SKRIFTLIG FRÅGA E-2350/02

från Alexandros Alavanos (GUE/NGL) till kommissionen

(30 juli 2002)

Ämne: Barn med multihandikapp

För en viss kategori av barn med multihandikapp (som är psykomotoriskt mindre utvecklade, blinda och inte kan klara sina grundläggande behov själva) finns det enligt ett dokument från det grekiska utbildningsdepartementet inte någon särskild och specialiserad infrastruktur för att kompensera de handikappades skador och vårda dem vilket gör att de måste tas om hand av sina närmaste släktingar.

Med beaktande av att rådet genom artikel 13 i EG-fördraget ges möjlighet att vidta lämpliga åtgärder för att bekämpa diskriminering på grund av kön, [] funktionshinder, ålder eller sexuell läggning, att rådet i sin resolution av den 20 december 1996 om lika möjligheter för människor med funktionshinder (EGT C 12, 13.1.1997, s. 1) bekräftar sitt engagemang för principen om lika möjligheter när en övergripande politik på handikappområdet utvecklas och att det redan har avsatts avsevärda belopp till insatser för personer med särskilda behov, ber jag kommissionen besvara följande:

Tänker kommissionen bidra till att det i Grekland skapas en ram för skydd och vård som ger handikappade möjlighet att få ett människovärdigt liv? Vilka bestämmelser gäller för denna kategori av handikappade i de andra medlemsstaterna?

1. Har dessa barn möjlighet att inom ramen för medborgarnas fria rörlighet komma in på centra eller institutioner som ligger i andra medlemsstater på grundval av där gällande regler, om deras vårdnadshavare så önskar och deras behov inte kan täckas i Grekland?

2. Tänker kommissionen inför handikappåret 2003 vidta några ytterligare åtgärder för att skapa bättre levnadsförhållanden för barn av denna kategori?

Svar från Anna Diamantopoulou på kommissionens vägnar

(16 september 2002)

Reglerna för behandling av enskilda medborgare vid institutioner i en medlemsstat är inte en fråga som kommissionen har befogenhet att besluta om. Kommissionen kan därför inte ingripa i enskilda fall. Sedan 1984 finns dock möjlighet att inom gemenskapens stödram bevilja

ekonomiskt stöd till reformer inom den psykiatriska vården. Inom gemenskapens stödram 2 har flera projekt i Grekland bidragit till att åtgärda de brister som parlamentsledamoten påtalar. Inom gemenskapens stödram 3 beslutade man 2000 att (under perioden 20002006) ge ekonomiskt stöd till åtgärder av detta slag. Inom det operativa programmet för hälsa och välförd har drygt 513 miljoner euro anslagits fem prioriterade områden, bland annat hälsa, psykiska hälsa och sociala åtgärder. Man har redan påbörjat en rad projekt särskilt inriktade på att förbättra situationen för barn med funktionshinder.

När det gäller fri rörlighet för personer hänvisar kommissionen först och främst till förordning (EEG) nr 1408/71(1) som avser samordning av de nationella sociala trygghetssystemen. När det gäller frågan om huruvida omvårdnad av funktionshindrade barn kan betraktas som hälso- och sjukvård finns möjligheten att åberopa artikel 22 i den förordningen avseende personer som avsiktligt beger sig till en annan medlemsstat för att få hälso- och sjukvård. I artikel 22 i förordning (EEG) nr 1408/71 anges att personen i detta fall måste få förhandstillstånd från sin försäkringskassa. Sådant förhandstillstånd får inte nekas om den vård som ges enligt lagstiftningen i den medlemsstat där personen är bosatt inte kan tillhandahållas inom de normala tidsramarna för den aktuella behandlingen, med beaktande av personens hälsotillstånd och sjukdomens sannolika utveckling. I alla andra fall har försäkringskassan stort handlingsutrymme när det gäller att fatta beslut om förhandstillstånd.

I de domar som meddelats i målen Kohll (C-155/96), Decker (C-120/95), Smits och Peerbooms (C-157/99) samt Vanbraekel (C-368/98) slår EG-domstolen fast att medlemsstaterna måste följa gemenskapslagstiftningen när de utövar sina befogenheter. Domstolen anger att förordning (EEG) nr 1408/71 inte är avsedd att reglera medlemsstaternas återbetalning som sådan och hindrar därför inte att medlemsstaterna återbetalar kostnader som uppkommer i samband med behandling i en annan medlemsstat enligt de taxor som gäller i den behöriga medlemsstaten, även om förhandstillstånd inte inhämtats. Enligt domstolen skall turister, personer som får medicinsk behandling och personer som reser i utbildnings- eller affärssyfte betraktas som tjänstemottagare, vilket innebär att de utan att ha inhämtat tillstånd kan åberopa friheten att tillhandahålla tjänster enligt artikel 49 i EG-fördraget. I den dom som meddelats i Kohll-målet bekräftar domstolen också att en medlemsstat skall återbetala kostnaderna för medicinsk behandling som getts i en annan medlemsstat, om behandlingen i den andra medlemsstaten ingår bland de hälso- och sjukvårdstjänster som betalas av socialförsäkringssystemet i den medlemsstat där personen är försäkrad och om försäkringslandets taxor tillämpas. Huruvida den nationella lagstiftningen kan betraktas som motiverad beror dock på omständigheterna i det enskilda fallet, särskilt när det gäller önskad behandling.

Enligt rådets beslut om Europeiska handikappåret(2) skall varje medlemsstat inrätta eller utse ett nationellt samordningsorgan som skall ansvara för genomförandet av handikappåret på dess territorium. Detta organ skall bland annat ha till uppgift att utarbeta en strategi och fastställa prioriteringar för medlemsstaten i fråga. Det är därför det grekiska samordningsorganet som beslutar om huruvida handikappårets verksamhet i Grekland skall inriktas särskilt på funktionshindrade barn.

(1) Rådets förordning (EEG) nr 1408/71 av den 14 juni 1971 om tillämpningen av systemen för social trygghet när anställda, egenföretagare eller deras familjer flyttar inom gemenskapen, EGT L 82, 27.3.1980.

(2) Rådets beslut 2001/903/EG av den 3 december 2001 om Europeiska handikappåret 2003, EGT L 335, 19.12.2001.