SKRIFTLIG FRÅGA E-2408/02

från Charles Tannock (PPE-DE) till rådet

(7 augusti 2002)

Ämne: Villkor som är förenade med tillämpningen av den europeiska arresteringsordern

Innebär förslaget till en europeisk arresteringsorder, som för närvarande behandlas av rådet, att en stat som begär att få en person utlämnad endast får åtala denne för de överträdelser som är angivna i arresteringsordern? Innebär det en överträdelse av arresteringsordern om den anmodande medlemsstaten väcker åtal för en överträdelse som har begåtts innan anmodandet om utlämning gjordes, och som inte angivits i arresteringsordern, utan att först ge den utlämnade personen möjlighet att lämna den berörda statens jurisdiktion?

Svar

(16-19 december 2002)

Svaret på frågan huruvida en utfärdande stat är skyldig att inskränka lagföring av en person överlämnad enligt rambeslutet om en europeisk arresteringsorder till sådana brott som anges i själva ordern kan utläsas ur artikel 27 i sagda rambeslut, som gäller eventuell lagföring för andra brott.

Huvudregeln i artikel 27 motsvarar den välkända specialitetsprincipen i utlämningslagen, enligt vilken en utlämnad person inte får bli föremål för lagföring i den anmodande staten för några andra brott begångna före utlämningen/överlämnandet än sådana för vilka utlämningen beviljades (se artikel 27.2). Så som vanligtvis har gjorts i de flesta utlämningsfördrag fastställs i rambeslutet om en europeisk arresteringsorder de praktiska villkoren för denna princips tillämpning. Detta görs genom en beskrivning av de omständigheter då specialitetsprincipen inte gäller.

Enligt artikel 27.3 i rambeslutet gäller denna princip inte i följande fall:

a) Om personen har haft möjlighet att lämna territoriet i den medlemsstat som han eller hon överlämnats till men inte har gjort detta inom 45 dagar efter sitt slutliga frigivande eller har återvänt till det territoriet efter att ha lämnat det.

b) Brottet kan inte leda till frihetsstraff eller annan frihetsberövande åtgärd.

c) Det straffrättsliga förfarandet föranleder inte tillämpning av en åtgärd som innebär att den personliga friheten inskränks.

d) Om personen kommer att bli föremål för en icke frihetsberövande påföljd, inbegripet böter eller en åtgärd som träder istället för detta, även om påföljden inskränker den personliga friheten.

e) Om personen har samtyckt till att bli överlämnad och i förekommande fall avstått från tillämpning av specialitetsbestämmelsen i enlighet med artikel 13.

f) Om personen efter sitt överlämnande uttryckligen avstått från att utnyttja specialitetsbestämmelsen med avseende på specifika gärningar som begåtts före överlämnandet.

g) Om den verkställande rättsliga myndigheten som överlämnat den eftersökte ger sitt samtycke i enlighet med punkt 4.

Beträffande anhållen person som avstår från att göra anspråk på specialitetsprincipen preciseras i artikel 27.3 f att avståendet skall göras inför de behöriga rättsliga myndigheterna i den utfärdande medlemsstaten och skall protokollföras i enlighet med denna stats nationella lagstiftning samt i en utformning som visar att personen har gjort detta frivilligt och fullt medveten om följderna. Personen skall i detta syfte, föreskrivs det vidare, ha rätt till juridiskt biträde. Det förtjänar också uppmärksamhet att artikel 13.4 i rambeslutet om en europeisk arresteringsorder låter varje medlemsstat göra ett uttalande om att vederbörande får återkalla ett sådant avstående. Fem medlemsstater har meddelat generalsekretariatet vid Europeiska unionens råd att de önskar tillgripa denna möjlighet, nämligen Belgien, Danmark, Irland, Finland och Sverige. Det följer av artikel 13.4 i rambeslutet om en europeiska arresteringsorder att inga andra medlemsstater tillåter sådant återkallande av ett avstående från att utnyttja specialitetsbestämmelsen.

I annat fall får den utfärdande staten enbart inleda rättsliga förfaranden mot den överlämnade personen för andra brott än dem som anges i den europeiska arresteringsordern, genom att begära och erhålla den verkställande statens samtycke. Förfarandet härvid är analogt med det för en europeisk arresteringsorder. Artikel 27.4 i rambeslutet stipulerar att en sådan framställan om samtycke skall överlämnas till den verkställande rättsliga myndigheten, tillsammans med de uppgifter som anges i artikel 8.1, och åtföljas av en översättning så som anges i artikel 8.2, det vill säga i samma form som krävs för en europeisk arresteringsorder. Vidare föreskrivs i artikel 27.4 att samtycke skall lämnas om det brott för vilket det begärs i sig skall medföra överlämnande enligt bestämmelserna i detta rambeslut och att samtycke skall vägras av de skäl som anges i artikel 3 och får i övrigt vägras endast av de skäl som anges i artikel 4.

Beslut skall fattas senast 30 dagar efter det att framställning om samtycke har mottagits. Som fallet är med den europeiska arresteringsordern måste den utfärdande medlemsstaten, i sådana situationer som nämns i artikel 5 (vid verkställighet av en utevarodom, fängelse eller annan frihetsberövande åtgärd på livstid eller när den person det gäller är medborgare alternativt bosatt i den verkställande medlemsstaten), lämna däri föreskrivna garantier.

I artikel 21.7 i rambeslutet föreskrivs en rättslig mekanism för anmälan från medlemsstaterna att, i medlemsstatens förbindelser med andra medlemsstater som har lämnat samma förklaring, samtycke skall anses ha givits till lagföring, dom eller frihetsberövande för att verkställa ett fängelsestraff eller en annan frihetsberövande åtgärd för ett annat brott, begånget före överlämnandet, än det för vilket personen överlämnades, såvida inte den verkställande rättsliga myndigheten i ett enskilt fall uppger något annat i sitt beslut om överlämnande. Ingen sådan anmälan har emellertid inkommit till generalsekretariatet.

Av ovanstående framgår att en medlemsstat som inleder lagföring av en person överlämnad i enlighet med rambeslutet för ett i arresteringsordern icke preciserat brott utan att denna får lämna den aktuella medlemsstatens territorium inom 45 dagar efter slutligt frikännande, i ett läge då inget av övriga undantag enligt artikel 27.2 är tillämpligt, faktiskt bryter mot samma rambeslut om vederbörande ändå gör detta utan att först inhämta samtycke från den verkställande medlemsstaten enligt förfarandet i artikel 27.4.