SKRIFTLIG FRÅGA P-0050/99

från Paul Rübig (PPE) till kommissionen

(15 januari 1999)

Angående: Transaktionsavgifter vid betalning med kreditkort i utlandet

I och med införandet av kontanter i början av 2002 kommer växlingsavgifter att vara ett minne blott inom euroområdet. Enligt rykten tänker emellertid kreditkortsföretagen ta ut en så kallad transaktionsavgift eller hanteringsavgift i stället för de tidigare växlingsavgifterna. I samband med betalningar i en annan medlemsstat som tillhör den Ekonomiska och monetära unionen kommer man därför fortfarande att behöva betala 1 % av transaktionsvärdet. Detta sker för att ersätta förlusten av de tidigare inkomster från växlingsavgifter.

Hur bedömer kommissionen kreditkortföretagens införande av dessa avgifter, särskilt med tanke på den vikt som elektroniska betalningsmedel kommer att för den framtida handeln?

Vilka åtgärder tänker kommissionen vidta för att förhindra att sådana avgifter tas ut?

Svar från Mario Monti på kommissionens vägnar

(19 februari 1999)

Kommissionen håller med parlamentsledamoten om att valutariskerna mellan de nationella valutaenheterna i euroområdet och de avgifter som tas ut för att täcka dessa risker tillhör det förflutna från och med den 1 januari 1999.

Avgiftssystemet för kreditkort är ett komplicerat ämne som väcker ett antal frågor. Parlamentsledamoten utgår i från att skillnaden mellan köp- och säljkurser som bankerna tidigare använde som "avgift" för kreditkortsbetalningar i utländsk valuta endast hade ett syfte, nämligen att täcka eventuella valutarisker. Så såg inte bankerna i allmänhet på denna mellanskillnad. Den var oftast den enda avgift som togs ut av bankerna, vilket (enligt deras åsikt) gav intäkter som täckte de extra kostnaderna för utlandsbetalningar jämfört med inhemska betalningar. Delar av mellanskillnaden användes för att betala den internationella clearingcentral för kortbetalningar som clearar och överför transaktionsbeloppet.

Kommissionen är i likhet med parlamentsledamoten angelägen om att skillnaderna i kostnad mellan inhemska och utländska betalningar, det må gälla kreditkort, kreditöverföringar eller annat, försvinner. På en fri marknad kan detta emellertid endast uppnås genom åtgärder som uppmuntrar öppenhet och därigenom konkurrens. Tvång är ingen framkomlig väg.

Den ökade öppenhet som den ekonomiska och monetära unionen (EMU) leder till kommer att göra att kunderna ser vad de betalar i stället för att avgiften döljs i form av en skillnad mellan sälj- och köpkurs. I slutändan finns det i princip ingen anledning att ha kvar de högre avgifterna under förutsättning att bankernas kostnader för utlandstransaktioner inte märkbart överstiger motsvarande inhemska transaktioner. Fortfarande finns vissa betydande skillnader som främst beror på olika tekniska standarder. Om dessa skillnader försvinner borde kostnaderna kunna minskas.

Utöver de rekommendationer om öppenhet på detta område (rekommendation 98/286/EG(1)) som antagits, har kommissionen i flera år arbetat aktivt för att få bankerna att ta itu med olikheter i standarder för alla former av utlandsbetalningar och att skapa tätare förbindelser mellan systemen. Det finns kommittéer som arbetar med dessa frågor, till exempel den europeiska kommittén för bankrörelsestandarder. Kommissionen kommer även fortsättningsvis att uppmuntra bankerna att förbättra sina system.

Vidare kommer kommissionen att lägga fram ett meddelande under våren 1999 om betalningssystemen inom EMU. Vid det första sammanträdet med policygruppen för finansiella tjänster den 28 januari 1999 gavs klart uttryck för politiska önskemål om ett sådant meddelande. Denna grupp består av personliga företrädare för finansministrarna och ingår bland insatserna för finansiella tjänster. Gruppen enades om att införandet av euron hade gjort en hel del frågor aktuella, bland annat det faktum att infrastrukturen för att hjälpa allmänheten att göra beloppsmässigt små utlandstransaktioner är föråldrad i förhållande till utvecklingen på grossistnivå. I kommissionens meddelande kommer därför en fullständig strategi att skisseras som omfattar alla återstående hinder för effektiva detaljhandelsbetalningar i euro över gränserna, inklusive betalkort, checkar och överföringar.

(1) EGT L 130, 1.5.1998.