SKRIFTLIG FRÅGA E-2378/00

från Marjo Matikainen-Kallström (PPE-DE) till kommissionen

(13 juli 2000)

Ämne: Förnybara energikällor och vattenkraft

Enligt ett nyligen gjort uttalande av kommissionsledamoten med ansvar för energi, Loyola de Palacio, har kommissionen inte för avsikt att i sitt nya förslag till energidirektiv godkänna vattenkraften som en förnybar energikälla. I förslaget till direktiv proponeras det också att Finland genom att använda ved som bränsle bör öka elproduktionen med tio procent fram till 2010. Målet är fullkomligt omöjligt att uppnå. Enligt beräkningar gjorda av Finlands handels- och industriministerium skulle Finland få lov att investera mellan 12 och 15 miljarder mark i vedeldade kraftverk för att landet skulle kunna använda de 10 miljoner kubikmeter ved som det krävts att skall användas för energiproduktion. Vedeldningen skulle dessutom kunna åsamka träförädlingsindustrin en allvarlig råvarubrist.

Med hänvisning till det ovanstående frågar jag kommissionen varför den inte vill godkänna naturligt rinnande vatten som en förnybar energikälla? Vilka kalkyler har kommissionen till grund för sin åsikt om att det vore förnuftigt att radikalt öka användningen av ved som bränsle? Anser kommissionen, mot bakgrund av hur vedeldning påverkar miljön, att målet är vettigt?

Svar från Loyola de Palacio på kommissionens vägnar

(18 september 2000)

Det förslag till Europaparlamentets och rådets direktiv om främjande av el från förnybara energikällor på den inre marknaden för el(1) som parlamentsledamoten hänvisar till speglar kommissionens traditionella ståndpunkt i fråga om vattenkraft. Denna typ av energi kommer alldeles uppenbart från en förnybar energikälla, men den el som produceras vid stora vattenkraftverk (dvs. med en kapacitet på över 10 megawatt (MW)) är som regel konkurrenskraftig och behöver inte särskilt offentligt stöd. Medlemsstaterna kan därför beakta den el som produceras i stora vattenkraftverk för att uppnå sina nationella mål för förbrukningen av el från förnybara energikällor enligt bilagan till förslaget. Förbrukningsmålen i bilagan är inte bindande utan endast vägledande, och medlemsstaterna får enligt kommissionens förslag främja inom de gränser som definieras i artikel 2.1 de typer av förnybar energi som är bäst lämpade för de nationella förhållandena. Det följer således inte av direktivsförslaget att Finland på något sätt skulle vara skyldigt att ersätta el från vattenkraftverk med elproduktion som baseras på vedeldning.

Dessutom omfattas alla former av vattenkraft av bestämmelserna om ursprungscertifiering, eftersom konsumenter har rätt att känna till om deras el produceras med hjälp av förnybara energikällor. När det gäller vattenkraftverk måste det av ursprungscertifikatet dock framgå huruvida kapaciteten ligger över eller under 10 MW.

Stora vattenkraftverk kan inte heller dra nytta av de mer tekniska bestämmelserna i förslaget, t.ex. proriterat tillträde till nätet, eftersom detta inte är nödvändigt för att garantera deras ekonomiska livskraft på marknaden. Sammanfattningsvis kan man säga att kommissionen med sin politik för att främja förnybara energikällor försöker inrikta det offentliga stödet på de typer av förnybara energikällor där det behövs mest och är befogat i ekonomiskt hänseende.

(1) KOM(2000) 279 slutlig.