SKRIFTLIG FRÅGA E-0991/98

från Pieter Dankert (PSE) och Jan Mulder (ELDR) till kommissionen

(2 april 1998)

Ämne: Medlingskommittén för jordbruksutgifter

Kommissionen inrättade en förlikningskommitté genom beslutet av den 1 juli 1994 om ett förlikningsförfarande i samband med räkenskapsavslutet för garantisektionen vid Europeiska utvecklings- och garantifonden för jordbruket (EGT L 182, 16.7.1994.). Kommitténs uppgift var att i samband med räkenskapsavslutet medla i tvister mellan Europeiska kommissionen och medlemsstaterna om finansiella justeringar av de av medlemsstaterna uppgivna utgifterna för Europeiska utvecklings- och garantifonden för jordbruket.

1. Är kommissionen beredd att låta förlikningskommittén medla i tvister om finansiella justeringar av de av medlemsstaterna uppgivna utgifterna vid budgetkapitlet B2-51 (Fullbordandet av den inre marknaden på jordbruksområdet)?

2. Om inte, vilka bevekelsegrunder ligger i så fall till grund för denna skillnad i besvärsmöjligheter? Vore det inte mer logiskt om samma besvärsmöjligheter skulle gälla för alla jordbruksutgifter i budgeten?

3. På vilka andra sätt kommer medlemsstaterna att ges besvärsmöjligheter vid finansiella justeringar av de uppgivna utgifterna vid budgetpunkterna under artikel B2-51 (Fullbordandet av den inre marknaden på jordbruksområdet)?

4. Anser kommissionen att det vore önskvärt att förlikningsförfarandet i framtiden även utsträcktes till att omfatta budgetpunkterna under artikel B2-51 (Fullbordandet av den inre marknaden på jordbruksområdet)? Om ja, vilka åtgärder avser kommissionen att vidta? Om nej, varför inte?

Svar från Franz Fischler på kommissionens vägnar

(27 maj 1998)

Genom artikel 5.2 c tredje strecksatsen i rådets förordning (EEG) 729/70 av den 21 april 1970 om finansiering av den gemensamma jordbrukspolitiken(1) inrättas möjligheten att inleda ett förfarande i syfte att medla mellan kommissionen och en medlemsstat om deras ståndpunkter skiljer sig åt. Detta gäller endast utgifter som faller under EUGFJ:s garantisektion och omfattar alltså inte utgifter under utvecklingssektionen eller andra jordbruksutgifter, bland annat under budgetkapitel B2-51.

Med tanke på de stora belopp som gäller åtgärder inom ramen för garantisektionen var syftet med att inrätta en förlikningskommitté bland annat att om möjligt undvika alltför många hänvändelser till EG-domstolen i fall då kommissionen inte godkänner alla eller vissa av de utgifter en medlemsstat har uppgivit.

Såsom anges i artikel 1 i kommissionens beslut 94/442/EG av den 1 juli 1994(2) om inrättandet av en förlikningskommitté har medlemsstaterna möjlighet att hänskjuta ett ärende till kommittén. Detta föregriper inte kommissionens slutliga beslut om granskning och godkännande av räkenskaperna, vilket kan skilja sig från kommitténs slutsatser.

För utgifter inom ramen för utvecklingssektionen samt de många olika typer av utgifter som faller under budgetkapitel B2-51 gäller att andra rättsakter och beslutsförfaranden skall tillämpas för att avgöra huruvida de utgifter en medlemsstat har uppgivit berättigar till stöd.

Att för dessa utgifter tillämpa den ordning som gäller för garantisektionen, som parlamentsledamöterna begär, skulle förutsätta att hela den berörda lagstiftningen sågs över och ändrades samt att frågan skulle måsta hänskjutas till rådet och parlamentet.

Detta skulle för övrigt vara förhastat, eftersom kommissionens förslag inom ramen för Agenda 2000(3) innefattar finansiella omfördelningar som rör garantisektionen.

Som redan nämnts är ett ingripande från förlikningskommittén inte en "rättslig prövning", och om parterna inte kan enas om huruvida de utgifter en medlemsstat har uppgivit berättigar till stöd skall den normala och enhetliga rättsliga prövning som föreskrivs i gemenskapsrätten göras genom att ärendet hänskjuts till EG-domstolen, oavsett om utgifterna faller under garantisektionen, utvecklingssektionen, kapitel B2-51 i budgeten eller någon annan budget.

Medlemsstaterna har alltid möjlighet att utnyttja denna rättsliga prövning och att inför domstolen anföra skälen för sin förvaltning, liksom kommissionen skall anföra skälen för sin vägran att godkänna utgifterna.

(1) EGT L 94, 28.4.1970.

(2) EGT L 182, 16.7.1994.

(3) KOM(97) 2000 slutlig.