SKRIFTLIG FRÅGA E-2648/01

från Charles Tannock (PPE-DE) till kommissionen

(28 september 2001)

Ämne: Laglighet när det gäller kommissionens diskrimineringsdirektiv

Ur frihetsförespråkarnas perspektiv kan man ifrågasätta om det i ett fritt samhälle är så passande att kommissionen och olika nationella regeringar talar om för arbetsgivarna vem de bör och inte bör anställa. Dessutom innebär direktivens efterlevnad att de rättsliga aspekterna och effektiviteten försämras, vilket fått arbetsgivarorganisationer runtom i Europa att motsätta sig genomförandet av direktiven i deras nuvarande form. Skulle kommissionen, bortsett från det ovanstående, vilja ange om det stämmer att ett företag som ställs inför en domstol som inrättats i enlighet med det av kommissionsledamot Diamantopoulou framlagda direktivet, kan förklaras oskyldigt och med rätta kan förvänta sig att det inte kommer att finnas skyldigt till att ha handlat i strid mot något av dessa direktiv, såvida det inte tydligt kan visas att företaget brutit mot direktivet, detta även om företaget skulle välja att inte lägga fram något försvar. Om så inte är fallet, på vilket sätt är direktiven förenliga med artikel 6.2 i den europeiska konvention om skydd för mänskliga rättigheter och grundläggande friheter (1950), med de konsoliderade fördragen, och inte minst med artikel 48.1 i stadgan om de grundläggande rättigheterna?

Kan kommissionen även ange vem som kommer att ansvara för att domstolarna inrättas och bekräfta att dessa personer inte kommer att ha något institutionellt intresse av att inleda rättsförhandlingar?

Svar från Anna Diamantopoulou på kommissionens vägnar

(31 oktober 2001)

Kommissionen skulle först och främst vilja erinra om att rådets direktiv 2000/43/EG av den 29 juni 2000 om genomförandet av principen om likabehandling av personer oavsett deras ras eller etniska ursprung(1) och rådets direktiv 2000/78/EG av den 27 november 2000 om inrättande av en allmän ram för likabehandling(2) godkändes enhälligt av samtliga medlemsstater den 29 juni respektive den 27 november 2000, sedan parlamentet givit kommissionens förslag kraftigt stöd.

Det bör erinras om att direktivens bestämmelser om fördelningen av bevisbördan, på samma sätt som i rådets direktiv 97/80/EG av den 15 december 1997 om bevisbörda vid mål om könsdiskriminering(3), inte gäller när medlemsstaterna väljer att tillåta att talan vid fall av påstådd diskriminering förs genom ett straffrättsligt förfarande eller genom ett förfarande där det åligger domstolen eller den behöriga instansen att utreda fakta i målet. Eftersom artikel 6.2 i den europeiska konventionen om de mänskliga rättigheterna endast gäller den som blivit anklagad för brottslig gärning, är direktiven inte oförenliga med konventionen.

Vad beträffar parlamentsledamotens sista fråga om inrättandet av relevanta domstolar fastställs i ramdirektiven allmänna principer för minimistandarder. Medlemsstaterna är därför fortfarande fria att tillämpa befintliga administrativa eller rättsliga förfaranden för att göra det möjligt för personer som utsatts för diskriminering att föra talan, eller för att införa ett nytt förfarande, förutsatt att det förfarande som antas uppfyller kraven i direktiven. Medlemsstaterna skall senast den 19 juli 2003 införliva direktiv 2000/43/EG om genomförandet av principen om likabehandling av personer oavsett deras ras

eller etniska ursprung och senast den 2 december 2003 införliva direktiv 2000/78/EG om inrättande av en allmän ram för likabehandling (med möjlighet till förlängning med upp till ytterligare tre år när det gäller bestämmelserna om diskriminering på grund av funktionshinder och ålder).

(1) EGT L 180, 19.7.2000.

(2) EGT L 303, 2.12.2000.

(3) EGT L 14, 20.1.1998.