ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
SKRIFTLIG FRÅGA E-3760/00

från Raffaele Costa (PPE-DE) till kommissionen

(4 december 2000)

Ämne: Reglering för indrivning av fordringar

I Italien regleras indrivningsverksamheten för närvarande i artikel 115 i den sammanfattande lagen om allmän säkerhet (T.U.L.P.S.) som antogs genom kungligt dekret nr 773 av den 18 juni 1931.

Genom ministeriellt cirkulär 559/C 22103.1205 av den 2 juli 1996 begränsade det italienska inrikesministeriet indrivningsföretagens verksamhet till den provins där de godkänts och där företagen har sitt huvudkontor.

Kan kommissionen ange om denna begränsning är förenlig med fördragen och gemenskapslagarna, där medlemsstaterna har förbundit sig att inte inskränka friheten att tillhandahålla tjänster, som faktiskt även innefattar indrivningsverksamhet för tredje personer?

Kompletterande svarfrån Frederik Bolkestein på kommissionens vägnar

(18 december 2001)

Kommissionen har i enlighet med sitt första svar på denna skriftliga fråga anmodat de italienska myndigheterna att sända uppgifter om den italienska lagstiftningen när det gäller indrivning av fordringar.

Denna anmodan skickades i februari 2001, men hittills har inget svar inkommit.

Kommissionen anser att viss osäkerhet kvarstår när det gäller den italienska lagstiftningens överensstämmelse med artiklarna 43 (f.d. artikel 52) och 49 (tidigare artikel 59) i EG-fördraget, som förbjuder alla inskränkningar i den fria etableringsrätten och i rätten att fritt tillhandahålla tjänster på den inre marknaden.

Enligt den italienska lagstiftningen krävs det faktiskt ett förhandstillstånd för att bedriva sådan verksamhet och dessutom gäller detta tillstånd endast i den provins där det utfärdats av den lokala polismyndigheten.

Mot bakgrund av relevant lagstiftning på detta område och det faktum att det inte finns andra upplysningar, visar det sig att denna ordning gäller alla företag utan någon åtskillnad mellan företag som är etablerade i Italien eller dem som tillhandahåller tjänster och att det således inte tas någon hänsyn till krav som redan uppfyllts av ett företag i dess ursprungsmedlemsstat.

Efter att formellt ha registrerat den skriftliga frågan från parlamentsledamoten i registret över klagomål kommer kommissionen inom kort att besluta om huruvida den skall sända en formell underrättelse till Italien inom ramen för överträdelseförfarandet enligt artikel 226 (f.d. artikel 169) i EG-fördraget.
SKRIFTLIG FRÅGA E-3757/00

från Carlos Ripoll y Martínez de Bedoya (PPE-DE) till kommissionen

(4 december 2000)

Ämne: Interreg-programmet

Kan provinsen Almería i den autonoma regionen Andalusien delta i Interreg-programmen?

Om inte, vilken är då orsaken, för provinsen är ju belägen mitt emot Nordafrikas kust?

Svar från Michel Barnier på kommissionens vägnar

(12 februari 2001)

Under programperioden 20002006 är den spanska provinsen Almería, som tillhör den autonoma regionen Andalusien, stödberättigad via programmen Västra Medelhavet och Sydvästeuropa. Dessa program ingår både i del B (transnationellt samarbete) av gemenskapsinitiativet Interreg III och i del C av samma initiativ.

Programmet Västra Medelhavet syftar till transnationellt samarbete mellan berörda europeiska områden och länderna i Nordafrika. Programförslagen har nyligen lämnats in till kommissionen av de berörda medlemsstaterna. Via ERUF kommer i runda tal 97 miljoner euro att anslås till det här programmet, samtidigt som 66,135 miljoner går till programmet Sydvästeuropa.

Däremot får Almería inte något stöd under del A (gränsöverskridande samarbete) av Interreg III. Samarbete av det här slaget skall ske i ett landområde som sträcker sig över gränsen mellan två eller fler medlemsstater. I de fall där gränser till havs kan bli aktuella rör det sig endast om undantagsfall.
SKRIFTLIG FRÅGA E-3905/00

från Dorette Corbey (PSE) till kommissionen

(13 december 2000)

Ämne: BSE: finansiering av destruktion

Nederländernas riksrevisionsverk offentliggjorde nyligen vad som framkommit vid en undersökning av hur lagar och andra författningar angående destruktion av animaliskt material genomförts i praktiken. Därvid drogs den slutsatsen att de höga avgifterna för hämtning av material som är behäftat med stora risker leder till att produktionsanläggningarna avlämnar färre kadaver.

1. Anser kommissionen att de höga avgifterna för destruktion stämmer överens med en politik som inriktar sig på att i största möjliga utsträckning skydda konsumenten?

2. Anser kommissionen att skillnader i avgifterna för destruktion mellan olika medlemsstater innebär ett slags snedvridning av konkurrensen?

3. Har kommissionen några planer på att vidta åtgärder för att harmonisera finansieringen av destruktionen?

Svar från David Byrne på kommissionens vägnar

(7 mars 2001)

1. Kommissionen fäster stor vikt vid konsumentskydd. Destruktion av animaliskt högriskmaterial är en viktig åtgärd vars kostnad inte bör vara så hög att man riskerar att den inte vidtas.

2. Skillnader mellan medlemsstaterna vad gäller avgifter för vissa tjänster kan inverka på producenters konkurrenskraft. I avsaknad av harmonisering på gemenskapsnivå vidtar medlemsstaterna enskilt åtgärder för att sänka kostnaderna för vissa tjänster. Så länge dessa åtgärder är förenliga med gemenskapslagstiftningen, framförallt med reglerna för statligt stöd, beror skillnaden i avgiftsnivå på medlemsstaters politiska beslut inom respektive behörighetsområde.

Ett färskt exempel på harmonisering på gemenskapsnivå är artikel 4.2 i kommissionens förordning (EG) nr 2777/2000 av den 18 december 2000, om undantagsåtgärder till stöd för nötköttsmarknaden, i dess ändrade lydelse(1). Vad gäller ordning för uppköp och destruering av djur föreskrivs det att alla kostnader från transport av djuret till slakteriet till dess slutliga destruktion, med undantag av gemenskapens medfinansiering, skall finansieras av nationella myndigheter.

3. I förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om hälsobestämmelser för animaliska biprodukter som inte är avsedda att användas som livsmedel(2), fastställs det att en rapport om ekonomiskt stöd i medlemsstaterna för bearbetning och bortskaffande av animaliskt material, skall sammanställas av kommissionen. Rapporten skall åtföljas av lämpliga förslag.

(1) EGT L 321, 19.12.2000. Förordningen senast ändrad av kommissionens förordning (EG) nr 111/2001, EGT L 19, 20.1.2001.

(2) KOM(2000) 574 slutlig.
SKRIFTLIG FRÅGA E-3682/00

från Daniel Varela Suanzes-Carpegna (PPE-DE) till kommissionen

(29 november 2000)

Ämne: Tilldelning och utnyttjande av anslag ur strukturfonderna i mål 1-regionerna

1. Kan kommissionen upplysa om den totala anslagstilldelningen från Europeiska regionala utvecklingsfonden (ERUF) till varje enskild mål 1-region i EU under programperioden 19941999?

Kan kommissionen informera om utnyttjandegraden av dessa anslag inom varje enskild mål 1-region i EU under programperioden 19941999?

2. Kan kommissionen upplysa om den totala anslagstilldelningen från Fonden för fiskets utveckling (FFU) till varje enskild mål 1-region i EU under programperioden 19941999?

Kan kommissionen informera om utnyttjandegraden av dessa anslag inom varje enskild mål 1-region i EU under programperioden 19941999?

Kompletterande svar från Michel Barnier på kommissionens vägnar

(22 juni 2001)

För programperioden 19941999 anges mål 1-regionernas tilldelning av anslag ur Europeiska regionala utvecklingsfonden på webbplatsen www.inforegio.cec.eu.int, under länken Panorama och rubriken What does Europe do for your country?.

Åtagandebemyndigandenas utnyttjandegrad uppgår till 100 %, eftersom åtaganden gjorts för samtliga program i enlighet med programplaneringen. Den faktiska utnyttjandegraden kommer dock inte att vara känd innan programmen avslutas, vilket kommer att ske med början i juni 2001.

Motsvarande siffror för fonden för fiskets utveckling anges på webbplatsen europa.eu.int/comm/fisheries, under länken Publikationer och rubriken Strukturåtgärder inom fisket i Europa 19941999. Även där uppgår åtagandebemyndigandenas utnyttjandegrad till 100 %.
SKRIFTLIG FRÅGA E-4138/00

från Richard Corbett (PSE) till kommissionen

(16 januari 2001)

Ämne: EU-normer för gasolflaskor och gasolbehållare

Finns det några EU-normer för gasolflaskor och gasolbehållare och om inte, varför?

Är kommissionen medveten om de olyckor som ägt rum på grund av avsaknaden av standardisering på detta område och att detta ger upphov till svårigheter och ibland risker för de som använder anordningar för gasförvaring vid resor (till exempel i husvagn) från en medlemsstat till en annan?

Svar från Loyola de Palacio på kommissionens vägnar

(5 april 2001)

Gasolflaskor och gasolbehållare omfattas av rådets direktiv 1999/36/EG av den 29 april 1999 om transportabla tryckbärande anordningar(1).

Syftet med detta direktiv, som medlemsstaterna skall tillämpa från och med den 1 juli 2001 i fråga om flaskor och från och med den 1 juli 2003 i fråga om behållare, är att förbättra säkerheten för dessa anordningar och säkerställa fri rörlighet för dem inom gemenskapen.

Vad beträffar de tekniska krav som gäller för dessa anordningar hänvisas i detta direktiv till rådets direktiv 94/55/EG av den 21 november 1994 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om transport av farligt gods på väg(2) och rådets direktiv 96/49/EG av den 23 juli 1996 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om transport av farligt gods på järnväg(3). I den version av bilagorna till dessa två sistnämnda direktiv som är tillämplig från och med den 1 juli 2001 har hänvisningar till europeiska standarder införts, exempelvis EN 1442:1998 om gasolflaskor. Vad gäller behållare, måste motsvarande hänvisningar till europeiska standarder införas i den version av bilagorna till dessa direktiv som är avsedd att tillämpas från och med den 1 juli 2003.

(1) EGT L 138, 1.6.1999.

(2) EGT L 319, 12.12.1994.

(3) EGT L 235, 17.9.1996.
SKRIFTLIG FRÅGA E-3615/00

från Klaus-Heiner Lehne (PPE-DE) till kommissionen

(22 november 2000)

Ämne: Europeiska domstolens dom i mål C-205/98 om vägtullar för lastbilar på

Europeiska domstolen fastställde den 26 september 2000 att Österrike brutit mot bestämmelserna i fördraget om förbud mot diskriminering då landet införde och utarbetade vägtullar för lastbilar på Brennermotorvägen.

Jag skulle därför vilja ställa följande frågor:

1. Europeiska domstolens beslut gäller enbart varutransport. I hur stor utsträckning påverkar domen busstrafiken på Brennermotorvägen och de vägtullar som uppbärs för den?

2. Den 1 december 2000 skall priserna justeras i samband med den senaste höjningen av avgifterna för busstrafik på Brennermotorvägen. Prisjusteringen kommer att leda till att priset på tiodagarskortet och månadskortet stiger med 16,27 procent, medan årskortet blir 32,56 procent dyrare. Anser kommissionen att prishöjningen samt skillnaderna i den procentuella höjningen är berättigade?

3. Anser kommissionen att detta förfarande också är ett brott mot diskrimineringsförbudet?

4. Vad ämnar kommissionen göra då någon bryter mot diskrimineringsförbudet?

Svar från Loyola de Palacio på kommissionens vägnar

(31 januari 2001)

1. Domstolens beslut gäller endast varutransport och berör inte busstrafiken på Brennermotorvägen eller vägtullar för busstrafik.

2. och 3. Det finns inga särskilda gemenskapsbestämmelser om harmonisering av vägtullar för bussar eftersom mervärdesskatt på vägtullar måste vara förenligt med reglerna i rådets sjätte momsdirektiv 77/388/EEG, enligt domstolens tolkning av dessa i samband med flera domar(1) nyligen. Dessa vägtullar behöver därför endast uppfylla EG-fördragets grundläggande principer, där bland annat det allmänna kravet om icke-diskriminering på grund av nationalitet ingår. Av informationen från parlamentsledamoten framgår inte att någon sådan diskriminering föreligger. Inte heller skillnaderna i nämnda procentuella ökning av priserna på tiodagarskortet och månadskortet å ena

sidan och årskortet å den andra ger upphov till några misstankar om indirekt diskriminering. För kommissionen föreligger därför varken några skäl eller någon rättslig grund att undersöka prisökningarna eller skillnaderna i den procentuella ökningen.

4. Om kommissionen anser att en medlemsstat har underlåtit att uppfylla en skyldighet enligt EG-fördraget tillämpas det förfarande som beskrivs i artiklarna 226 och 228 (f.d. artikel 169 och 171) i EG-fördraget.

(1) Domstolens dom den 12 september 2000, mål C-276/97 och fyra andra mål, Europeiska kommissionen mot Franska republiken och fyra andra medlemsstater samt domstolens dom den 18 januari 2001, mål C-83/99, Europeiska kommissionen mot Konungariket Spanien (ännu inte offentliggjord i REG).
SKRIFTLIG FRÅGA E-3576/00

från Cristiana Muscardini (UEN) till kommissionen

(17 november 2000)

Ämne: Skattelättnader efter naturkatastrofer

Då en naturkatastrof inträffat, bör stöd till medborgarna och till den sociala sektorn syfta till att återställa tidigare rådande situation. Det är således viktigt med stöd till företag för att möjliggöra ekonomiska återhämtning i drabbade områden.

Kommissionen ombeds uppmana medlemsstaternas regeringar att vid naturkatastrofer vidta särskilda åtgärder i syfte att, exempelvis, uppskjuta kommersiella eller rättsliga frister.

Kommissionen ombeds verka för att återuppbyggnadsarbeten skall vara befriade från mervärdesskatt eller att mervärdesskatten skall återbetalas.

Svar från Frederik Bolkestein på kommissionens vägnar

(29 januari 2001)

De undantag som anges i gemenskapens mervärdesskattelagstiftning utgör avvikelser från principen i artikel 2 i rådets sjätte direktiv 77/388/EEG av den 17 maj 1977 om harmonisering av medlemsstaternas lagstiftning rörande omsättningsskatter Gemensamt system för mervärdesskatt: enhetlig beräkningsgrund(1), enligt vilken mervärdesskatt skall betalas för alla de varor och tjänster som tillhandahålls av en skattskyldig person mot betalning. Genom att upprätta en gemensam förteckning över undantag i det sjätte mervärdesskattedirektivet ville gemenskapslagstiftaren dels undvika att mervärdesskatten tillämpas på olika sätt i gemenskapen i likartade situationer, dels se till att gemenskapens egna medel uppbärs på ett jämförbart sätt i alla medlemsstater.

Återuppbyggnadsarbete efter naturkatastrofer omfattas inte av de undantag som anges i sjätte mervärdesskattedirektivet. Vidare kan man konstatera att undantagen skapar problem när det gäller principen om skatteneutralitet och att aktörerna, med jämna mellanrum, har klagat. Följaktligen har kommissionen inte för avsikt att utöka undantagens tillämpningsområde i framtiden.

Med hänsyn till gemenskapens nuvarande mervärdesskattelagstiftning, anser kommissionen att lösningen på de problem som parlamentsledamoten tar upp hädanefter borde sökas utanför det gemensamma systemet för mervärdesskatt.

Vidare anses stöd för att avhjälpa skador som orsakats av naturkatastrofer eller andra exceptionella händelser som förenliga med den gemensamma marknaden, enligt artikel 87.2 b (f.d. artikel 92) i EG-fördraget. Det ankommer således på medlemsstaterna att, i enlighet med subsidiaritetsprincipen, besluta om det är lämpligt att vidta åtgärder och hur dessa åtgärder bör se ut.

(1) EGT L 145, 13.6.1977.
SKRIFTLIG FRÅGA E-2454/00

från John McCartin (PPE-DE) till rådet

(24 juli 2000)

Ämne: Europeiska gränsregioner

Känner rådet till ett förslag från kommission om en handlingsplan för att hjälpa gränsregioner att hantera utvidgningen, och har rådet övervägt om denna plan kommer att kräva en ändring av budgetplanen med ett nytt tak för utgiftsområde 2 så att resultatet inte blir att nuvarande fattiga regioner går miste om stöd?

Svar

(12 februari 2001)

Något förslag från kommissionen av det slag som den ärade parlamentsledamoten syftar på har inte förelagts rådet som därför inte heller planerar att ända budgetplanen för att täcka de interventioner som anges i frågan. Situationen för nuvarande fattiga regioner är alltså inte ifrågasatt.

Beträffande den andra frågan påminner rådet den ärade parlamentsledamoten om att under alla förhållanden omfattar budgetplanen redan täckning för andra interventioner, särskilt del A av Interreg III vars mål är att främja en integrerad regional utveckling mellan angränsande gränsregioner, inklusive yttre gränser och vissa sjögränser.
SKRIFTLIG FRÅGA E-4092/00

från Jorge Hernández Mollar (PPE-DE) till kommissionen

(10 januari 2001)

Ämne: Avsaknaden av EU-stöd till solenergiprogrammet i Andalusien (Spanien)

De andalusiska installatörerna och tillverkarna av solceller har varnat för att en nedskärning av budgeten för det autonoma stödprogrammet för den här typen av förnybar energi har gjort att sektorn nu står inför en eventuell omställning. Stödet som hade beräknats till ett belopp på 1 700 miljoner pesetas har minskats till 1 200 miljoner.

Enligt den andalusiska regeringens industriråd beror denna minskning på avsaknanden av EU-stöd, vilket enligt sektorns företagare kommer att orsaka ett allvarligt avbrott i den beräknade tillväxten, med en efterfråga som överskrider 45 000 m2 solceller, av vilka hälften inte kommer att kunna genomföras.

Kan kommissionen ange vilka uppgifter den förfogar över när det gäller bristen på EU-stöd till utvecklingen av programmet för installationer av den här typen av förnybar energi, och i vilken utsträckning man kan avhjälpa denna brist för att inte begränsa den stora tillväxten på detta område i Andalusien?

Svar från Michel Barnier på kommissionens vägnar

(19 februari 2001)

I det integrerade operativa programmet för regionen Andalusien för programperioden 20002006, som kommissionen godkände den 29 december 2000, föreskrivs ett belopp på strax över 65 miljoner euro (nästan 11 miljarder pesetas) för att främja förnybara energikällor och energisparåtgärder, både för hushållen och för industrin. Denna insats finansieras till 59 % med gemenskapsmedel.

Kommissionen påminner parlamentsledamoten om att medlemsstaten enligt närhetsprincipen skall använda sina egna energipolitiska kriterier för att bestämma hur beloppet skall fördelas mellan olika alternativa energikällor.
SKRIFTLIG FRÅGA E-3230/00

från Raffaele Costa (PPE-DE) till rådet

(20 oktober 2000)

Ämne: Eventuell diskriminering av religiösa grupper

Den italienska staten (liksom alla andra medlemsstaters regeringar) anstränger sig för att garantera att religionsfriheten respekteras. Från flera håll kommer det dock förvarningar om nya former av diskriminering som syftar till att begränsa denna frihet.

I ett europeiskt land med en framstående rättsstat har man i strafflagstiftningen nyligen infört det nya brottet mental manipulation som bland annat ger regeringen befogenheter att på eget bevåg besluta om vilka grupper som betraktas som sekter. Dessa gruppers anhängare har mer än en gång fällts i brottmål. I vissa fall verkar det som om undersökningar har inletts och fullföljts utan att felhandlingarna eller de eventuella brott som begåtts ens har varit klara.

Har rådet redan vidtagit, eller har det för avsikt att mot bakgrund av dessa nya fakta vidta, liberala åtgärder för att försvara och skydda religionsfriheten?

Svar

(26 februari 2001)

1. Rådet erinrar om att gemenskapen i enlighet med artikel 5 första stycket i EG-fördraget skall handla inom ramen för de befogenheter som den har tilldelats och de mål som har ställts upp för den genom detta fördrag. Gemenskapen kan för övrigt endast vidta åtgärder i överensstämmelse med subsidiaritetsprincipen (artikel 5 andra stycket i EG-fördraget). Dessutom anser rådet att de frågor som rör straffrätten i allmänhet skall behandlas inom ramen för avdelning VI i EG-fördraget när de förs upp på unionsnivå.

2. Vad gäller det ifrågavarande området kan rådet i enlighet med artikel 13 i EG-fördraget besluta om att vidta lämpliga åtgärder för att bekämpa diskriminering på grund av kön, ras, etniskt ursprung, religion eller övertygelse, funktionshinder, ålder eller sexuell läggning, men har inte förelagts något förslag på detta område. I detta avseende påminner rådet den ärade parlamentsledamoten om att det vid sitt möte 27 och 28 november 2000 antog ett direktiv som grundas på samma artikel om en allmän ram för likabehandling för att bekämpa diskriminering bl.a. på sådana grunder som religion eller övertygelse.

3. Rådet erinrar slutligen om att Europeiska unionen enligt förklaring nr 11 till Amsterdamkonferensens slutakt respekterar och ingriper inte i kyrkors och religiösa sammanslutningars och samfunds ställning i medlemsstaterna.
SKRIFTLIG FRÅGA E-4132/00

från Rainer Wieland (PPE-DE) till rådet

(16 januari 2001)

Ämne: En israelisk medborgares rätt att spela i den tyska handbollsligan

Delar rådet uppfattningen att israeliska medborgare skall behandlas som EU-medborgare när det gäller deras möjligheter att spela i tyska handbollsligan, vilket leder till att deras spelarlegitimation inte skall förses med bokstaven A i enlighet med artikel 15 i tyska handbollsförbundets tävlingsbestämmelser?

Om inte, tänker då rådet

1. mot bakgrund av de nyligen inledda förhandlingarna med Israel om en aktualisering av associeringsavtalet av den 20 november 1995,

2. och med tanke på att de israeliska sportklubbarna sedan flera år tillbaka deltar i de europeiska fotbolls- och handbollsevenemangen och liknande evenemang och därmed utgör en fast beståndsdel i den europeiska inre marknaden för sport, vilket gör att det vore rimligt och konsekvent att inrätta ett gemensamt område för sportaktiviteter, vilket även omfattar Israel,

arbeta för att det nämnda associeringsavtalet ändras så att israeliska medborgare behandlas på samma sätt som EU-medborgare när det gäller fri rörlighet i enlighet med artikel 39 i EG fördraget?

Svar

(14 maj 2001)

Associeringsavtalet mellan EU och Israel som trädde i kraft den 1 juni 2000 innehåller inga bestämmelser om fri rörlighet för personer. Därför omfattas den ärade parlamentsledamotens fråga om israeliska medborgares rätt att spela i tyska handbollsligor av varje medlemsstats nationella behörighet.