SKRIFTLIG FRÅGA E-3590/97 från Marjo Matikainen-Kallström (PPE) till kommissionen (13 november 1997)

Ämne: Bättre kommunikationsförbindelser för att trygga medborgarnas säkerhet

Den fria rörligheten för farliga fångar kan få mycket allvarliga följder. Det här är något som man nyligen nödgades konstatera i Finland då två poliser dödades av en dansk förrymd fånge.

Jag vill fråga Europeiska kommissionen vad den ämnar göra för att förbättra informationsförbindelserna mellan polisväsendet i olika länder så att liknande händelser kan hindras i framtiden? På vilket sätt kommer kommissionen att säkerställa att uppgifter om fångar som rymt från olika fängelser eller befinner sig på permission når alla medlemsländer på ett så effektivt sätt som möjligt, så att man till exempel när det gäller rymningar kan vara i beredskap överallt och i stånd att reagera?

Tänker kommissionen satsa på Europol som ju har möjlighet att koordinera polissamarbetet mellan olika länder?

Jag frågar ytterligare en gång på vilket sätt kommissionen tänker beakta överförandet av information och informationsteknikens snart sagt obegränsade möjligheter samt det tilltagande samarbetet mellan medlemsstaterna i unionen då Schengenavtalet träder i kraft?

Gemensamt svar på de skriftliga frågorna E-3590/97 och E-3647/97 ingivna av Anita Gradin för kommissionen (16 januari 1998)

I den mån som parlamentsledamöternas frågor gäller samarbete inom Europeiska unionen, skall det påpekas att polisiärt samarbete i allmänhet och via Europols narkotikaenhet och det framtida Europol i synnerhet, är begränsat till bekämpning av allvarliga former av internationell brottslighet. Man måste hålla isär detta från problemet med förrymda fångar och brottslingar på permission, problem som vanligtvis behandlas bilateralt eller via Interpol. Eftersom Amsterdamfördraget kommer att utöka det polisiära samarbetet till att omfatta förebyggande, uppdagande och utredning av brott i allmänhet, kan frågan huruvida det spörsmål parlamentsledamöterna tar upp omfattas av detta samarbete besvaras först när Amsterdamfördraget trätt i kraft. När det gäller samarbete i rättsliga frågor och utlämning, finns det överenskommelser mellan medlemsstaterna för att hantera förrymda fångar och andra som ställts inför rätta för allvarliga brott, bl.a. häktning i väntan på en formell begäran om utlämning. Dessa frågor regleras genom ett antal internationella konventioner, främst 1957 års Europeiska utlämningskonvention. Konventionerna har kompletterats och deras tillämpning underlättats genom 1996 års konvention om utlämning mellan Europeiska unionens medlemsstater, som befinner sig på ratificeringsstadiet.

Enligt det gällande Fördraget om Europeiska unionen saknar kommissionen initiativrätt när det gäller polisiärt och straffrättsligt samarbete. Genom Amsterdamfördraget kommer kommissionen att ges en sådan rätt.

Genom ett protokoll till Amsterdamfördraget införlivas Schengenregelverket inom Europeiska unionen. Detta kommer att ske när fördraget träder i kraft, men innebär inte att Schengenavtalen blir automatiskt tillämpliga. När Amsterdamfördraget träder i kraft tillämpas inte Schengenavtalen ännu i medlemsstaterna. För de medlemsstater som under tiden har tillträtt Schengenavtalen, men som inte börjat tillämpa dem före ikraftträdandet, är det rådets sak att bestämma när Schengenavtalen skall börja tillämpas. När det gäller de länder som inte har tillträtt Schengenavtalen, Förenade kungariket och Irland, föreskriver protokollet om införlivande av Schengenregelverket att de kan begära att få tillämpa hela eller delar av regelverket. Rådets beslut i anledning av en sådan begäran fattas med enhällighet bland Schengenavtalens medlemsstater och den medlemsstat som framställt begäran.