SKRIFTLIG FRÅGA P-0901/00

från Robert Evans (PSE) till kommissionen

(21 mars 2000)

Ämne: Reseledare och guider

Jag har förstått att kommissionen har varit involverad i denna fråga tidigare och att den är mycket medveten om de svårigheter som reseledare upplever när de försöker utöva sin rätt att arbeta i andra EU-länder.

Medlemmar av den internationella föreningen för reseledare i London har kontaktat mig. Visserligen inser de den klara skillnaden i benämningen guide, en person som ska kunna guida i historiska monument och museer, men de anser att det innebär orimliga restriktioner när man tänjer ut denna definition och ställer orimliga krav på kvalifikationer för guider (på vissa ställen måste guiden vara bosatt på orten).

Exempel där reseledare har blivit bötfällda för att ha följt grupper från en buss till en restaurang har nämnts som inte ovanliga.

Ämnar kommissionen vidta ytterligare åtgärder i detta avseende för att reda ut denna oreda och avskaffa dessa restriktioner?

Svar avgivet av Frederik Bolkestein på kommissionens vägnar

(13 april 2000)

Frågan om de svårigheter, som möter reseledare, när de utövar sitt yrke utomlands, väcktes hos kommissionen av sådana berörda yrkessammanslutningar som European Tour Operators Association (ETOA), European Travel & Tourism Action Group (ETAG) och International Road Transport Union (IRU). När det gäller denna fråga i allmänhet skulle kommissionen vilja hänvisa parlamentsledamoten till de svar som avgavs av kommissionen på E. Kellett-Bowmans skriftliga fråga nr E-2615/96(1) och K. Daskalakis skriftliga fråga nr E-797/98(2). Kommissionens arbetsdokument om turistguider, som antogs 1997, innehåller alla viktiga detaljer om tillämplig gemenskapslagstiftning(3).

Parlamentsledamoten antyder att International Association of Tour Managers (IATM) uppfattar två inskränkningar som orimliga: tolkningen av definitionen på museer och historiska monument samt överdrivna krav på yrkeskvalifikationer för turistguider.

När det gäller den första punkten konstaterar kommissionen att domstolen i sina domar om turistguider (domarna av den 26 februari 1991, mål C-154/89 Frankrike [1991] REG I-659, C-180/89 Italien [1991] REG I-709 och C-198/89 Grekland [1991] REG I-727), tydligt fastslog att kravet på innehav av yrkeslicens för att få tillhandahålla tjänster som turistguide inkräktar på friheten att tillhandahålla tjänster, där dessa tjänster består i att guida turister på andra platser än museer och historiska monument som endast får besökas med en specialutbildad guide. Följaktligen begränsas tillhandahållandet av tjänster av turistguider, som kommer från andra medlemsstater av detta undantag. När det gäller de museer och historiska minnesmärken, som omfattas av särskilda nationella bestämmelser, måste turistguider rätta sig efter nationell lagstiftning. Kommissionen har noggrant undersökt den lagstiftning, som antagits av medlemsstaterna för att efterkomma dessa domar, och funnit den överensstämma med gemenskapens lagstiftning i enlighet med principerna för subsidiaritet och proportionalitet. Kommissionen anser i avsaknad av i domstolen fastlagda detaljerade tolkningskriterier att undantaget för museer och historiska monument som endast får besökas med en specialutbildad guide kan tolkas i enlighet med proportionalitetsprincipen.

Enligt denna princip måste de nationella lagar, som inskränker de friheter, som upprättats genom EG-fördraget, stå i proportion till uppsatta mål. Domstolen fastslog, att avsikten med detta undantag är att skydda allmänintresset och den rätta förståelsen för platser och föremål av historiskt intresse och att säkerställa största möjliga spridning av kunskaper om konstskatter och kulturarv i en medlemsstat (se dom av den 26 februari 1991 i mål C-154/89, paragraf 21). Proportionaliteten i den lagstiftning, som antagits av varje medlemsstat för att efterkomma domstolsutslagen om turistguider, skall följaktligen för varje plats eller varje kategori av platser, som faller under undantaget, vägas mot kravet på en specialutbildad guide för att skydda den rätta förståelsen för platser och föremål av historiskt intresse och för att säkerställa största möjliga spridning av kunskaper om konstskatter och kulturarv. En sådan bedömning ankommer i första hand på den berörda medlemsstaten, emedan det är de nationella myndigheterna, som är bäst lämpade att bedöma lokala historiska, kulturella och konstnärliga intressen. Kommissionen anser att en alltför vid tolkning av detta undantag täckande praktiskt taget alla museer och historiska minnesmärken skulle kunna strida mot domstolens domar.

När det gäller den andra punkten står det varje medlemsstat fritt att, i avsaknad av harmonisering av utbildning och övriga villkor för tillträde till ett yrke, reglera yrken inom sitt territorium och att uppställa kvalifikationsnivåer för deras utövande. När medlemsstater reglerar turistguidesyrket gäller rådets direktiv 89/48/EEG av den 21 december 1988 om en generell ordning för erkännande av examensbevis över behörighetsgivande högre utbildning som omfattar minst tre års studier(4), och rådets direktiv 92/51/EEG av den 18 juni 1992 om en andra generell ordning för erkännande av yrkesutbildning, som kompletterar direktiv 89/48/EEG(5). Såvitt kommissionen har sig bekant gäller ej i någon medlemsstat villkoret om hemvist för att bli erkänd som turistguide. Kommissionen har aldrig erhållit några klagomål över att en medlemsstat skulle ha underkänt kvalifikation

som turistguide eller över några särskilda problem vid förfarandet för erkännande inom detta område. De berörda uppmanas låta kommissionen få veta om sådana krav föreligger.

När det gäller bötfällning av reseledare tycks problemet huvudsakligen bero på en sammanblandning av reseledar- och turistguidesyrkena. Enligt subsidiaritetsprincipen vilar ansvaret för bestämningen av innehållet i dessa båda yrken på medlemsstaterna. De uppgifter på detta område som hittills nått kommissionen antyder ej något bruk som skulle kunna utgöra en överträdelse av EG-fördraget. Kommissionen skulle icke desto mindre vilja erinra parlamentsledamoten om att artikel 49 (f. d. artikel 59) i EG-fördraget (frihet att tillhandahålla tjänster) kan få direkt verkan och att enskilda däri tillerkänns rättigheter, som nationella myndigheter måste respektera. De berörda skyddar följaktligen bäst sina rättigheter genom att vädja till nationella domstolar för att enligt deras lagar upphäva sådana bötesstraff.

(1) EGT C 72, 7.3.1997.

(2) EGT C 323, 23.10.1998.

(3) SEK(1997) 837 slutlig.

(4) EGT L 19, 24.1.1989.

(5) EGT L 209, 24.7.1992.