ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
SKRIFTLIG FRÅGA E-3245/97 från Rijk van Dam (I-EDN), Frits Castricum (PSE) och Georg Jarzembowski (PPE) till kommissionen (20 oktober 1997)

Ämne: Riktlinjer för statliga stöd till hamnar

I sitt meddelande ¨Utveckling av närsjöfart i Europa: Möjligheter och utmaningar¨ av den 5 juli 1995 förordar kommissionen

¨att riktlinjer skall fastställas för hur bestämmelserna om statliga stöd i fördraget skall tillämpas för hamnsektorn¨.

1. Kan kommissionen, två år efter det att detta meddelande offentliggjorts, ange när den har för avsikt att lägga fram dessa riktlinjer om stöd till hamnsektorn?

2. På vilket sätt kontrollerar kommissionen i dagsläget om det statliga stöd som medlemsstaterna beviljar hamnsektorn står i överensstämmelse med fördraget?

Svar från Neil Kinnock på kommissionens vägnar (15 december 1997)

1. I kommissionens nyligen utkomna grönbok om hamnar och sjöfartens infrastruktur ((KOM(97) 678 slutlig. )) behandlas en rad frågor som gäller hamnsektorn med betoning på offentlig finansiering av infrastrukturen och statligt stöd. Hur riktlinjerna för det statliga stödet till hamnsektorn utformas kommer till stor del att bero på resultatet av diskussionerna med övriga gemenskapsinstitutioner, medlemsstaterna, parlamentet och övriga berörda parter nu sedan grönboken kommit ut.

2. I granskningen av det statliga stödet till hamnar tar man idag stor hänsyn till stödets typ och ändamål, vilket kan variera från socialt stöd till finansiellt stöd för infrastruktur. Vad det senare beträffar har kommissionen alltid haft ståndpunkten att offentliga investeringar i infrastruktur i allmänhet inte utgör stöd i den mening som avses i artikel 92 i EG-fördraget, så länge infrastrukturen är öppen för alla användare på normalt sätt och utan diskriminering, som allmänintresset kräver. Offentlig finansiering av anläggningar som enbart får användas av vissa företag omfattas däremot normalt av artikel 92 i EG-fördraget.
SKRIFTLIG FRÅGA E-3948/97 från Johannes Swoboda (PSE) till rådet (15 december 1997)

Ämne: Initiativ till lösning av Kosovofrågan

Frankrike och Tyskland har inlett ett initiativ för att lösa Kosovofrågan.

I vilken mån har man samordnat detta initiativ med rådet och vilka är de olika berörda parternas första reaktioner på initiativet?

Svar (7 april 1998)

1. Frankrike och Tyskland har informerat rådet om det initiativ som de tagit efter samråd med de andra medlemmarna i kontaktgruppen och även om det brev som de skickat till president Milosevic. I sitt brev klargjorde de att initiativet skall ses som ett försök att finna en lösning på problemen i Kosovo och få ett slut på den internationella isoleringen av Förbundsrepubliken Jugoslavien, vilket är av intresse för stabiliteten i såväl regionen som i Europa. Olyckligtvis tycks deras initiativ, liksom så många andra initiativ av det internationella samfundet, inte ha vunnit något gehör för tillfället.

2. Rådet följer noggrant situationen i Kosovo. Dess ordförande gjorde en förklaring om denna fråga inför parlamentet vid plenarsammanträdet den 11 mars 1998 och kommer inte att underlåta att informera parlamentet om utvecklingen inom ramen för lämpliga forum.

3. Rådet antog nyligen en serie åtgärder avsedda att utöva påtryckningar på Belgrad för att finna en fredlig lösning på Kosovoproblemet. Dessa omfattar ett vapenembargo, vägran att tillhandahålla utrustning som kan användas till nationellt förtryck eller terrorism, ett moratorium för exportkrediter och förbud mot viseringar för ett antal serber vars ansvar för säkerhetsfrågor i Kosovo är klart fastställt.

Detta beslut som fattades efter diskussion bland utrikesministrarna den 13 mars visar hur allvarligt EU ser på de senaste händelserna i Kosovo. Europeiska unionen avser att upprätthålla dessa påtryckningar på myndigheterna i Belgrad för att få dem att påbörja en meningsfull och förutsättningslös dialog. Vi förväntar oss att både de och de kosovoalbanska ledarna axlar sitt ansvar eftersom Förbundsrepubliken Jugoslaviens intressen, inbegripet Kosovo, och stabiliteten i området är avhängigt av detta.
SKRIFTLIG FRÅGA E-4043/97 från Jesús Cabezón Alonso (PSE) till kommissionen (14 januari 1998)

Ämne: Frisläppande av kubanska dissidenter

Har kommissionen drivit några underhandlingar med de kubanska myndigheterna för att få till stånd ett frisläppande av de kubanska medborgarna Marta Beatriz Roque, René Gómez, Vladimiro Roca och Félix Bonne, som sitter fängslade endast därför att de är medlemmar i grupper vars politiska uppfattning avviker från landets officiella?

Svar från Manuel Marín på kommissionens vägnar (29 januari 1998)

Europeiska unionen gjorde i juli 1997 genom ordförandeskapets företrädare i Havanna två officiella uppvaktningar för att få till stånd en frigivning av de fyra dissidenter som parlamentsledamoten nämner. Dessa uppvaktningar gjordes med kommissionens stöd och i dess namn, inom ramen för unionens gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik.

Vid kontakter med de kubanska myndigheterna nyligen klargjorde kommissionens företrädare att en frigivning av de fyra dissidenterna och, mer allmänt sett, en förändrad inställning hos myndigheterna i fråga om oppositionen och respekten för de grundläggande rättigheter som yttrande- och föreningsrätten utgör är avgörande för att unionen skall kunna överväga att fördjupa sitt samarbete med Kuba.
SKRIFTLIG FRÅGA P-3756/97 från Amedeo Amadeo (NI) till kommissionen (17 november 1997)

Ämne: Kurder och politisk asyl

Kurderna är varken kriminella eller illegala invandrare, och de flyktingar som kommer till Italien, åtminstone de som är etniska kurder, orsakar internationella asylpolitiska problem. Man får inte glömma bort att dessa människor bekämpas och förföljs i ett fördolt krig som världssamfundet tyvärr inte tar ställning till, förtrycks på ett ofta mycket grymt vis och är fredlösa på både irakiskt, iranskt, syriskt och turkiskt territorium.

Om inte kurderna förtjänar flyktingstatus vet jag inte vilka som skulle göra det.

Man kan konstatera att ingen internationell organisation kan besluta sig för att ta första steget, ens på humanitära grunder, och Europa bör gå före för att ändra på detta skamliga faktum.

Inom Europa bör man börja fundera över vad politisk asyl och bindande åtagande att ta emot flyktingar och ge dem arbete i Europeiska unionens medlemsstater innebär för ett civiliserat samhälle.

Till följd av Schengenavtalet är Apulien inte endast en italiensk, utan en europeisk gränsregion. Kan kommissionen mot bakgrund av detta snarast möjligt och på ett kraftfullt sätt ta itu med kurdproblemet på gemenskapsnivå och omedelbart involvera FN:s säkerhetsråd?

Om kurdfrågan ignoreras finns det risk att problemet ökar lavinartat, både genom flykt till andra europeiska länder och genom en farlig väpnad konflikt som inte längre kan kontrolleras och som får katastrofala följder.

Svar från Hans Van den Broek på kommissionens vägnar (10 december 1997)

Frågan om att bevilja asylsökande flyktingstatus hör till medlemsstaternas kompetensområde. En gemensam ståndpunkt om harmoniserad tillämpning av definitionen av uttrycket ¨flykting¨ i artikel 1 i 1951 års Genève-konvention ((Gemensam ståndpunkt av den 4 mars 1996 antagen av rådet på grundval av artikel K.3 i Fördraget om Europeiska unionen om harmoniserad användning av uttrycket ¨flykting¨ i artikel 1 i Genève-konventionen av den 28 juli 1951 angående flyktingars rättsliga ställning (EGT L 63, 13.3.1996). )), till vilken parlamentsledamoten hänvisas, har antagits inom ramen för samarbetet i rättsliga och inrikes frågor enligt avdelning VI i Fördraget om Europeiska unionen.

Vad gäller just människor som kommer från Irak togs frågan upp vid rådets (allmänna frågor) möte den 6 oktober 1997 och likaså vid ett möte mellan justitie- och inrikesministrarna den 9*10 oktober 1997 i Mondorf. Frågan prövas för närvarande i de relevanta arbetsgrupperna i rådet.
SKRIFTLIG FRÅGA E-3409/97 från Roberta Angelilli (NI) till kommissionen (28 oktober 1997)

Ämne: Byggandet av vägtunneln vid Castel Sant'Angelo i Rom

Den så kallade vägtunneln vid Castel Sant'Angelo har hittills genomgått väsentliga förändringar i förhållande till den ursprungliga planen: Projektet har i grunden ändrats (den ursprungliga planen befanns under arbetets gång vara omöjlig att genomföra) och den beräknade kostnaden har ökat från 100 till 169 miljarder lire. Dessutom har de datum som satts för projektet skjutits upp avsevärt. Samtidigt som man således fortfarande inväntar de italienska myndigheternas svar på kommissionens uppmaningar angående bedömning av det gamla projektets inverkan på miljön, uppstår samma problem i fråga om det nya projektet.

Med anledning av detta tillfrågas kommissionen:

1. Lever det nya projektet upp till direktiv 85/337/EEG ((EGT L 175, 5.7.1985, s. 40.)) om bedömning av inverkan på miljön, i synnerhet vad gäller medborgarnas inflytande över förfarandena samt hänsyn till och skydd för kulturhistoriskt värdefulla byggnader och monument?

2. Kommer Europeiska investeringsbanken med tanke på ökningen av den beräknade kostnaden (för detta liksom för andra projekt vilka ingår i ramavtalet Rom 2000) att öka det egna finansiella stödet i motsvarande omfattning?

3. Äventyrar uppskjutandet av datumet för slutförande EIB:s finansiella stöd till projektet?

4. Vilka omständigheter skulle kunna få EIB att dra sig ur finansieringen av projektet?

Svar från Yves-Thibault de Silguy på kommissionens vägnar (8 december 1997)

Projektet i fråga ingår inte i de investeringar som Europeiska investeringsbanken (EIB) har gjort inom ramen för projektet Rom 2000. Detta ärende har inte förelagts banken och banken har därför inte genomfört någon förhandsundersökning.

Kommissionen har ingen ytterligare information om projektet eftersom medlemsstaterna inte är skyldiga att informera kommissionen om bedömningen av miljökonsekvenserna för alla projekt som de planerar att genomföra.
SKRIFTLIG FRÅGA E-3871/97 från Amedeo Amadeo (NI) till kommissionen (5 december 1997)

Ämne: Den europeiska industrins konkurrenskraft

Följande fråga ställs mot bakgrund av kommissionens meddelande ¨Benchmarking av konkurrenskraften: Införandet av ett verktyg till aktörernas och de offentliga myndigheternas förfogande¨ (KOM(97)0153).

Kan kommissionen när det gäller konkurrenskraft i allmänhet beakta den regionala dimensionen, som gör det möjligt att på ett bättre sätt fastställa de faktorer som avgör konkurrenskraften inom olika sektorer: stöd till innovationer, utveckling av mänskliga resurser, spridning och användning av informationsteknik?

Svar från Martin Bangemann på kommissionens vägnar (30 januari 1998)

Kommissionen anser att benchmarking av ramvillkor kan genomföras på flera olika nivåer, inbegripet gemenskapsnivå, nationell nivå och regional nivå. Samtidigt måste det medges att det är medlemsstaterna som har ansvaret för flera politiska områden med inflytande på konkurrenskraften, framför allt på regional nivå.

Det är därför medlemsstaterna som, i nära samarbete med kommissionen, spelar huvudrollen vid genomförandet av pilotprojekt för stöd till innovation, utveckling av mänskliga resurser och spridning och användning av informationsteknik.

Vad beträffar ekonomisk och social sammanhållning innehåller i princip de regionala utvecklingsprogram som samfinansieras av gemenskapen kvantifierade mål uppställda på grundval av inter-regionala skillnader i ekonomisk utveckling och konkurrenskraft. Programmens effektivitet utvärderas i efterhand med hänsyn till de kvantifierade mål som fastställdes i början.
SKRIFTLIG FRÅGA E-3877/97 från Amedeo Amadeo (NI) till kommissionen (5 december 1997)

Ämne: Konkurrenspolitik och vertikala begränsningar

Denna fråga ställs mot bakgrund av grönboken om vertikala begränsningar i EG:s konkurrenspolitik (KOM(96)0721).

I grönboken redogörs för den nuvarande ekonomiska och rättsliga situationen med avseende på vertikala begränsningar och resultaten av undersökningar på detta tema. Problemen med integration av marknaderna och de frågor som är direkt knutna till konkurrens behandlas också. Kan kommissionen förklara och samordna sitt meddelande om avtal av mindre betydelse (KOM(96)0722) och de alternativ som anges i grönboken, i synnerhet det fjärde alternativet rörande införande av presumtion om förenlighet med artikel 85.1 för parter med en marknadsandel som är lägre än 20 %?

Svar från Karel van Miert på kommissionens vägnar (28 januari 1998)

Den 22 januari 1997 antog kommissionen en grönbok om vertikala begränsningar i EG:s konkurrenspolitik. Syftet med grönboken är att göra en grundläggande granskning av politiken för vertikala begränsningar. Kommissionen initierade även samråd med flera parter genom att man uppmanade berörda parter att inkomma med yttranden senast den 31 juli 1997. Kommissionen deltog i dessa samråd genom ett flertal dokument, tal och möten med berörda organ. Den 18 juli 1997 antog parlamentet en resolution om grönboken. Även Ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén avgav sina yttranden den 9 juli 1997 respektive den 12 juni 1997. Samråden kulminerade den 6 och 7 oktober 1997 med ett möte där representanter från näringslivet, berörda organisationer, parlamentet, Ekonomiska och sociala kommittén och representanter från medlemsstaterna deltog. Kommissionen utarbetar för närvarande ett ställningstagande på grundval av de uppgifter, dokument och yttranden som mottagits under samråden.

Grönboken innehåller ett antal valmöjligheter för den framtida politiken för vertikala begränsningar. Dessa yttranden är emellertid inte tillräckligt uttömmande och ett antal andra alternativ framkom under samråden.

Kommissionen noterar likheterna mellan icke-ingripandepresumtionen i alternativ IV i grönboken och begreppet ¨avtal av mindre betydelse¨ enligt definitionen i kommissionens meddelande om revidering av meddelandet av den 3 september 1986 om avtal av mindre betydelse som inte omfattas av bestämmelserna i artikel 85.1 i EG-fördraget ((KOM(96) 722 slutlig. )).

Det är i nuläget för tidigt att kommentera grönbokens resultat, men kommissionen noterar behovet av samordning mellan kommissionens meddelande om avtal av mindre betydelse och eventuella framtida förslag på detta område.
SKRIFTLIG FRÅGA E-3632/97 från Luciano Vecchi (PSE) till kommissionen (13 november 1997)

Ämne: Krav på garantier för tillgång till sysselsättningsinitiativ i Luxemburg

Såsom redan har påpekats i föregående frågor har de italienska myndigheternas beslut att förplikta icke-kommersiella företag att teckna borgensförbindelser med en bank för att få tillgång till sysselsättningsinitiativ, visat sig vara kostsamt och bestraffande för organisationer med uppenbara svårigheter att visa upp egna finansiella garantier.

Kan kommissionen, mot bakgrund av kännedomen om att dessa bestämmelser varierar från en medlemsstat till en annan, ange om icke-kommersiella företag (och i allmänhet företag inom den sociala ekonomin) i Luxemburg måste tillhandahålla finansiella garantier eller bankgarantier och, om så är fallet, på vilka villkor?

Gemensamt svar på de skriftliga frågorna E-3624/97, E-3625/97, E-3626/97, E-3627/97, E-3628/97, E-3629/97, E-3630/97, E-3631/97, E-3632/97, E-3633/97, E-3634/97, E-3635/97, E-3636/97 och E-3637/97 ingivna av Christos Papoutsis för kommissionen (30 januari 1998)

Kommissionen förfogar inte över någon information om att ideella organisationer enligt medlemsstaterna är skyldiga att lämna en bankgaranti för att erhålla finansiering genom gemenskapens olika program. Detta område omfattas av den nationella lagstiftningen.

När det gäller beviljande av bidrag inom ramen för initiativet Sysselsättning, åligger det de nationella myndigheter som sluter avtal med projektens initiativtagare att begära bankgarantier enligt gällande nationella regler. I Grekland, Portugal, Spanien, Tyskland och Österrike är normalt inte eventuella initiativtagare tvungna att lämna sådana garantier för att komma i fråga för initiativet Sysselsättning.

Om det är riktigt att en bankgaranti kan leda till en extra kostnad, särskilt för de företag som är verksamma inom den sociala ekonomin, så är det inte desto mindre riktigt att denna garanti är nödvändig när följderna av ett bristfälligt genomförande av en avtalsenlig skyldighet skulle kunna medföra att de medel som gäldenären ställt till förfogande överskrids.

Enligt budgetförordningen av den 21 december 1977 om Europeiska gemenskapernas allmänna budget ((EGT L 356, 31.12.1977. )), med senare ändringar ((EGT L 240, 7.6.1995. )), skall avtalsparten lämna ett garantibelopp då mycket viktiga avtal sluts eller då bidrag beviljas för genomförande av projekt för betydande belopp. Emellertid berörs de flesta företag med social målsättning sällan av denna skyldighet eftersom de senares projektförslag brukar vara av mindre omfattning.
Europeiska gemenskapernas officiella tidning nr C 187 , 16/06/1998 s. 0061



SKRIFTLIG FRÅGA E-3804/97 från José Apolinário (PSE) till kommissionen (26 november 1997) Ämne: Europeiska socialfonden och turismen Mot bakgrund av kommissionens svar på min skriftliga fråga E-2036/97 ((EGT C 391, 23.12.1997, s. 151. )) om fördelningen av ERUF-åtgärder per medlemsstat, skulle jag vilja att kommissionen även informerade mig om vilka belopp som inom Europeiska socialfonden avsatts för turismen i de olika operativa programmen i var och en av gemenskapens ramar för stöd, i var och en av de femton medlemsstaterna. Svar avgivet av Pádriag Flynn på kommissionens vägnar (30 januari 1998) Kommissionen sänder direkt till ledamoten och till parlamentets generalsekretariat en tabell som innehåller de efterfrågade upplysningarna.
SKRIFTLIG FRÅGA E-3628/97 från Luciano Vecchi (PSE) till kommissionen (13 november 1997)

Ämne: Krav på garantier för tillgång till sysselsättningsinitiativ i Frankrike

Såsom redan har påpekats i föregående frågor har de italienska myndigheternas beslut att förplikta icke-kommersiella företag att teckna borgensförbindelser med en bank för att få tillgång till sysselsättningsinitiativ, visat sig vara kostsamt och bestraffande för organisationer med uppenbara svårigheter att visa upp egna finansiella garantier.

Kan kommissionen, mot bakgrund av kännedomen om att dessa bestämmelser varierar från en medlemsstat till en annan, ange om icke-kommersiella företag (och i allmänhet företag inom den sociala ekonomin) i Frankrike måste tillhandahålla finansiella garantier eller bankgarantier och, om så är fallet, på vilka villkor?

Gemensamt svar på de skriftliga frågorna E-3624/97, E-3625/97, E-3626/97, E-3627/97, E-3628/97, E-3629/97, E-3630/97, E-3631/97, E-3632/97, E-3633/97, E-3634/97, E-3635/97, E-3636/97 och E-3637/97 ingivna av Christos Papoutsis för kommissionen (30 januari 1998)

Kommissionen förfogar inte över någon information om att ideella organisationer enligt medlemsstaterna är skyldiga att lämna en bankgaranti för att erhålla finansiering genom gemenskapens olika program. Detta område omfattas av den nationella lagstiftningen.

När det gäller beviljande av bidrag inom ramen för initiativet Sysselsättning, åligger det de nationella myndigheter som sluter avtal med projektens initiativtagare att begära bankgarantier enligt gällande nationella regler. I Grekland, Portugal, Spanien, Tyskland och Österrike är normalt inte eventuella initiativtagare tvungna att lämna sådana garantier för att komma i fråga för initiativet Sysselsättning.

Om det är riktigt att en bankgaranti kan leda till en extra kostnad, särskilt för de företag som är verksamma inom den sociala ekonomin, så är det inte desto mindre riktigt att denna garanti är nödvändig när följderna av ett bristfälligt genomförande av en avtalsenlig skyldighet skulle kunna medföra att de medel som gäldenären ställt till förfogande överskrids.

Enligt budgetförordningen av den 21 december 1977 om Europeiska gemenskapernas allmänna budget ((EGT L 356, 31.12.1977. )), med senare ändringar ((EGT L 240, 7.6.1995. )), skall avtalsparten lämna ett garantibelopp då mycket viktiga avtal sluts eller då bidrag beviljas för genomförande av projekt för betydande belopp. Emellertid berörs de flesta företag med social målsättning sällan av denna skyldighet eftersom de senares projektförslag brukar vara av mindre omfattning.
SKRIFTLIG FRÅGA E-4020/97 från Panayotis Lambrias (PPE) till kommissionen (14 januari 1998)

Ämne: Bly i dricksvatten

Världshälsoorganisationen har drastiskt sänkt tillåten mängd bly i dricksvattnet. Vilka åtgärder har kommissionen för avsikt att vidta för att underlätta för medlemsstaterna att så snabbt som möjligt begränsa mängden bly i dricksvattnet, och för att de skall kunna gå ut med bred information till lokala organ för självstyre och de europeiska medborgarna, med tanke på den hälsorisk som bly är, i synnerhet för spädbarn och barn?

Svar från Ritt Bjerregaard på kommissionens vägnar (18 februari 1998)

I sitt förslag ((EGT C 131, 30.5.1995. )) om en översyn av rådets direktiv 80/778/EEG av den 15 juli 1980 om kvaliteten på vatten avsett att användas som dricksvatten ((EGT L 229, 30.8.1980. )) (dricksvattendirektivet) har kommissionen valt det värde som rekommenderas av Världshälsoorganisationen (WHO), nämligen 10 mikrogram per liter (10 ìg/l) för bly. Detta gränsvärde har godtagits av parlamentet (vid första behandlingen den 12 december 1996) och av rådet i dess gemensamma ståndpunkt (nr 12767/97) om det föreslagna direktivet, vilken antogs den 19 december 1997.

När direktivet har antagits, vilket i princip kommer att ske under 1998, kommer medlemsstaterna att ansvara för dess genomförande. Med tanke på de betydande finansiella och praktiska konsekvenserna kommer medlemsstaterna undantagsvis att få femton år på sig att uppfylla parametervärdet 10 ìg/l för bly, jämfört med fem år för övriga parametrar. Under övergångstiden (fem till femton år) kommer gränsvärdet för bly att vara 25 ìg/l i stället för 50 ìg/l som är den nuvarande gränsvärdet.