SKRIFTLIG FRÅGA P-1524/98

från Karin Riis-Jørgensen (ELDR) till kommissionen

(11 maj 1998)

Ämne: Miljömässiga egenskaper hos PVC i samband med rådets direktiv KOM(97) 0358

Hur har kommissionen säkerställt att rådets direktiv KOM(97) 0358(1) om uttjänta fordon baseras på de nyaste uppgifterna och undersökningarna?

Det gäller i synnerhet uppgiften i direktivet om att förbränning av ett kilogram PVC-avfall ger upphov till mellan två och fem kilogram restprodukter från behandlingen av förbränningsgaser. Vilka beräkningar ligger till grund för dessa siffror? Kan kommissionen dessutom uppge hur många procent av den totala mängden restprodukter från behandlingen av förbränningsgaser som orsakas av PVC-avfall?

Vilka undersökningar ligger till grund för uppgiften i direktivet om att PVC-avfall i synnerhet ger upphov till dioxinutsläpp? Hur stora mängder dioxinutsläpp orsakas av stålindustrin, cementindustrin respektive PVC som förbränns som avfall?

Den främsta orsaken till att restprodukterna från behandlingen av förbränningsgaser skall lagras som farligt avfall är att de innehåller tungmetaller. Hur många procent av tungmetallerna i restprodukterna härrör från PVC-avfall?

Kan kommissionen dessutom påvisa att det finns garantier för att den totala belastningen av miljön reduceras om man ersätter PVC med vilket annat material som helst?

Svar från Ritt Bjerregaard på kommissionens vägnar

(17 juli 1998)

Vid antagandet av förslaget till rådets direktiv om uttjänta fordon(2) den 9 juli 1997 fastställde kommissionen följande: "PVC är ett ämne som förekommer allmänt i uttjänta fordon. Kommissionen kommer att beakta informationen rörande de miljömässiga aspekterna på förekomsten av PVC i avfallsflöden och på grundval av detta underlag se över sin politik beträffande förekomsten av PVC i avfallsflöden och kommer att framlägga förslag för att bemöta problem som kan uppstå i detta avseende, då det är motiverat av miljö- eller hälsoskäl."

I motiveringen till ovannämnda förslag till direktiv nämns flera aspekter av förbränningen av PVC. Vid förbränning av PVC bildas sura rökgaser som måste neutraliseras. I de fall förbränningsgaserna torrbehandlas, vanligen med kalk, bildas vid neutraliseringen betydande mängder lättlösliga och farliga restprodukter, bl.a. klorkalcium som är förorenat med tungmetaller. Att dessa problem är ett faktum har bekräftats genom uppgifter från flera källor, och särskilt genom en undersökning som genomfördes under 1996 av den danska miljöskyddsbyrån. Kommissioner har dessutom begärt att en detaljerad undersökning skall göras av hur mycket restprodukter som förbränningen av PVC ger upphov till och hur farliga dessa är.

Vad gäller dioxiner som bildas under förbränningen preciseras det i motiveringen till ovannämnda förslag till direktiv att det vid förbränningen av klor bildas klorväte som, beroende på omständigheterna vid förbränningen, kan leda till att dioxiner bildas. Forskarna ifrågasätter inte detta faktum. En genomgång som nyligen gjorts av miljöbyrån i Nordrhein Westfalen i Tyskland visade att förbränningen av allt avfall som blandas i förbränningsanläggningarna bidrar med mer än 40 % till de totala dioxinutsläppen i gemenskapen.

Kommissionen håller på att utarbeta en horisontell strategi för att ta itu med de miljö- och hälsoproblem som PVC kan ge upphov till. Kommissionen har inlett undersökningarna av PVC och samlar just nu in uppgifter om problem i samband med PVC-produkters livscykel. För att öka kunskaperna om avfallshanteringen av PVC kommer en undersökning inom kort att genomföras av hur dumpat PVC reagerar.

(1) EGT C 337, 7.11.1997, s. 3.

(2) EGT C 337, 7.11.1997.