SKRIFTLIG FRÅGA E-0484/99

från Jan Lagendijk (V) till kommissionen

(5 mars 1999)

Angående: Skrotning av europeiska fartyg i Indien

Utan skydd för arbetarna och miljön skrotas gamla europeiska fartyg i Alang i Indien. Skeppsvrak från Europa som innehåller giftiga ämnen plockas där ofta itu med blotta händerna. Dessa giftiga ämnen försvinner i miljön utan att tas om hand på något sätt. Denna situation är oacceptabel ur såväl social synvinkel som från ett miljöperspektiv(1). Känner kommissionen till under vilka omständigheter europeiska fartyg skrotas i Indien? Instämmer kommissionen i min bedömning att det måste sättas stopp för denna skamliga praxis?

Hur förklarar kommissionen att detta fortfarande är praxis, efter att Baselavtalet den 1 januari 1998 blivit bindande även för Europeiska unionen? Vilka åtgärder kommer kommissionen att vidta för att se till att Baselavtalet efterlevs? Och på vilket sätt får kommissionen skrotningen av gamla europeiska fartyg i Indien att stämma med den närhetsprincip som den själv förordar? Vad kommer kommissionen att göra för att denna närhetsprincip skall bli konkret verklighet när det gäller skrotningen av europeiska fartyg?

Då det numera finns ett mycket bra direktiv för uttjänta fordon(2) uppmanar jag kommissionen att ta initiativ till att utarbeta ett liknande direktiv för uttjänta fartyg för att främja en skrotning av fartyg från Europeiska unionen som sker på ett ansvarsfullt sätt vad gäller miljön och de sociala aspekterna. Kärnan i ett sådant direktiv bör utgöras av att ett fartyg utan kostnad kan överlämnas till ett företag som skrotar det på ett för människa och miljö ansvarsfullt sätt. Kostnaderna kan finansieras genom ett påslag på priserna för nya fartyg, så att en ordentlig framtida återvinning garanteras. Är kommissionen beredd att ta initiativ till ett sådant direktiv?

Svar från Ritt Bjerregaard på kommissionens vägnar

(29 april 1999)

Under de senaste månaderna har kommissionen haft problem med export av europeiska fartyg till skrotningsföretag i Asien, särskilt Indien, Bangladesh och Pakistan. Kommissionen är medveten om det sätt på vilket skrotningen utförs. Kommissionen håller med om att de villkor som råder för skrotning av fartyg i de berörda länderna, vilka innebär allvarliga risker för arbetarnas hälsa och miljön, är oacceptabla och undersöker därför olika sätt att ta itu med detta problem. I samband med åtgärder för att lösa miljöproblemet måste man ta hänsyn till att skrotningen är viktig för dessa länders ekonomi.

En av de frågor som har uppkommit i detta sammanhang är om export av fartyg för skrotning till ovan nämnda länder omfattas av rådets förordning (EEG) 259/93 av den 1 februari 1993 om övervakning och kontroll av avfallstransporter inom, till och från Europeiska gemenskapen(3). Kommissionen hänvisar frågeställaren till sitt svar på den skriftliga frågan P-462/99 från parlamentsledamot Skinner(4).

Såsom frågeställaren mycket riktigt påpekar grundar sig förordningen på principerna om närhet och självständighet vad gäller avfallshanteringen. Dessa principer är dock inte tillämpliga för avfallstransporter i återvinningssammmanhang. Således gäller inte dessa principer för transporter av gamla fartyg som exporteras för återvinningsändamål, såsom t ex skrotmetall från fartyg som återvinns vid stålverk.

Eftersom förordningen om avfallstransporter är juridiskt bindande för Europeiska gemenskapen, omfattas exporter av omoderna fartyg av sträng kontroll och övervakning. Kommissionen håller just nu på att undersöka ett antal frågor som har att göra med hur dessa bestämmelser skall genomföras på ett effektivt sätt i samband med såväl gemenskapslagstiftningen som inom ramen för Baselkonventionen.

Denna frågeställning kommer också att tas upp på den internationella sjöfartsorganisationens agenda (International Maritime Organisation). I detta sammanhang bör det påpekas att en effektiv och högpresterande industri för skrotning av fartyg är nödvändig för att gamla och undermåliga fartyg skall kunna tas ur drift. Sådana fartyg kan i sig själva utgöra ett allvarligt hot mot miljön då de ökar risken för olyckor till sjöss, vilket i sin tur kan resultera i allvarliga föroreningar till havs och ökade förluster av liv. Detta skulle stå i motsättning till den kampanj för god sjöfartskvalitet som kommissionen och medlemsstaterna redan arbetar för.

Vad gäller förslaget från frågeställaren till kommissionen om att föreslå ett direktiv om uttjänta fartyg, liknande det direktiv som diskuteras för uttjänta fordon på grundval av ett förslag från kommissionen, är kommissionen i detta skede tveksam till om detta skulle vara ett effektivt sätt att lösa framtida problem. Sjöfart är en global aktivitet och problemet med skrotning av gamla fartyg utgör en global frågeställning. Denna internationella aspekt måste beaktas när lösningar på problemet tas fram.

Sammanfattningsvis är kommissionen medveten om de säkerhets-, hälso- och miljöproblem som råder i de tredje länder där fartygen skrotas. Kommissionen har för avsikt att undersöka alla hjälpmedel som står till dess förfogande för att bidra till en heltäckande lösning av dessa problem.

(1) Jfr rapporteringen om detta i (den nederländska) tidskriften från organisationen Greenpeace, nr 1, 1999.

(2) KOM(97) 358, EGT C 337, 7.11.1997, s. 3.

(3) EGT L 30, 6.2.1993.

(4) EGT C 325, 12.11.1999, s. 116.