SKRIFTLIG FRÅGA E-3004/02

från Eija-Riitta Korhola (PPE-DE) till kommissionen

(23 oktober 2002)

Ämne: Offrens rättsskydd, medborgarnas fria rörlighet och våldtäktsoffer inom EU

En finsk medborgare skrev om sina erfarenheter av en turistresa till Grekland 1999: en person som utsatts för våldtäkt hade kunnat skriva upp bilens registreringsnummer och

rapportera detta till polisen redan samma natt. En undersökning som gjordes av en grekisk läkare bekräftade att våldtäkt förövats. Nästa dag gjordes en ny genomgång av händelseförloppet inför polisdomare och med hjälp av en tolk sammanställdes förhörsprotokoll på grekiska. Offret fick ingen kopia av anklagelseakten eller undersökningsprotokollet. I februari i år fick offret en kallelse till rättegång, men nu var det offret självt som stod åtalat för falsk angivelse. Våldtäktsmannen hade i oktober 2000 frikänts från anklagelserna för våldtäkt, utan att offret fått veta något om detta och på det sättet fanns det inga möjligheter att överklaga. I april befanns offret skyldigt till falsk angivelse och dömdes till 20 månaders ovillkorligt fängelse. Det handlar om ett enstaka exempel, men det finns skäl att anta att det återspeglar rådande praxis.

Vad hade offret bort göra för att få rätt och kunna få möjlighet till en opartisk rättegång? Är den omständigheten att medlemsstaterna har olika juridisk praxis ett sådant hinder för de medborgerliga friheterna i EU att dessa friheter i själva verket inte kan anses för reella? Hur kunde man med hjälp av gemensamma åtgärder förbättra våldtäktsoffrens ställning inom EU?

Svar från António Vitorino på kommissionens vägnar

(9 januari 2003)

1. Utifrån parlamentsledamotens uppgifter verkar det som att kvinnans rätt att försvara sig enligt artikel 6.3 i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (Europakonventionen) och artikel 48.2 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna har kränkts. Hon skulle sannolikt ha grund för att väcka talan vid Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna i Strasbourg under dessa omständigheter. Enligt artikel 6.3 i Europakonventionen har var och en rätt att underrättas om innebörden av och grunden för anklagelsen mot honom eller henne, att få tillräcklig tid och möjlighet att förbereda sitt försvar, att försvara sig personligen eller genom rättegångsbiträde, att förhöra eller låta förhöra vittnen som åberopas emot honom eller henne och slutligen att utan kostnad bistås av tolk. Kommissionen arbetar med ett initiativ som torde utmynna i gemensamma miniminormer för rättssäkerhetsgarantier för tilltalade i brottmål hela EU. En grönbok kommer att offentliggöras i januari 2003 och ett förslag till rambeslut planeras till december 2003.

2. Kränkningar av de grundläggande rättigheterna av det slag som parlamentsledamoten beskriver kan i vissa fall ha negativa följder för unionsmedborgarnas rätt till fri rörlighet i EU. Hur man skall se till att medlemsstaterna iakttar de grundläggande rättigheterna är en fråga som man bör ta itu med.

3. Rådets rambeslut 2001/220/RIF av den 15 mars 2001 om brottsoffrets ställning i straffrättsliga förfaranden(1) kommer att förbättra situationen för alla brottsoffer i EU, även våldtäktsoffer. Syftet med rambeslutet är att ställa krav på medlemsstaterna att förbättra hjälpen till brottsoffer. Till förbättringarna hör bättre information till brottsoffer, ett erkännande av deras ställning i rättegången, garantier för brottsoffren och deras familjer och överhuvudtaget att stärka deras position. Hit hör att göra det möjligt för brottsoffer att delta mer aktivt i det straffrättsliga förfarandet (de skall ges en verklig och lämplig roll). Ett sådant fall som detta, där brottsoffret inte har fått möjlighet att vittna och inte har informerats om utgången, skulle inte längre kunna förekomma. Andra bestämmelser gäller möjligheten till medling mellan offer och gärningsman, om brottsoffret så önskar, bestämmelser om skydd för brottsoffers privatliv och specialbestämmelser till skydd för brottsoffer från utsatta grupper och personer som utsätts för brott i en annan medlemsstat än hemlandet. Rambeslutet innehåller också regler om underlättande av brottsoffrens förståelse för och deltagande i rättegången av samma slag som gäller för den tilltalade, rättshjälp och andra former av rådgivning (kostnadsfritt om det är berättigat) och ersättning för utlägg om brottsoffret deltar som part eller vittne. Rambeslutet garanterar också rätten till skydd för brottsoffret och vid behov dennes familj, och rätten till att få skadestånd utdömt i samband med det straffrättsliga förfarandet. Artikel 11 anger särskilt att medlemsstaterna skall vidta lämpliga åtgärder för att minimera de svårigheter som uppstår när brottsoffret är bosatt i en annan stat än den där brottet inträffade, och artikel 12

föreskriver att medlemsstaterna skall samarbeta sinsemellan. De flesta av bestämmelserna skulle vara genomförda senast den 22 mars 2002. Artiklarna 5 och 6, om garanterad information respektive särskild hjälp till brottsoffret, skall ha genomförts senast den 22 mars 2004. Artikel 10, medling under straffrättsliga förfaranden, skall ha genomförts senast den 22 mars 2006.

(1) EGT L 82, 22.3.2001.