ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
SKRIFTLIG FRÅGA E-0124/98 från Marjo Matikainen-Kallström (PPE) till kommissionen (30 januari 1998)

Ämne: Följdfråga om programmet för skolmjölk

Det svar som kommissionsledamot Franz Fischler den 17 december 1997 gav på min fråga (E-3130/97) ((EGT C 158, 25.5.1998, s. 40. )) om skolmjölkssystemet är ologiskt. Kommissionsledamot Fischler konstaterar i sitt svar att kommissionen med sitt nuvarande stödsystem som gynnar mjölkprodukter med hög fetthalt inte vill ¨påverka stödmottagarnas val av den ena eller den andra mjölkprodukten¨.

För att bättre kunna förstå kommissionsledamot Fischlers logik vill jag ställa följande följdfråga:

Hur motiverar kommissionen sitt påstående om att stöd till mjölkprodukter med hög fetthalt på bekostnad av stöd till mjölkprodukter med låg fetthalt inte påverkar stödmottagarnas val till förmån för mjölkprodukter med hög fetthalt?

Svar från Franz Fischler på kommissionens vägnar (27 februari 1998)

Storleken på stödet för utdelning av olika mjölkprodukter som omfattas av gemenskapens skolmjölksprogram fastställs med hänsyn till mjölkhalten i de aktuella produkterna. Därför är stödet lägre för mellanmjölk än för helmjölk. Eftersom detaljhandelspriset är högre för helmjölk blir nettopriset som eleven skall betala ungefär detsamma för båda typerna av produkter och därför spelar priset i princip ingen roll vid valet av produkt.
SKRIFTLIG FRÅGA E-0054/98 från Nikitas Kaklamanis (UPE) till kommissionen (29 januari 1998)

Ämne: Dramatisk nedskärning i gemenskapens subventionering av olivolja

De grekiska olivproducenternas ekonomiska situation har förvärrats märkbart efter beslutet att skära ned gemenskapens stöd för olivolja från 457 drakmer/kg till 301 drakmer /kg.

Producenterna är förtvivlade över beslutet. Sammanlagt kommer de att förlora ca 180 miljarder drakmer under 1998, en förlust som drabbar dem vid en tidpunkt då deras inkomster också i övrigt minskar som aldrig tidigare till följd av de många nedskärningsprogram som olika grekiska regeringar genomfört under de senaste åren. Deras faktiska svårigheter när det gäller att ersätta produktionen av olivolja med annan produktion gör situationen ännu mera komplicerad, eftersom den förstärker deras känsla av att producera en produkt som inte åtnjuter EU:s resoluta stöd.

Jag vill fråga Europeiska kommissionen vilka åtgärder den tänker vidta för att understödja de så mångfaldigt drabbade grekiska olivoljeproducenterna, som alldeles uppenbart kommer att få problem med överlevnaden om beslutet att skära ned gemenskapens subventioneringspris på olivolja genomförs i praktiken.

Svar från Franz Fischler på kommissionens vägnar (26 februari 1998)

Den gemensamma organisationen av marknaden för olivolja innehåller ett system för produktionsstöd. Stödet har utformats på följande sätt:

- För producenter vars medelproduktion överskrider 500 kg olivolja per regleringsår är stödet lika med 142,20 ecu per 100 kg. Stödet minskas dock vid ett eventuellt överskridande av den högsta garanterade kvantiteten som är på 1 350 000 ton.

- För producenter vars medelproduktion understiger 500 kg olivolja per regleringsår är stödet lika med 151,48 ecu per 100 kg plus ett tilläggsstöd på 3,574 ecu per 100 kg. Den typen av stöd omfattas dock inte av de bestämmelser som gäller vid överskridandet av den högsta tillåtna kvantiteten.

Dessa två former av stöd belastas med avdrag för upprättande av olivodlingsregistret (2,4%), för förbättring av olivoljans kvalitet (1,4%) och för förvaltningskostnader av godkända producentorganisationer och sammanslutningar av dessa (0,8%).

Det minskade produktionsstödet som parlamentsledamoten hänvisar till gäller det stöd som beviljas storproducenter för deras produktion under regleringsåret 1996/1997. Dessa storproducenter utgör enligt kommissionens uppgifter ungefär 25 % av det totala antalet olivoljeproducenter i Grekland.

Det bör påpekas att produktionsstödet endast utgör en del av olivodlarens inkomster, eftersom han också får ersättning för försäljningen av den olivolja som han har producerat.
SKRIFTLIG FRÅGA E-0080/98 från Patricia McKenna (V) till kommissionen (30 januari 1998)

Ämne: Förbränning av hushållsavfall

När kommer kommissionen att publicera förslaget till direktiv om dioxinutsläpp vid förbränning av hushållsavfall?

Kan kommissionen redogöra för huvuddragen i detta förslag till direktiv?

Kommer kommissionen att lägga fram förslag som främjar miljömässigt hållbarare metoder för avfallshantering än förbränning och landutfyllnad, i första hand återvinning, reduktion och återbruk?

Svar från Ritt Bjerregaard på kommissionens vägnar (13 mars 1998)

Kommissionen har tillsammans med experter från medlemsstater diskuterat ett arbetsdokument om avfallsförbränning två gånger under förra året samt den 26 februari 1998. Ett förslag till ett rådsdirektiv om avfallsförbränning förväntas bli antaget under hösten detta år.

Syftet med det planerade direktivet om avfallsförbränning är att fastställa stränga utsläppsgränser och driftsvillkor för anläggningar där avfall förbränns i för ändamålet särskilt avsedda ugnar eller där avfallet förbränns i anläggningar vars huvudsyfte är energiproduktion eller tillverkning av materiella produkter (s.k. ¨co-incineration¨).

Generellt sett skulle förslaget innebära samma krav som rådets direktiv 94/67/EG om förbränning av farligt avfall ((EGT L 365, 31.12.1994. )), som t.ex. ett gränsvärde för dioxiner på 0,1 nanogram (ng) toxisk ekvivalent (TEQ) per m3 och 0,05 mg/m3 för kvicksilver. Vidare skulle enligt förslaget problemen angripas på ett heltäckande sätt, som skulle kunna bestå i att man förhindrar att utsläpp flyttas över från ett medium till ett annat. Därigenom skulle man i förslaget kunna fastställa stränga utsläppsgränser för avloppsvatten.

Kommissionens policy är att enbart sådant avfall, som inte kan undvikas eller tas till vara genom återanvändning eller återvinning, skall förbrännas. Avfallsförbränningen bör tillgodose behovet av ett gott miljöskydd.

I kommissionens meddelande om revidering av gemenskapens strategi för avfallshantering ((KOM(96) 399 slutlig. )) bekräftas ånyo den hierarki av principer för avfallspolitiken som inrättades genom 1989 års strategidokument. I denna hierarki har förhindrandet av att avfall uppkommer högsta prioritet, sedan följer återvinning av avfall och till sist säkert bortskaffande av avfall. Omsättandet av denna hierarki i praktiken beaktas i alla initiativ från kommissionen inom avfallspolitikens område.
SKRIFTLIG FRÅGA P-0735/98 från Rinaldo Bontempi (PSE) till kommissionen (2 mars 1998)

Ämne: Uppmaning för andra gången om slutande av ett avtal om social trygghet mellan Europeiska unionen och Monaco

Som svar på fråga E-4012/96 ((EGT C 138, 5.5.1997, s. 165. )), i vilken man efterlyste ett avtal om social trygghet mellan Europeiska unionen och Monaco, uppgav kommissionen att den skulle sträva efter att sluta ett sådant avtal.

Även om det nu har gått över ett år är avtalet fortfarande inte signerat och de unionsmedborgare som arbetar i Monaco möter allt mer uppenbara hinder. I synnerhet framträder problemet med arbetstagare som pendlar över gränserna och som inte kan räkna ihop den pensionsgrundande anställningstiden från Italien, Frankrike och Monaco då de ansöker om pension.

De italienska arbetstagare som pendlar över gränserna missgynnas dessutom på grund av ett avtal mellan Frankrike och Monaco, enligt vilket man förutom monegasker främst skall prioritera invånare från de franska gränskommunerna vid anställning.

Ämnar kommissionen snarast sluta ett samarbets- eller associationsavtal mellan Europeiska unionen och Monaco, som även innefattar överenskommelser avseende den sociala sektorn, och således tillämpa de gemenskapsbestämmelser om samordning som fastställs i förordning (EEG) nr 1408/71 ((EGT L 149, 5.7.1971, s. 2. ))? Vilka är orsakerna till denna försening?

Svar från Pádraig Flynn på kommissionens vägnar (2 april 1998)

Kommission är medveten om de svårigheter som EU-medborgare har att få sociala förmåner när de flyttar till Monaco, med hänsyn till detta lands särskilda situation.

Kommissionen har i själva verket undersökt möjligheten att lägga fram förslag till ett avtal liknande det som planeras för San Marino. Ett sådant avtal ligger dock utanför ramarna för den sociala tryggheten och hittills har inget annat förslag kunnat utarbetas.
SKRIFTLIG FRÅGA E-0791/98 från André Laignel (PSE) till rådet (16 mars 1998)

Ämne: Initiativ till en arbetstidsförkortning till 35 timmar per vecka inom hela Europeiska unionen

Det är uppenbart att en arbetstidsförkortning till 35 timmar per vecka inom hela Europeiska unionen skulle ha positiva effekter för sysselsättningen, för Europamedborgarnas livskvalitet och för en jämlik tillgång på arbete.

För att genomföra detta krävs ett tydligt och frivilligt engagemang från Europeiska kommissionens sida. Hur och när ämnar Europeiska kommissionen agera för att uppifrån genomföra en harmonisering av lagstiftningen på det sociala området, i första hand vad gäller genomförandet av en lagstadgad arbetstid på 35 timmar per vecka i samtliga medlemsländer?

Svar (4 juni 1998)

Rådet erinrar den ärade parlamentsledamoten om att de riktlinjer för sysselsättningen under 1998 som det antog den 15 december 1997 ((EGT C 30, 28.1.1998, s. 1. )) bl.a. syftar till att uppmuntra företagens och arbetstagarnas anpassningsförmåga, särskilt genom en modernisering av arbetsorganisationen. I detta sammanhang uppmanar rådet arbetsmarknadens parter att på lämplig nivå förhandla fram avtal som främjar företagens produktivitet och konkurrenskraft för att uppnå en nödvändig jämvikt mellan flexibilitet och trygghet. I riktlinjerna preciseras: ¨Dessa avtal kan till exempel handla om arbetstid på årsbasis, minskning av arbetstiden, minskning av övertiden, utveckling av deltidsarbete, livslångt lärande och avbrott i yrkeslivet.¨

Den ärade parlamentsledamoten kan inte vara ovetande om att enligt artikel 118b i Amsterdamfördraget, som för närvarande har förelagts medlemsstaterna för ratifikation, ¨... [kan om] arbetsmarknadens parter önskar det dialogen mellan dem på gemenskapsnivå leda till avtalsbundna relationer, inklusive ingående av avtal¨ samt att avtalen skall genomföras på gemenskapsnivå på gemensam begäran av de undertecknande parterna genom ett beslut av rådet på förslag av kommissionen.

När det gäller arbetstidsförkortningen till 35 timmar per vecka i Europeiska unionen som den ärade parlamentsledamoten hänvisar till, vill rådet meddela att kommissionen inte har förelagt det något förslag om detta.
SKRIFTLIG FRÅGA E-1051/98 från Jens-Peter Bonde (I-EDN) till rådet (3 april 1998)

Ämne: Avskaffande av gränskontroller och undantag

Hur skall artiklarna 14 och 62 uppfattas i förhållande till varandra, och hur fungerar Schengen-avtalets tidsschema för avskaffande av gränskontroller i förhållande till artiklarna 14 och 62?

Vilken skillnad är det mellan det danska undantaget och det brittiska och irländska undantaget från artikel 14?

Har Danmark även undantag från bestämmelsen om avskaffande av gränskontroller?

Omfattar undantaget från artikel 14 även konungariket Danmark?

Svar (4 juni 1998)

Så länge Amsterdamfördraget inte har trätt i kraft anser rådet sig inte kunna göra uttalanden om tolkningen av artiklar som införs genom det fördraget.
SKRIFTLIG FRÅGA P-0128/98 från John Iversen (PSE) till kommissionen (22 januari 1998)

Ämne: Kalvtransporter och viktgränser

I kommissionens svar P-3757/97 ((EGT C 174, 8.6.1998, s. 120. )) anförs utan belägg att de bästa slaktkalvarna med en levande vikt på 300 kg kan ge så högt slaktutbyte att slaktvikten överstiger 160 kg.

Även om detta skulle vara riktigt är det fortfarande matematiskt omöjligt att få en genomsnittsvikt på 162 kg för alla kalvar med en levande vikt som understiger 300 kg.

I rapporten KOM(97)0165 visas på sidan 12 en fördelning av slaktade kalvar i Nederländerna för perioden december 1996 fram till vecka 12 1997. Spalt II visar 1995 års fördelning av kalvar som oavsett tidig marknadsföringspremie levererats i dessa viktklasser. Dessa 84 464 kalvar hade en genomsnittlig vikt på 118,7 kg.

Om spalt II jämförs med de viktklasser som omfattar kalvar på upp till 165 kg är det matematiskt omöjligt att placera de resterande 284 150 kalvarna, som levererats under en 16 veckors period i Nederländerna, på ett sådant sätt i dessa viktklasser att genomsnittsvikten för de totalt 368 614 kalvarna blir 162 kg. Även om de återstående 284 150 kalvarna alla antas ha en vikt på 162 kg blir den genomsnittliga slaktvikten ändå bara 154 kg.

Eftersom alla andra kalvar naturligtvis inte haft en levande vikt på 300 kg vid leveransen och en kroppsbyggnad som är ¨god till utmärkt¨, måste det vara något fel på de nederländska och belgiska rapporterna till Eurostat.

1. Kan kommissionen ange det genomsnittliga slaktutbytet för kalvar med en levande vikt på mindre än 300 kg?

2. Kan kommissionen uppge hur de kalvar som slaktats 1995 i Nederländerna och Belgien fördelas på olika viktklasser?

3. Om detta inte är möjligt, kan kommissionen göra en uppskattning av hur de kalvar från Nederländerna och Belgien som ger en genomsnittlig slaktvikt på 162 kg fördelas på olika viktklasser?

Kompletterande svar från Franz Fischler på kommissionens vägnar (27 februari 1998)

Kommissionen kan nu komplettera sitt svar av den 13 februari 1998 ((EGT C 223, 17.7.1998, s. 120. )) med följande uppgifter.

Kommissionen har tagit del av parlamentsledamotens analys vad gäller referensvikter för kalvar.

Eftersom rådet vid fastställandet av allmänna regler för bidrag för tidig slakt av kalvar har bestämt att Eurostats referensmaterial skall användas måste kommissionen förlita sig på de uppgifter som medlemsstaterna lämnar till statistikkontoret. När det gäller kategorin ¨kalvar¨, dvs. levande djur som väger högst 300 kilogram, meddelar medlemsstaterna det totala antalet slaktade kalvar och dessa kalvars sammanlagda slaktvikt.

Enligt de siffror för 1995 som rapporterades av Nederländerna uppgick antalet kalvar till 1 198 000 och slaktvikten till 193 900 ton, medan motsvarande siffror för Belgien var 336 000 kalvar och 53 800 ton, vilket ger en medelvikt på 162 respektive 160 kg.

De två sista frågorna kan inte besvaras eftersom medlemsstaterna inte ger kommissionen de statistiska uppgifter som behövs för att kunna fastställa den viktfördelning som parlamentsledamoten begär att få upplysningar om.
SKRIFTLIG FRÅGA E-0032/98 från María Sornosa Martínez (GUE/NGL) till kommissionen (29 januari 1998)

Ämne: Transformatorstation på markområde som inte får bebyggas i La Punta-området

Kommunstyrelsen i Valencia har beviljat tillstånd att bygga en transformatorstation på ett jordbruksområde som inte får bebyggas i La Punta-området. Kommunen har vid beviljandet av detta tillstånd inte beaktat de argument som framförts av tiotals organisationer som motsätter sig projektet.

Kommunens byggnadstillstånd måste åtföljas av ett dokument från den regionala miljönämnden, men detta dokument har fortfarande inte utfärdats, trots att försök att illegalt inleda byggnadsarbetena redan förekommit.

Jordbruksområdet kring La Punta, som utgörs av ett grönområde söder om floden Turia, är mycket hotat. Området har påverkats av de ökade hamnbyggena och förorenande industriverksamheter, av El Saler-motorvägsbygget och järnvägsbyggen, av det aktuella projektet att bygga en transformatorstation samt av den framtida utvecklingen av hamnverksamheten.

1. Anser kommissionen att en politik för fysisk planering som har som mål att skydda miljön inför eventuella spekulationer är nödvändig på gemenskapsnivå?

2. Vilka projekt existerar på detta område?

3. I vilken utsträckning kan kommissionen ingripa för att hindra att byggnadsspekulationer fortsätter att förstöra miljön, såsom i fallet La Punta?

Svar från Ritt Bjerregaard på kommissionens vägnar (13 mars 1998)

Parlamentsledamoten tar upp ett problem som faller under den nationella jurisdiktionen. Användningen av vissa markområden till ändamål som strider mot gällande regler, eller tillståndsgivning (urbaniseringstillstånd) som inte följer gällande bestämmelser är ett problem som kommissionen inte har möjlighet att lösa, såvida det inte rör sig om ett brott mot direktiv 85/337/EEG om utvärdering av effekterna av vissa miljöprojekt ((EGT L 175, 5.7.1985. )). Detta tycks dock inte gälla det fall som parlamentsledamoten lägger fram.

Det är dock viktigt att påminna parlamentsledamoten om att en mellanstatlig process pågår inom området stadsplanering. Det gäller utarbetandet av ett utvecklingsschema för gemenskapen (EDSP) som för närvarande diskuteras i parlamentet inom ramen för arbetet med betänkandet av Novo Belenguer.

Det är främst inom gemenskapens stadsplanering som EDSP kommer att ge ett uppnått mervärde, beroende på långsiktiga riktlinjer och handlingsalternativ som skall tas fram på grundval av tre målsättningar. Dessa är ekonomisk och social sammanhållning, en hållbar utveckling samt en balanserad konkurrenskraft inom gemenskapen. Det nya är att dessa tre mål skall fullföljas gemensamt, och hänsyn tas till hur de sinsemellan samverkar.

Stadsplaneringen inom gemenskapen främjar alltså en kontinuerlig strävan efter balans mellan olika landområdens skilda intressen och gynnar indirekt lösningen av de tvister som tas upp av parlamentsledamoten. Denne förstår säkert att det förfarande som tillämpas för närvarande inte föreskriver särskilda instrument för att undvika att vissa områden förstörs genom spekulationsmässiga urbanistiska projekt.
SKRIFTLIG FRÅGA P-0733/98 från Joan Colom i Naval (PSE) till kommissionen (2 mars 1998)

Ämne: Genomförandet av strukturfonderna 1994 - 1995

Kan kommissionen informera om följande:

- Hur har gemenskapsstödramarna genomförts i varje land och för varje mål i förhållande till 1997 års planering och kan kommissionen presentera en översiktstablå för varje land för perioden 1994 till 1997 (som en uppföljning av svaren på mina frågor 1877/96 och 1991/97)?

- Hur har gemenskapsinitiativen genomförts i förhållande till planeringen för perioden 1994 till 1997?

Svar avgivet av Monika Wulf-Mathies på kommissionens vägnar (13 mars 1998)

Kommissionen håller på att inhämta de upplysningar som behövs för att kunna besvara frågan. Den kommer att vidarebefordra dessa så snart som möjligt.
SKRIFTLIG FRÅGA P-0254/98 från John Corrie (PPE) till kommissionen (5 februari 1998)

Ämne: Döda nötkreatur

Den brittiska pressen har rapporterat att 12 nötkreatur som importerats till Förenade kungariket dött av BSE.

Kan kommissionen ange från vilka länder dessa nötkreatur importerades och var de föddes?

Svar från Franz Fischler på kommissionens vägnar (23 februari 1998)

Som ett resultat av de rapporter som ledamoten nämner har kommissionen kontaktat de brittiska myndigheterna och har därvid erhållit följande information.

Den 30 januari 1998 hade bovin spongiform encefalopati (BSE) konstaterats hos 13 kreatur som importerats till Förenade kungariket. Dessa djur kom från följande länder: Belgien (1), Frankrike (5), Irland (1), Italien (3), Nederländerna (2) och Canada (1). Inga uppgifter finns tillgängliga om deras födelseländer.

De brittiska myndigheterna har uppgivit att om tidsperioden mellan import och diagnos antyder att ett djur skulle ha kunnat vara smittat vid tidpunkten för importen skulle de ha fört ärendet vidare till det exporterande landets myndigheter. Hittills har de inte ansett detta vara nödvändigt.
SKRIFTLIG FRÅGA E-0172/98 från Markus Ferber (PPE) till kommissionen (2 februari 1998)

Ämne: Rådets beslut om det ändrade förslaget till direktiv om en tillnärmning av medlemsstaternas rättsliga bestämmelser och förvaltningsbestämmelser beträffande reklam för tobaksprodukter

1. Stämmer det att Grekland i enlighet med den gemensamma organisationen av marknaden för tobak under de senaste åren hela tiden har erhållit mer tobaksstöd än man är berättigad till?

2. Stämmer det att det av denna anledning föreligger ett återbetalningskrav på 200 miljoner ecu för Grekland?

3. Stämmer det att man i samband med förslaget till direktiv om en tillnärmning av medlemsstaternas rättsliga bestämmelser och förvaltningsbestämmelser beträffande reklam för tobaksprodukter planerar att avskriva större delen av Greklands skuld, alternativt hela denna skuld?

Svar från Franz Fischler på kommissionens vägnar (6 mars 1998)

1. Kommissionen kan informera ledamoten om att sedan reformen av organisationen av marknaden för tobak, som ägde rum 1992, har Grekland endast mottagit de bidrag som det hade rätt till enligt förordning (EEG) nr 1420/97 av den 22 juli 1997 om fastställande av bidrag för 1997 års skörd av bladtobak för varje sortgrupp av tobak ((EGT L 196, 24.7.1997. )).

2. Under senare år har korrigeringar gjorts när det gäller Grekland på omkring 82 miljoner ecu för otillbörlig export till Albanien och Bulgarien mellan 1986 och 1991. Det rör sig om summor som har betalats i sin helhet. Inga andra korrigeringar har gjorts när det gäller tobakssektorn, och för närvarande har ingen åtgärd vidtagits om skyldighet att återbetala belopp som felaktigt erlagts eftersom de kontroller som hittills har utförts i denna medlemsstat har visat att de bestämmelsr som antagits efter reformen av organisationen av marknaden för tobak har följts.

3. Nej. Det finns inget samband mellan diskussionerna i rådet när det gäller förslaget till direktiv om reklam för tobaksprodukter ((EGT C 129, 21.5.1992. )) och den gemensamma organisationen av marknaden för tobak.
SKRIFTLIG FRÅGA E-0455/98 från Carlo Secchi (PPE) till kommissionen (27 februari 1998)

Ämne: Förändrad avgränsning av bergsområdena i Lario Orientale

Bergskommunen Lario Orientale (Lecco) ingav 1995 via den ansvariga ministern en ansökan till generaldirektorat VI om utvidgning av gränserna för dess bergsområden, i enlighet med rådets direktiv 75/268 ((EGT L 128, 19.5.1975, s. 1. )) om jordbruk i bergsområden och i vissa mindre gynnade områden (ersatt av förordning nr 950/97 ((EGT L 142, 2.6.1997, s. 1. ))).

I mars 1996 skickade kommunen in de ytterligare handlingar som generaldirektoratet krävt.

Enligt kommissionens egna uppgifter har den ännu inte godkänt förfarandet trots att det är helt och fullt i överensstämmelse med gällande bestämmelser, eftersom kommissionen vill avvakta tills man är klar med behandlingen av andra italienska regioner ansökningar.

Skulle kommissionen kunna precisera när den tänker fatta ett slutligt beslut om ansökningarna och särskilt den som bergskommunen Lario Orientale inlämnade för en lång tid sedan och som i alla avseenden bedömts uppfylla giltighetskraven?

Svar från Franz Fischler på kommissionens vägnar (18 mars 1998)

Kommissionen har fått in flera ansökningar om ändringar angående mindre gynnade områden i fem regioner i Italien. Av effektivitetsskäl och i enlighet med de förfaranden som tillämpas för andra medlemsstater har man beslutat att behandla alla ärenden samtidigt och att upprätta ett övergripande förslag för Italien. Varje enskilt ärende granskas av kommissionen och den tekniska analysen bör vara avslutad inom de närmaste månaderna. Det formella beslutet kommer att följa omedelbart därefter.

Då de ursprungliga ansökningarna ofta var föga enhetliga begärdes ytterligare upplysningar och kartor från de italienska myndigheterna. Analysen av dessa ärenden gäller tekniska kriterier och följaktligen är deras fortskridande utveckling beroende av ett fullständigt och exakt svar från de italienska myndigheternas sida.

Vad beträffar ansökningen för kommunen i Lecco framgår det att den begärda ändringen är en utvidgning av avgränsningen för dess bergsområden. En del av kommunen är redan klassificerad som bergsområde. Det är nödvändigt att från denna kommun, liksom från de angränsande kommunerna, erhålla kartor som exakt anger de områden som redan klassificerats och de områden som återstår att klassificera. Dessa uppgifter har begärts från de italienska myndigheterna som ännu inte har överlämnat dem till kommissionen.