SKRIFTLIG FRÅGA E-0334/03

från Cristiana Muscardini (UEN) till rådet

(10 februari 2003)

Ämne: Natos utvidgning och Europeiska unionens försvarspolitik

Vid toppmötet mellan Natos 19 stats- och regeringschefer, som hölls i Prag den 21 och 22 november 2002, i närvaro av ledarna för Atlantpaktens 27 associerade stater, vilka tillsammans med toppmötet utgör Euroatlantiska partnerskapsrådet, tog man ställning till bl a två grundläggande frågor, såhär tre år efter de tre första postsovjetiska staternas inträde i Nato: moderniseringen av Natos strategiska kapacitet samt dess utvidgning.

Omformuleringen av Atlantpaktens politisk-strategiska profil har blivit nödvändig på grund av all fler olika källor till instabilitet och osäkerhet (i jämförelse med det en gång dominerande hotet från Sovjet) och på grund av de nya uppgifter som Nato åtog sig i sina strategiska koncept från 1991 och 1999, och som syftade till att motarbeta spridningen av massförstörelsevapen, den internationella terrorismen och den organiserade brottsligheten. Efter vad som framkom i Prag, verkar Atlantpakten förbli det politiska och militära navet i Europas nya säkerhetspolitik, även om man inte på toppmötet lyckades lösa alla Atlantpaktens egna politiska och institutionella problem.

Kan rådet svara på följande frågor:

1. Anser rådet att Nato är en allians i ordets traditionella betydelse, eller ett embryo till ett nytt, effektivare kollektivt säkerhetssystem?

2. I vilken riktning utvecklar sig förhållandet mellan Europeiska unionen och Förenta staterna inom Nato?

3. På det militära planet, hur kommer EU:s snabbinsatsstyrka att förhålla sig till Natos insatsstyrka, med tanke på att 17 av Natos 19 medlemsländer är europeiska?

4. Vilken roll kommer Västeuropeiska unionen (VEU) att spela i detta sammanhang?

5. Är det tänkbart att konceptet förstärkt samarbete kan uppbringa tillräcklig kapacitet för att garantera en självständig försvarspolitik för de anslutna staterna?

Svar

(21 juli 2003)

Rådet erinrar den ärade parlamentsledamoten om att rådets inte har behörighet att bedöma en annan internationell organisations egenskaper och effektivitet, t.ex. Natos, och att det i förbindelserna mellan Europeiska unionen och Förenta staterna pågår en direkt och oavbruten bilateral dialog på alla nivåer inom ramen för den nya transatlantiska agendan.

På samma sätt vill rådet erinra den ärade parlamentsledamoten om att de stater som är medlemmar i både Nato och EU kan ställa sina styrkor till förfogande för både den ena och/eller den andra organisationen. När det gäller sådana enheter som är avsedda att ingå i snabbinsatsstyrkan kan de stå båda organisationerna till förfogande och vid behov sättas in enligt respektive organisations egna förfarande.

När det gäller EU:s snabbinsatsstyrka har rådet enats om att ålägga sina förberedande organ att snarast möjligt slutföra arbetet på grundval av följande allmänna principer:

- Reaktion inom 5 till 30 dagar, eller tidigare.

- Uppstramning av krishanteringsförfaranden i enlighet med de operativa kraven på snabb reaktion.

- Försiktighetsplanering byggd på exempel på scenarier.

- Specifikt fastställande av snabbinsatsstyrkorna i styrkekatalogen.

- Formerna för användning av det överenskomna ramnationskonceptet samt av andra koncept som man kommer överens om.

I enlighet med slutsatserna från Europeiska rådet i Nice den 7, 8 och 9 december 2000 och VEU:s ministerråd i Marseille den 13 november 2000, antog rådet principbesluten om införlivande av VEU:s relevanta uppgifter i området för Petersberguppdragen.

Genom Nicefördraget har en ny artikel 27b införts i Fördraget om Europeiska unionen där det anges att det närmare samarbete som upprättats genom fördraget inte kan avse frågor som har militära eller försvarsmässiga konsekvenser. En utredning om eventuell ändring av dessa bestämmelser är under alla omständigheter avhängigt av det arbete som för närvarande görs inom ramen för Konventet om Europas framtid.