SKRIFTLIG FRÅGA E-2788/00

från Jo Leinen (PSE) till kommissionen

(1 september 2000)

Ämne: Diskriminering av EU:s medborgare

En tysk medborgare stoppades den 12 juni 2000 vid Monbéliard (Frankrike) eftersom han medförde radarvarnare, som dock inte var i gång (det finns en skriftlig bekräftelse av den kontrollerande polisen på detta).

Den tyske medborgaren förbjöds att köra vidare med sitt fordon, såvida han inte genast på ort och ställe kontant betalade en säkerhet på 10 000 FRF (högsta möjliga böter), oberoende av frågan om han skulle bötfällas eller om ett straffrättsligt förfarande skulle inledas.

Anser kommissionen att detta är en begränsning av den garanterade fria rörligheten för personer enligt artikel 14.2 i EG-fördraget och att det utgör en otillåten diskriminering av en EU-medborgare, eftersom det inte det inte krävs några sådana säkerheter som skall betalas på ort och ställe av Frankrikes egna medborgare?

Svar från António Vitorino på kommissionens vägnar

(19 oktober 2000)

Till följd av den anmälan som den tyske medborgaren i fråga gjort har de händelser som parlamentsledamoten hänvisar till blivit föremål för en noggrann analys från kommissionens sida.

Enligt artikel 12 (f.d. artikel 6) i EG-fördraget är all diskriminering på grund av nationalitet förbjuden och alla administrativa eller straffrättsliga sanktioner som de nationella myndigheterna ådömer medborgare i medlemsstaterna på ett diskriminerande, omotiverat eller oproportionerligt sätt är också förbjudna. I domstolens dom av den 23 januari 1997 i ärendet Pastoors C-29/95 fastslår domstolen att om det inte finns ett instrument som garanterar verkställandet av straffrättsliga beslut mellan medlemsstater får en medlemsstat tvinga en i landet icke bosatt person att ställa säkerhet om personen i fråga väljer att inleda ett brottmålsförfarande snarare än att omedelbart betala ett bötesbelopp när det har skett en lagöverträdelse. Enligt samma dom får dock denna säkerhet i enlighet med artikel 12 inte vara högre än den summa som skulle erläggas vid omedelbar betalning.

Enligt artikel 26 i den franska vägtrafikförordningen är personer som gör sig skyldiga till överträdelser och som inte har sin hemvist eller sin anställning i Frankrike och som föredrar att ett icke förenklat brottmålsförfarande inleds mot dem istället för att de omedelbart ådöms ett schablonmässigt bötesbelopp eller ett nedsatt bötesbelopp beroende på vad som är tillämpligt skyldiga att ställa säkerhet vars storlek fastställs genom förordning vid äventyr att fordonet tas i förvar för kvarstad. Klaganden har betalat 5 000 franska franc i borgen, medan det högsta beloppet för denna typ av överträdelse uppgår till maximalt 10 000 franska franc, om det inte handlar om återfall. Av den information som kommissionen har tillgång till framgår det inte att den klagande skulle ha utsatts för diskriminerande behandling.

På grundval av ovannämnda dom är den skillnad i behandling mellan personer med hemvist i Frankrike och personer som är bosatta utomlands vilken föreskrivs i den franska vägtrafikförordningen objektivt motiverad, eftersom det finns en verklig risk att det blir omöjligt eller i varje fall avsevärt svårare och dyrare att verkställa en dom mot en person bosatt utomlands. Denna skillnad i behandling utgör således varken någon diskriminering i strid med artikel 12 i EG-fördraget eller en begränsning av den fria rörligheten för personer som garanteras genom artikel 14.2 i samma fördrag.