SKRIFTLIG FRÅGA P-1464/98 från Nel van Dijk (V) till kommissionen (7 maj 1998)

Ämne: Centraal Planbureau i Nederländerna räknar med minskat nederländskt bidrag till EU:s budget vid beräkning av de uppskattade kostnaderna för att genomföra de olika partiernas valprogram

Känner kommissionen till en rapport med titeln ¨Keuzes in kaart - economische effecten van vijf verkiezingsprogramma's¨ (en översyn av alternativen - ekonomiska följder av fem valprogram) som utgivits av Nederlandsche Centraal Planbureau, CPB, (institution i Nederländerna som råder regeringen i sociala frågor) och då i synnerhet det stycke som har rubriken ¨minskat bidrag till EU:s budget¨ i bilaga 6?

Innebär, som det står i CPB:s skrift, bristande enighet i rådet om den nya budgetplanen - till exempel till följd av ett nederländskt veto - att det ¨krävs enhällighet¨ för att den nu gällande budgetplanen skall förlängas?

Hur stämmer denna CPB:s uppfattning överens med det beslutsförfarande som beskrivs i punkt 25 i det interinstitutionella avtalet av den 29 oktober 1993 om budgetplanen? Stämmer det att det är fastställt i det interinstitutionella avtalet att rådet kan motsätta sig en sådan förlängning om en kvalificerad majoritet av rösterna är emot förslaget men att medlemsstaterna kommit överens om att det i praktiken krävs kvalificerad majoritet för en förlängning ((Meddelande med anledning av förslaget om godkännande av det beslut som fattades den 31oktober 1994 om ett system för EG:s egna medel, Nederländernas andra kammare, 1995-1996, 24127, nr 5, s. 15. ))?

Skulle den gällande budgetplanen, om den förlängdes, medföra högre utgifter under år 2002 än det förslag till ny budgetplan för 2002-2006 som kommissionen nyligen lagt fram?

Kan kommissionen redovisa en uppskattning av Nederländernas inbetalning till EU för 2002, under förutsättning att den nuvarande budgetplanen förlängs, det nu gällande beslutet om egna medel fortsätter att gälla samt att det tillgängliga finansiella utrymmet utnyttjas maximalt?

Är förfarandet för ¨maximal procentuell ökning¨ i artikel 203.9 i EG-fördraget tillämpligt även om budgetplanen sägs upp?

Hur ofta och vid vilka tillfällen har rådet och Europaparlamentet redan använt sig av bestämmelserna i artikel 203.9 femte stycket, som tillåter att den ¨maximala procentuella ökningen¨ överskrids?

Kan en enskild medlemsstat lägga in sitt veto mot en sådan ökning?

Är det i ljuset av dessa svar riktigt som det står i inledningen i CPB:s rapport, nämligen att det ¨finns en övre gräns för nedskärningar av EU-avgiften som överensstämmer med vad Nederländerna vid behov kan framtvinga genom att blockera beslutsfattandet om EU:s nya budgetplan¨?

Kan den översikt av europeiskt beslutsfattande som redovisas i CPB:s rapport förbättras?

Svar från Erkki Liikanen på kommissionens vägnar (5 juni 1998)

Kommissionen känner till den rapport ledamoten hänvisar till.

Punkt 25 i det interinstitutionella avtalet av den 29 oktober 1993 om budgetdisciplin och förbättring av budgetförfarandet ((EGT C 331, 7.12.1993. )) lyder som följer:

¨Om inte något nytt avtal ingås och om inte någon av parterna uttryckligen säger upp avtalet med den majoritet som avses i artikel 203.9 femte stycket i fördraget, skall taken för det sista år som omfattas av gällande budgetplan justeras i enlighet med punkt 9 i detta avtal genom att den genomsnittliga ökningen under den föregående perioden tillämpas på dessa belopp, dock med iakttagande av taket för egna medel.¨

Då avtalet ingicks utfärdade rådet en förklaring om att den budgetplan som finns som bilaga till avtalet endast skall löpa under perioden 1993*1999 och att rådet skall beakta detta vid den eventualitet som nämns i punkt 25.

Rådet kom också överens om att det skall besluta med den majoritet som fastställs i artikel 203 i EG-fördraget om del lämpliga i att förlänga budgetplanen med ytterligare ett år med bibehållande av taken för egna medel. Om denna majoritet inte uppnås, skall de villkor som ställs upp i denna punkt för uppsägande av avtalet anses vara uppfyllda.

Om bestämmelserna i punkt 25 i avtalet skulle tillämpas skulle utgiftstaken komma att överstiga de som kommissionen föreslagit (med 5 % år 2002 för det totala taket för anslag för åtaganden). Om man antar att taken utnyttjas fullt ut, skulle medlemsstaternas bidrag öka i ungefär samma proportion.

I avsaknad av interinstitutionellt avtal och budgetplan tillämpas förfarandet med en maximal procentuell ökning av de icke-obligatoriska utgifterna enligt artikel 203.9 i Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen. I denna artikel fastställs också majoritetsreglerna för detta förfarande.

Sedan 1988 har de två grenarna av den budgetansvariga myndigheten med tillämpning av de interinstitutionella avtalen kommit överens om att för budgetåren (som täcks av budgetplanen) acceptera de maximala procentuella ökningarna av icke-obligatoriska utgifter som härrör från de budgetar som upprättats inom begränsningen för taken i budgetplanen. Tidigare har oenighet om genomförandet av bestämmelserna om de maximala procentuella ökningarna vid flera tillfällen (1980, 1982, 1986 och 1987) hindrat ett normalt budgetförfarande och att budgeten antogs inom fastställda tidsramar.

Vad gäller övriga delar av ledamotens fråga ankommer det inte på kommissionen att avge ett omdöme om hur en medlemsstat (eller någon av dess institutioner) tänker föra diskussionen om framlagda förslag.