SKRIFTLIG FRÅGA E-2474/03

från Ingo Friedrich (PPE-DE) till kommissionen

(24 juli 2003)

Ämne: Fri inre marknad

Myntsamlare och -handlare i Grekland och Italien, men också i Frankrike och Spanien, behandlas som om de vore vapensmugglare. Den fria inre marknaden har ännu inte lyckats göra sig gällande på detta område. Medlemsstaterna försöker, var och en för sig, att få Förenta staterna att godkänna importbegränsningar.

Har Europeiska kommissionen denna situation klart för sig? Vad gör generaldirektoratet för den inre marknaden för att garantera fri rörlighet för antika mynt? När kommer detta att ske? Kan medlemsstaterna, agerande var och en för sig, komma överens med tredje länder om importbegränsningar? Tillämpas rådets förordning (EEG) nr 3911/92(1) av den 9 december 1992 om export av kulturföremål här?

(1) EGT L 395, 31.12.1992, s. 1.

Svar från Frits Bolkestein på kommissionens vägnar

(15 september 2003)

Kommissionen noterar den situation som ledamoten påtalar.

Som väktare av fördragen arbetar kommissionen för att säkerställa att bestämmelserna i dessa respekteras, därmed också artiklarna 28 och 29 om fri rörlighet för varor.

Konstföremål i allmänhet, vilket även innefattar antika mynt, är varor som omfattas av artiklarna 28 och 29 i EG-fördraget.

Om det saknas harmoniseringsbestämmelser ger fördraget dock medlemsstaterna rätt att skydda sitt konstnärliga, historiska och arkeologiska arv. Av denna anledning föreskriver artikel 30 ett undantag från den fria rörligheten för varor om detta sker för att skydda nationella skatter av konstnärligt, historiskt eller arkeologiskt värde. Medlemsstaterna har alltså rätt att införa begränsningar eller förbud mot utförsel av varor som medlemsstaten har beslutat ingår i landets skyddade kulturarv.

På områden där det inte skett någon harmonisering kan medlemsstaterna följaktligen åberopa artikel 30 i EG-fördraget, och de avgör själva vilka konstverk eller föremål som ska ingå i begreppet nationella skatter. Det bör påpekas att domstolen aldrig har ombetts att definiera detta begrepp.

Antagandet av rådets direktiv 93/7/EEG av den 15 mars 1993 om återlämnande av kulturföremål som olagligen förts bort från en medlemsstats territorium(1) har inte inneburit någon förändring av situationen. Detta direktiv ger medlemsstaterna möjlighet att vända sig till en domstol i en annan medlemsstat för att få tillbaka kulturgods som olagligen avlägsnats från medlemsstatens territorium efter 1993.

Direktivet gäller enbart föremål som, före eller efter det att de olagligen förts bort från en medlemsstats territorium, klassats som nationella skatter av konstnärligt, historiskt eller arkeologiskt värde enligt nationell lagstiftning och som hör till en av de kategorier som förtecknas i bilagan till direktivet. Denna förteckning omfattar bl.a. samlingar av historiskt, paleontologiskt, etnografiskt eller numismatiskt intresse med ett värde som överstiger 50 000 euro.

En Unesco-konvention från 1970, som ratificerades av 8-9 medlemsstater, handlar om olaglig import, export och överföring av kulturgods, men laglig handel omfattas inte. Enligt konventionens bestämmelser förbinder sig parterna att förbjuda import eller att vidta åtgärder för att begränsa den om det rör sig om föremål som stulits från museer, religiösa institutioner eller offentliga monument, eller om en stats kulturarv allvarligt hotas av arkeologisk eller etnologisk plundring.

Rådets förordning (EEG) nr 3911/92 av den 9 december 1992 om export av kulturföremål(2) är inte tillämplig här. Denna förordning syftar till att säkerställa att medlemsstaternas kulturgods skyddas på den inre marknaden, och föreskriver att utförsel av kulturgods till icke-medlemsstater bara får ske om de behöriga myndigheterna har gett sitt tillstånd, med förbehåll för de exportförbud för nationella skatter som en medlemsstat får besluta om enligt artikel 30 i EG-fördraget.

(1) EGT L 74, 27.3.1993, Svensk specialutgåva, område 2, volym 9, s. 12. Bilagan till detta direktiv har ändrats genom direktiv 96/100/EG av den 17 februari 1997 (EGT L 60, 1.3.1997) och direktiv 2001/38/EG av den 5 juni 2001 (EGT L 187, 10.7.2001).

(2) EGT L 395, 31.12.1992, Svensk specialutgåva, område 2, volym 8, s. 161.