SKRIFTLIG FRÅGA E-0719/02

från Erik Meijer (GUE/NGL) till kommissionen

(15 mars 2002)

Ämne: Obetalda skador på miljön och kompensation för att en hög nivå på miljöskyddet medfört nackdelar inom konkurrensen för jordbruksproducenter

1. Anser kommissionen att också de kostnader som jordbruket förorsakar för miljön och som kommer att bli en börda för andra samhällsaktörer eller som andra generationer kommer att få dras med, också bör tas med vid bedömningen av den hållbara karaktären hos olika system för jordbruk, framför allt med hänsyn till konsekvenserna av att mineralbalansen störs av ammoniak, nitrat och fosfat till följd av att kreatursfoder importeras och konstgödsel används i stor skala, liksom också av koppar och kadmium till följd av att det används kemiska bekämpningsmedel?

2. Varför görs det fortfarande undantag för jordbrukssektorn vid tillämpningen av den gängse principen om att förorenaren betalar, så att jordbruksföretagen visserligen får betala för de förebyggande åtgärderna men på det hela taget ännu inte för själva föroreningen?

3. Har den omständigheten att inkomsterna inom jordbruket uppstår på ett sätt som inte är vanligt inom andra sektorer (inte mycket lönearbete, många familjeföretag) bidragit till att besparingar inom denna näringsgren lättast kan åstadkommas genom att man ägnar mindre pengar och uppmärksamhet åt konsekvenserna för miljön?

4. Kan kommissionen hålla med om att produkter från jordbruksföretag med ekologisk odling jämförelsevis sett bör vara billigare på marknaden än produkter från sådana jordbruksföretag som bedriver sin verksamhet på de sätt som är vanligast, i och med att de sistnämnda företagen bör ersätta de skador de orsakar på miljön med sin verksamhet?

5. Håller kommissionen med om att det sätt att övervältra miljökostnaderna på andra, vilket finns beskrivet i föregående fråga, kan betraktas som en form av illojal konkurrens mellan, konkret uttryckt, sedvanligt jordbruk och ekologiskt jordbruk?

6. Anser kommissionen det skulle vara möjligt att internalisera miljökostnaderna inom jordbruket, på det sätt som nu eftersträvas också inom transporterna, så att en jämförelse mellan produktionskostnaderna skulle utfalla till fördel för de minst förorenande företagen och till nackdel för dem som förorenar mer?

7. Kommer möjligheten till internalisering eftertryckligen att tas med vid arbetet med att förbereda den ändring som avser användningen av ekonomiska medel för den gemensamma jordbrukspolitiken och är tänkt att genomföras under de kommande åren?

Svar från Franz Fischler på kommissionens vägnar

(22 april 2002)

1. Kommissionen är övertygad om att jordbruket, i likhet med alla andra sektorer och enskilda medborgare, måste iaktta lagstiftningen på miljöområdet och minska miljöpåverkan i linje med samhällets förväntningar. Kommissionen anser att detta är en förutsättning för att man skall kunna skapa en hållbar utveckling inom jordbruket. Detta har även understrukits genom att kommissionen särskilt anger miljöskyddskrav i de gemensamma bestämmelserna för system för direktstöd inom ramen för den gemensamma jordbrukspolitiken (se artikel 3 i rådets förordning (EG) nr 1259/1999 av den 17 maj 1999)(1).

2. Kommissionen önskar påpeka att jordbruket inte på något sätt är befriat från principen om att förorenaren betalar. Jordbruket måste, som alla andra sektorer, följa miljölagstiftningen och stå för de kostnader som följer. Lagstiftningen är både gemenskapslagstiftning och nationell lagstiftning och omfattar en lång rad miljöfrågor som att motverka förorening från produktionsmedel i jordbruket (nitrater och växtskyddsmedel) och bevarandet av naturliga habitat och biologisk mångfald.

3. Även lantbrukarna är utsatta för konkurrens och ekonomisk hållbarhet innebär oftast att man måste producera till konkurrenskraftiga priser. Denna konkurrenskraft skall naturligtvis inte uppnås på miljöns bekostnad. Lantbrukarna måste därför i likhet med andra producenter och medborgare följa vissa klart definierade miljöbestämmelser.

4. Kommissionen anser inte att den ekologiska produktionen skulle bli billigare genom att lantbrukare som odlar med konventionella metoder åläggs striktare och, därmed mer kostsamma, miljökrav. Det är emellertid möjligt att anta att striktare miljökrav skulle stärka det ekologiska jordbrukets ställning gentemot det konventionella jordbruket, om det ekologiska jordbruket kan leva upp till dessa krav till lägre kostnad.

5. Då både det konventionella och det ekologiska jordbruket omfattas av samma miljökrav kan kommissionen inte ställa sig bakom ett uttalande om att konkurrensen mellan dessa båda skulle vara orättvis, åtminstone inte om medlemsstaterna ser till att miljökraven efterlevs, vilket de i många fall emellertid inte gör. Kommissionen anser dock att det ekologiska jordbruket gynnar miljön utöver vad de juridiska kraven gäller. Det är på grundval av detta som det betalas ut stöd till miljöåtgärder inom jordbruket, vilket beräknas utifrån kostnadsskillnaderna mellan ekologiskt och konventionellt jordbruk. Utbetalningar till lantbrukare som bedriver ekologiskt jordbruk är stödberättigande inom ramen för miljöåtgärderna till förmån jordbruket under programmen för landsbygdens utveckling och medlemsstaterna använder sig av denna möjlighet i varierande omfattning.

6. Begreppet internalisering av miljökostnaderna innebär i sig, i likhet med begreppet förorenaren betalar, att det åligger den huvudsaklige förorenaren att stå för de kostnader som uppstår på grund av miljökraven. Kommissionen ställer sig därför tvekande till att belöna efterlevnad av obligatoriska miljökrav. Situationen är däremot en annan när det är fråga om lantbrukare som åtar sig att skapa miljövinster som går utöver vad som krävs i miljölagstiftningen. Utöver denna referensnivå som brukar kallas god jordbrukssedd kan lantbrukarna överväga att använda sina produktionsfaktorer för att skapa värdefulla miljövinster. Och det förefaller lämpligt att stödja lantbrukarna i detta genom finansiella bidrag då arbetet görs på frivillig bas och enligt avtal inom ramen för miljöåtgärderna till förmån för jordbruket.

7. Som kommissionen angav i meddelandet En strategi för hållbar utveckling i Europeiska unionen som presenterades i Göteborg, är stärkandet av den andra pelaren av den gemensamma jordbrukspolitiken (GJP), särskilt miljöåtgärderna till förmån för jordbruket, ett av de viktigaste målen för den framtida utvecklingen av den gemensamma jordbrukspolitiken.

(1) EGT L 160, 26.6.1999.