01: svaret skickades till parlamentsledamoten den 8 maj 2001,

- E-0490/01 den 26 april 2001,

- E-0313/01 den 11 maj 2001,

- E-0491/01 den 14 maj 2001.

Vad beträffar skriftliga frågan E-0315/01 bör det påpekas att denna inte riktats till kommissionen.

Under 2000 dröjde det i genomsnitt fem veckor och en dag innan kommissionen besvarade prioriterade frågor och sju veckor för övriga frågor. Kommissionen kommer att sträva efter att förbättra resultatet under 2001.
SKRIFTLIG FRÅGA E-0669/01

från Philip Bushill-Matthews (PPE-DE) till kommissionen

(6 mars 2001)

Ämne: Europeiska rådet i Lissabon och pensionssystemens hållbarhet

Europeiska rådet i Lissabon 2000 uppmanade rådet att ge högnivågruppen för socialt skydd i uppdrag att stödja detta [socialt skydd] samarbete och som en första prioritet, på grundval av ett meddelande från kommissionen, förbereda en studie av den framtida utvecklingen av det sociala skyddet ur ett långtidsperspektiv och därvid ägna särskild uppmärksamhet åt pensionssystemens hållbarhet med olika tidsramar fram till 2020 och längre, om så behövs. Hade det lagts fram en lägesrapport i december 2000 och vilken är den fastställda tidsplanen för högnivågruppens framtida arbete?

Svar från Anna Diamantopoulou på kommissionens vägnar

(2 maj 2001)

En lägesrapport från högnivågruppen för socialt skydd om den studie om hållbara pensioner antogs av rådet (sysselsättning och sociala frågor) den 2728 november 2000 och vidarebefordrades till Europeiska rådet i Nice.

Därefter utarbetade högnivågruppen för socialt skydd (nuvarande kommittén för socialt skydd) ett frågeformulär till medlemsstaterna som en grund för nationella rapporter. Dessa nationella rapporter håller för närvarande på att analyseras och kommer att utgöra en grund för den slutliga studien som skall läggas fram för Europeiska rådet i Göteborg i juni.

Kommissionen har för avsikt att fullfölja och förstärka detta samarbete om hållbara pensioner i syfte att föreslå ett meddelande till parlamentet och rådet.
SKRIFTLIG FRÅGA E-0222/01

från Nelly Maes (Verts/ALE) till rådet

(8 februari 2001)

Ämne: Användningen av utarmat uran inom EU:s snabbinsatsstyrka

I resolutionerna (B5-0047, 0049, 0050, 0051 och 0054/2001) om användning av utarmat uran som Europaparlamentet antog den 17 januari 2001 krävs, med utgångspunkt från försiktighetsprincipen, att man tills vidare inte längre skall använda utarmat uran.

Några medlemsstater och NATO-medlemmar är dock fast beslutna att fortsätta att använda ammunition med utarmat uran i Challenger-tanks och Sea Harrier-jaktflygplan inom ramen för snabbinsatsstyrkan.

Kan rådet offentliggöra en förteckning över ammunition med utarmat uran som används för närvarande?

Om inte, vad är skälen till det?

Om rådet kan det, är rådet berett att låta försiktighetsprincipen (anförd av parlamentet) gälla och kräva av medlemsstaterna att de inte längre använder sådan ammunition?

Svar

(10 juli 2001)

Rådet diskuterade frågan om utarmat uran i ammunition vid sitt möte den 22 januari 2001 och uttryckte sin bestämda vilja att söka full klarhet i denna fråga. Ministrarna manade också till fullständig insyn och ett öppet informationsutbyte mellan medlemsstaternas myndigheter samt med andra organisationer som utreder denna fråga.

Rådet förfogar inte över någon förteckning över sådan ammunition som är i bruk för närvarande och som innehåller utarmat uran. Besluten om användning av olika typer av ammunition fattas av medlemsstaterna på grundval av nationell suveränitet.

Den 9 april 2001 diskuterade rådet frågan om ammunition med utarmat uran mot bakgrund av de vetenskapliga rön som sammanställts av olika internationella organisationer.

Vid diskussionens slut gav ordförande följande sammanfattning av diskussionen:

- Rådet noterar det arbete som olika internationella organisationer (UNEP, WHO, Nato, kommissionens ad hoc-grupp med experter) har utfört om eventuella hälso- och miljökonsekvenser av exponering för utarmat uran som har använts i ammunition på Balkan.

- I dessa detaljerade och objektiva undersökningar finns det inga vetenskapliga bevis för en koppling mellan användningen av utarmat uran och olika sjukdomar hos befolkningen eller hos dem som tjänstgjort i konfliktområdena.

- Med hänsyn till de uppenbara hälso- och miljöproblemen i regionen bör dock rådet även i fortsättningen förbinda sig att noggrant följa eventuella ytterligare utredningar och vid behov pröva frågan på nytt i ett senare skede.

- Kommissionen har redan tagit itu med några av miljöproblemen i dessa regioner genom pågående projekt. Rådet uppmanar kommissionen att beakta resultaten i rapporter om utarmat uran, liksom den allmänna situationen när det gäller miljö- och hälsofrågor, när den utarbetar nya landsstrategidokument för alla länder på västra Balkan.