SKRIFTLIG FRÅGA E-2878/98

från Paul Rübig (PPE) till kommissionen

(28 september 1998)

Angående: Hinder för fri rörlighet av gränsöverskridande tjänster

Fri rörlighet för tjänster hör allt sedan den europeiska integrationens första dagar till en av hörnstenarna i den inre marknaden. Trots det finns det fortfarande punkter som bör förbättras, framför allt situationen för företagare i gränsområdena.

Det finns exempelvis ofta skillnader i de nationella avgifterna som måste betalas för uppdrag i andra medlemsstater. Också indirekta åtgärder, till exempel långa väntetider på upp till ett halvt år för att få tillstånd till att utföra tjänster i utlandet, kan också vålla olägenheter. Slutligen sätter också byråkratiska hinder, till exempel anmälningsplikter i enlighet med nationella lagar om utstationering av arbetstagare, käppar i hjulet för tjänster mellan medlemsstaterna.

Anser kommissionen att detta förfarande strider mot den fri rörlighet för tjänster som fastställts i artikel 59ff i EG-fördraget, och om så är fallet, vilka åtgärder ämnar kommissionen då vidta?

Svar från Mario Monti på kommissionens vägnar

(16 november 1998)

Fri rörlighet för tjänster innebär att alla de som utövar en näring i någon av medlemsstaterna har rätt att tillfälligt tillhandahålla tjänster i en annan medlemsstat utan att för den skull behöva etablera sig där. Enligt artikel 59 i EG-fördraget får det inte förekomma några begränsningar. Kommissionen hänvisar till sitt tolkningsmeddelande(1) från 1993. Meddelandet skapar klarhet kring gemenskapsreglerna och är ett viktigt dokument för de nationella förvaltningarna och de ekonomiska aktörerna.

Förbudet mot begränsingar är inte kategoriskt, men det tvingar medlemsstaterna att motivera föreskrifter som motverkar fri rörlighet för tjänster.

Diskriminerande begränsningar får inte förekomma annat än av skäl som anges uttryckligen i EG-fördraget, särskilt allmän ordning, säkerhet eller hälsa som nämns i artikel 56 (i förening med artikel 66). Begränsningar som inte är diskriminerande kan bara anses berättigade om det på det berörda verksamhetsområdet finns tvingande skäl med hänsyn till ett allmänt intresse som motiverar inskränkningar i friheten att tillhandahålla tjänster, om detta intresse inte redan tillgodoses med hjälp av regelverket i den medlemsstat där näringsidkaren är etablerad samt om samma resultat inte går att uppnå med hjälp av mindre tvingande föreskrifter.

Som svar på Paul Rübings fråga kan man således slå fast att ett krav att betala avgifter till en myndighet i en medlemsstat utgör ett hinder. Om kravet gäller alla näringsidkare som tillhandahåller tjänster, oberoende av etableringsland, måste det motiveras av den avgiftskrävande medlemsstaten med ett tvingande skäl föranlett av ett allmänt intresse som inte tillgodoses av regelverket i näringsidkarens etableringsland (se rättspraxis i målen Seco/Evi(2) och Guiot/Climatec(3)). Krav på föregående tillstånd kan också bara motiveras med att ett allmänt intresse inte tillgodoses av regelverket i näringsidkarens etableringsland. I flertalet fall är ett krav på föregående tillstånd oförenligt med artikel 59 (se målen Säger/Dennemeyer(4) och Vander Elst(5)). Anmälningsplikt utgör däremot normalt inte något omotiverat hinder, eftersom det rör sig om ett krav på information om näringsidkarens situation i etableringslandet. Det kan dock hända att anmälningsplikten har orimliga proportioner med hänsyn till syftet.

(1) EGT C 334, 9.12.1993.

(2) Mål 62/81 och 63/81, dom av den 3.2.1982, Rec. 1982, s. 223.

(3) Mål C-272/94, dom av den 28.3.1996, REG 1996 I, s. 1905.

(4) Mål C-76/90, dom av den 25.7.1991, Rec. 1991 I, s. 4221.

(5) Mål C-43/93, dom av den 9.8.1994, Rec. 1994 I, s. 3803.