SKRIFTLIG FRÅGA P-1344/00

från Jean-Louis Bernié (EDD) till kommissionen

(18 april 2000)

Ämne: Utskottet för den inre marknaden ifrågasätter bestämmelserna om artisters anställningsförhållanden i artikel L 762-1 i den franska arbetslagen

Frankrike hotas att dras inför EG-domstolen för att man vägrar häva bestämmelsen om att utländska artister skall betraktas som anställda, vilket föreskrivs i artikel L762-1 den franska arbetslagen.

Är inte detta en överdriven åtgärd? Om bestämmelserna i artikeln tillämpas endast på franska artister innebär det ju att de missgynnas i sitt eget land.

Det skulle nämligen betyda att den som anställer utländska artister eller konstnärer inte behöver betala sociala avgifter, medan den som däremot anställer franska artister måste betala avgifterna.

En harmonisering av bestämmelserna till det sämre på detta sätt får starkt negativa följder för de franska artisterna. Det skulle betyda dödsstöten för denna särskilda franska regel som ger artisterna ett socialt skydd som är som är ett av de bästa i Europa.

Svar från Frederik Bolkestein på kommissionens vägnar

(26 maj 2000)

Kommissionen vill först och främst framhålla att den ännu inte har fattat något beslut om att hänskjuta ärendet rörande utländska artisters anställningsförhållanden till EG-domstolen. Kommissionen har däremot avgivit ett motiverat yttrande. Den franska regeringen har ännu inte svarat på detta.

I detta motiverade yttrande uppmanar kommissionen Frankrike att vidta nödvändiga åtgärder för att se till att anställningsförhållandena, enligt artikel L 762-1 i den franska arbetslagen, står i överensstämmelse med den fria rörligheten för tjänster i enlighet med artiklarna 49 och 50 (f.d. artiklarna 59 och 60) i EG-fördraget.

Friheten att tillhandahålla tjänster är en av EG-fördragets grundläggande principer. Begreppet tillhandahållare av tjänster i den mening som avses i artiklarna 49 och 50 i EG-fördraget faller under gemenskapsrätten och kan inte definieras enbart genom hänvisning till nationell lagstiftning. Detta skulle i så fall kunna inkräkta på friheten att tillhandahålla tjänster, eftersom innebörden av denna term skulle kunna fastställas och ändras ensidigt genom nationell lagstiftning, varigenom det då skulle vara möjligt att godtyckligt utesluta vissa kategorier av personer från de rättigheter som fördraget ger.

Kommissionen vill därför framhålla att den varken vill harmonisera villkoren för att få tillgång till och utöva artistverksamhet eller diskriminera de franska artisterna i förhållande till utländska artister och den vill heller inte att den som anställer utländska artister skall betala högre sociala avgifter.

Tvärtom, kommissionen vill att den status erkänns som en egenföretagare har som tillhandahåller tjänster och är etablerad som sådan i en medlemsstat där denne legalt tillhandahåller tjänsterna på regelbunden basis, när vederbörande vill erbjuda dessa tjänster tillfälligt på

franskt territorium. Anställningsförhållandena i Frankrike tycks inte ta hänsyn till denna status om den har sitt ursprung i en annan medlemsstat. Detta förefaller otillbörligt, i synnerhet då en utländsk artist i denna situation inte kan bedriva sin verksamhet i Frankrike om inte vederbörandes sociala avgifter betalas i Frankrike (t.ex. för ett tilläggspensionssystem), trots att vederbörande de facto inte kan komma i åtnjutande av sociala förmåner i Frankrike därför att verksamheten är tillfällig i landet.

Kommissionen vill även framhålla att gemenskapsreglerna som samordnar de olika nationella sociala trygghetssystemen (och som finns i rådets förordning (EEG) nr 1408/71 av den 14 juni 1971 om tillämpningen av systemen för social trygghet när anställda, egenföretagare eller deras familjer flyttar inom gemenskapen(1) och rådets tillämpningsförordning (EEG) nr 574/72 av den 21 mars 1972(2)) garanterar att migrerande arbetstagare omfattas av principen om att bara tillhöra ett enda socialt trygghetssystem, vilket normalt är det som finns i den medlemsstat där man är anställd. Ett undantag från denna princip finns för utstationerade arbetstagare. Detta undantag innebär att arbetstagare som omfattas av en medlemsstats trygghetssystem på grund av den verksamhet vederbörande normalt utövar där fortsätter att omfattas av systemet i detta land under den tid denne arbetar tillfälligt i en annan medlemsstat, oavsett vilken verksamhet som bedrivs i det landet. Domstolen har angivit hur detta förfarande skall tillämpas på utstationerade egenföretagare i sin dom av den 30 mars 2000 i Banks-målet (C-178/97) rörande artister som omfattades av det brittiska systemet för social trygghet för egenföretagare och som arbetade tillfälligt på en opera i Belgien.

(1) EGT L 149, 5.7.1971, senast ändrad genom förordning (EG) nr 118/97 (EGT L 28, 30.10.1997).

(2) EGT L 74, 27.3.1972.