SKRIFTLIG FRÅGA E-0047/01

från Mauro Nobilia (UEN) till kommissionen

(22 januari 2001)

Ämne: De särskilda arbetsvillkoren för anställda vid Saipem och Saitre, bolag inom koncernen ENI, Italien

Anställda vid Saipem och Saitre, bolag inom koncernen ENI (Italien), som arbetar med borrningsarbeten i jord inom ramen för oljeletning, tjänstgör i veckoskift om 84 timmar. Denna särskilda arbetstagarkategori arbetar mellan 15 och 18 dagar i månaden med ett dagsschema som löper mellan kl. 8.00 på morgonen och kl. 20.00 på kvällen. Arbetstagarna tjänstgör oavsett väderlek, vilket innebär temperaturvariationer mellan + 40°C på sommaren och minusgrader på vintern. Denna arbetstagarkategori räknas ännu inte till kategorin arbetstagare med hårda arbeten som berättigar till särskilt skydd. Kan kommissionen kontrollera om det ovanstående är med sanningen överensstämmande och om

anställda vid Saipem och Saitre som arbetar med borrningsarbeten i jord har arbetstider som strider mot gällande gemenskapslagstiftning om arbetstider, samt utröna om denna särskilda kategori arbetstagare bör ges särskilt skydd för hårda arbeten med hänsyn till sagda arbetstider, till de särskilda klimatförhållanden under vilka de arbetar och till den höga risken för olycksfall?

Svar från Anna Diamantopoulou på kommissionens vägnar

(28 mars 2001)

Kommissionen kände inte till det fall som parlamentsledamoten beskriver. Bestämmelserna i rådets direktiv 93/104/EG av den 23 november 1993 om arbetstidens förläggning i vissa avseenden(1) skall i princip gälla för personer som arbetar med oljeborrning på land. Enligt direktivet är arbetstagare berättigade till en dygnsvila på minst 11 sammanhängande timmar per 24-timmarsperiod, till en rast då arbetsdagen är längre än sex timmar och till en oavbruten vilotid på 24 timmar under varje sjudagarsperiod. Dessutom föreskrivs att nattarbete skall begränsas till i genomsnitt åtta timmar under varje 24-timmarsperiod. Avvikelser från dessa bestämmelser tillåts i vissa begränsade fall. I direktivet föreskrivs också att den genomsnittliga arbetstiden under varje sjudagarsperiod inklusive övertid inte får överstiga 48 timmar. För beräkningen av genomsnittet medges en beräkningsperiod på fyra månader (med möjlighet att i vissa begränsade fall avvika från denna bestämmelse). Slutligen har arbetstagarna rätt till minst fyra veckors betald semester per år.

Italien har ännu inte formellt underrättat kommissionen om vilka nationella åtgärder som har vidtagits för att genomföra direktivet. Domstolen har fastställt att Italien har underlåtit att anta de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa detta direktiv (mål C-386/98, kommissionen mot republiken Italien, dom av den 9 mars 2000(2)).

När det gäller oljeborrning till havs, omfattades denna typ av arbete (annat arbete till sjöss) enligt artikel 1.3 i direktiv 93/104/EG ursprungligen inte av direktivet. Det omfattas däremot av Europaparlamentets och rådets direktiv 2000/34/EG av den 22 juni 2000 om ändring av rådets direktiv 93/104/EG om arbetstidens förläggning i vissa avseenden för att täcka sektorer och verksamheter som inte omfattas av det direktivet(3). Detta direktiv skall genomföras senast den 1 augusti 2003 (med undantag för läkare under utbildning).

Jordborrning vid mineralprospektering (kolväten, antingen olja eller gas) har särbehandlats av gemenskapen eftersom denna typ av verksamhet utgör en hög risk för arbetstagarna.

Som för all annan verksamhet gäller rådets direktiv 89/391/EEG av den 12 juni 1989 om åtgärder för att främja förbättringar av arbetstagarnas säkerhet och hälsa i arbetet(4) här till alla delar. Med beaktande av de särskilda arbetsförhållandena vid onshore- och offshoreanläggningar har det dock antagits ett särdirektiv, nämligen rådets direktiv 92/91/EEG av den 3 november 1992 om minimikrav för förbättring av arbetstagarnas säkerhet och hälsa inom den del av utvinningsindustrin som utnyttjar borrning(5).

I bilagan till detta direktiv fastställs bland annat minimikrav för hälsa och säkerhete i fråga om anläggningarnas stabilitet och hållfasthet, organisation och övervakning, skydd mot skadliga ämnen i luften och explosionsrisker och i fråga om arbetsplatser utomhus. I detta sammanhang bör man särskilt nämna det minimikrav som anges i punkt 18.3 i del A i bilagan, enligt vilken arbetsplatser utomhus skall vara utformade så att arbetstagarna skyddas mot ogynnsam väderlek.

Vidare finns det andra övergripande direktiv som fortfarande gäller inom denna sektor. Till dem hör bland annat rådets direktiv 86/188/EEG av den 12 maj 1986 om skydd för arbetstagare mot risker vid exponering för buller i arbetet(6), rådets direktiv 89/655/EEG av den 30 november 1989 om minimikrav för säkerhet och hälsa vid arbetstagares användning av arbetsutrustning i arbetet(7), ändrat genom rådets direktiv 95/63/EG av den 5 december 1995(8), rådets direktiv 89/656/EEG av den 30 november 1989 om minimikrav för säkerhet och hälsa vid arbetstagares användning av personlig skyddsutrustning på arbetsplatsen(10), rådets direktiv 90/269/EEG av den 29 maj 1990 om minimikrav för hälsa och säkerhet vid manuell hantering av laster där det finns risk för att arbetstagare

drabbas av skador, särskilt i ryggen(9). De behöriga myndigheterna i medlemsstaterna är skyldiga att kontrollera och övervaka tillämpningen av den nationella lagstiftning genom vilken dessa direktiv införlivas.

(1) EGT L 307, 13.12.1993.

(2) Rättsfallsamlingen 2000, s. I-1277.

(3) EGT L 195, 1.8.2000.

(4) EGT L 183, 29.6.1989.

(5) EGT L 348, 28.11.1992.

(6) EGT L 137, 24.5.1986.

(7) EGT L 393, 30.12.1989.

(8) EGT L 335, 30.12.1995.

(9) EGT L 156, 21.6.1990.

(10) EGT L 393, 30.12.1989.