SKRIFTLIG FRÅGA E-2318/02

från Ole Krarup (GUE/NGL) till kommissionen

(26 juli 2002)

Ämne: Rambeslut och valfrihet

Mot bakgrund av aktuella förslag till rambeslut särskilt förslag till rambeslut om en europeisk arresteringsorder(1) och förslag till rambeslut om bekämpande av rasism och främlingsfientlighet(2) ber jag om en redogörelse för kommissionens uppfattning om vilka närmare villkor som bör föreligga för att rambeslut skall komma till användning.

Frågan handlar i synnerhet om den frihet som enligt artikel 34.2 b) i EU-fördraget tillkommer medlemsstaterna beträffande valet av medel. Å ena sidan förutsätter EU-fördraget att medlemsstaterna skall ha frihet att välja, men å andra sidan verkar de två ovannämnda fallen utesluta sådan valfrihet. Vilken minimal grad av valfrihet anser kommissionen vara en nödvändig förutsättning för att lagstiftningen, med hänsyn tagen till artikel 34.2 b), skall kunna ske i form av rambeslut (i stället för i form av direktiv eller förordning)? Har kommissionens rättstjänst yttrat sig om detta? Vänligen bifoga till svaret eventuella sådana yttranden.

(1) KOM(2001) 522 EGT C 332 E, 27.11.2001, s. 305.

(2) KOM(2001) 664 EGT C 75 E, 26.3.2002, s. 269.

Svar från António Vitorino på kommissionens vägnar

(31 oktober 2002)

Artikel 34.2 b i Fördraget om Europeiska unionen hänvisar till att rambeslut är det instrument som skall användas för att tillnärma medlemsstaternas lagar och andra författningar på de områden som ingår i avdelning VI i Fördraget om Europeiska unionen. Rambeslut skall vara bindande för medlemsstaterna när det gäller de resultat som skall uppnås men skall överlåta åt de nationella myndigheterna att bestämma form och tillvägagångssätt.

Kommissionen instämmer inte i att förslagen(1) begränsar medlemsstaternas valfrihet. Tvärtom förpliktar rambeslut bara medlemsstaterna att vidta nationella åtgärder för att åstadkomma den grad av tillnärmning av lagar och förordningar som krävs i en given bestämmelse. Rambeslut kan i denna mening jämföras med direktiv enligt artikel 249 i EG-fördraget för områden som regleras i EG-fördraget. Ett direktiv skall med avseende på det resultat som skall uppnås vara bindande för varje medlemsstat till vilken det är riktat, men skall överlåta åt de nationella myndigheterna att bestämma form och tillvägagångssätt för genomförandet. I motsats till direktiv har rambeslut dock inte direkt effekt. En annan viktig skillnad mellan dessa båda typer av rättsakter är att kommissionen inte kan inleda överträdelseförfaranden enligt artikel 226 i EG-fördraget mot medlemsstater som inte fullgör sina skyldigheter enligt ett rambeslut, vilket är möjligt avseende direktiv.

Om en medlemsstat vill bestrida hur ett rambeslut tolkas eller tillämpas skulle saken kunna prövas av EG-domstolen på de villkor som anges i artikel 35.7 i Fördraget om Europeiska unionen.

Parlamentsledamotens begäran om att få en kopia av rättstjänstens yttranden i frågan kommer att behandlas enligt förordning (EG) nr 1049/2001 om allmänhetens tillgång till Europaparlamentets, rådets och kommissionens handlingar(2).

(1) Rådet antog den 13 juni 2002 rambeslutet om en europeisk arresteringsorder och överlämnande mellan medlemsstaterna (EGT L 190, 18.7.2002).

(2) EGT L 145, 31.5.2001.