SKRIFTLIG FRÅGA E-0089/02

från Erik Meijer (GUE/NGL) till kommissionen

(24 januari 2002)

Ämne: Negativa följder av att euron används som andra inhemska valuta vid köp av lyxbetonade tjänster och varaktiga konsumtionsvaror

1. I vilken mån förväntar sig kommissionen att euron skall komma att accepteras som betalningsmedel utanför EMU-medlemsstaternas territorium och utanför de andra områdena där euron införts? Tror kommissionen att det inte kommer att hända mer än att euron i de tre EU-medlemsstater som inte deltar i EMU tas emot i sådana varuhus, på sådana turistområden och på sådana inkvarterings- och förplägnadsställen på turistcentra som ofta besöks av personer från euroområdet? Eller väntar sig kommissionen att euron redan på kort sikt skall börja användas som inhemskt betalningsmedel i andra stater som har en anmärkningsvärt lägre levnadsstandard än EU i genomsnitt och en svag nationell valuta?

2. Den 7 januari 2002 betonade kommissionsledamoten Verheugen att det förväntas som en självklarhet att kandidatländerna för anslutning till EU skall införa euron, fastän flertalet av dessa länder för närvarande inte kan uppfylla stabilitetspaktens kriterier om årligt underskott i den offentliga sektorns budget samt om en övre gräns för statsskulden. Avsåg han med detta att skapa ökade möjligheter för dessa länder att använda euron som inhemskt betalningsmedel, utan att gå med i EMU?

3. Förväntar sig kommissionen nu, efter att det skett en övergång från tolv nationella valutor till euro, att det utanför EU:s och EMU:s territorium skall uppstå områden där lönerna för de flesta låglönegrupperna under en längre tid framöver skall fortsätta att betalas ut med sådana lagliga betalningsmedel som varit gångbara sedan gammalt, medan däremot priserna framför allt på varaktiga konsumtionsvaror och lyxbetonade tjänster i allt högre grad kommer att anges och beräknas i euro?

4. Håller kommissionen med mig om att en sådan situation, där folk blir tvungna att växla pengar för sin inhemska konsumtion så att de hela tiden är utsatta för risken att det skall inträffa förändringar i växelkursen mellan den lokala valutan och euron så att deras köpkraft försämras, kan jämföras med situationen i vissa länder i tredje världen där den amerikanska dollarn redan länge spelat en dylik roll som andra valuta?

5. Vad gör EU:s organ för att undvika att det i tredje länder som kommer under eurons inflytande skall uppstå en växande tudelning mellan rika och fattiga samt för att undvika att det inträder förhållanden av det slag som kring årsskiftet uppträtt i Argentina som en följd av att peson undanträngts av dollarn?

Svar från Pedro Solbes Mira på kommissionens vägnar

(16 april 2002)

Precis som är fallet med andra stora internationella valutor, t.ex. US-dollarn, kan man anta att euron kommer att accepteras som betalningsmedel i många områden utanför euroområdet (t.ex. i

turistområden, av hotell etc.), jämte den nationella valutan. Vissa företag och stora återförsäljare, i synnerhet i länder som från början inte deltar i eurosamarbetet, har redan meddelat att de kommer att acceptera betalningar i euro. Detta kommer särskilt att gälla för områden såsom länderna på Balkan, där EU-valutorna, särskilt den tyska marken, tidigare har använts i stor utsträckning. Dock tror man inte att euron kommer att användas som inhemskt betalningsmedel i någon större utsträckning, förutom i Montenegro och Kosovo.

Efter anslutningen förväntas kandidatländerna att införa euron, dock inte omedelbart, utan först då de uppfyller de nödvändiga kriterierna för införandet, vilka fastställs i EG-fördraget. Dessa länder kommer att behandlas på precis samma sätt som de första deltagarna i eurosamarbetet när det gäller bedömningen av om de har nått den höga grad av varaktig konvergens som möjliggör att de får införa den gemensamma valutan (se bilagan för detaljer om den institutionella ramen). Kommissionen har ingen synpunkt på hur privata aktörer i länder utanför EU använder euron som en internationell valuta.

Valet av penning- och valutapolitik och växelkurssystem i länder utanför EU är en inrikespolitisk fråga, som måste ses som en del i den totala ekonomiska politiken. Detta bestäms av de berörda länderna, och kan inte leda till särskilda förpliktelser för EU:s del. Förutom en livlig dialog om den ekonomiska politiken, stödjer emellertid EU genom sin bistånds- och utrikespolitik både tekniskt och ekonomiskt tredje länders arbete att minska fattigdomen och genomföra ekonomiska reformprogram.

Bilaga: Det institutionella ramverket för medverkan i EMU

EU gick in i den tredje etappen av EMU den 1 januari 1999. Från och med anslutningen kommer de nya medlemsstaterna att delta i den ekonomiska och monetära unionen och omfattas av de rättigheter och skyldigheter som utgör den tredje etappen. Enligt EG-fördraget, och om man bortser från en situation där ett land väljer att stå utanför, är en medlemsstat endera en medlemsstat som har anslutit sig till euron eller en medlemsstat med undantag. Enligt EG-fördraget föregås beslutet att införa euron av förfarandet i artikel 121.1 (f.d. artikel 109j.1). Den nya medlemsstaten kan inte införa euron vid anslutningen eftersom detta förfarande, som bl.a. kräver en utvärdering av hur hållbar den offentliga sektorns finansiella ställning är enligt artikel 104.6 (f.d. artikel 104c.6), inte kan tillämpas före inträdet. Den nya medlemsstaten kommer inte heller att ha deltagit i växelkursmekanismen, då den inte är öppen för kandidatländerna före inträdet. Enligt EG-fördraget fattas därför ett beslut om undantag i enlighet med förfarandet i artiklarna 121 och 122. Därför måste den nya medlemsstatens ställning som medlemsstat med undantag, vars konsekvenser anges i artikel 122.3 i EG-fördraget, istället fastställas i anslutningsfördraget. Endast efter det att artikel 104 tillämpats och medlemsstaten deltagit i växelkursmekanismen, kan man fatta ett beslut om huruvida den nya medlemsstaten uppfyller de nödvändiga kriterierna för införandet av euron enligt EG-fördraget.