SKRIFTLIG FRÅGA E-0529/98

från Ludivina García Arias (PSE) till kommissionen

(2 mars 1998)

Ämne: Spansk försening i fråga om erkännande av universitetsexamina från andra medlemsstater

I spansk press har det nyligen stått att läsa om klagomål från EU-medborgare som har väntat i mer än ett år på att få sina universitetsexamina från andra medlemsstater erkända. Känner kommissionen till dessa förseningar? Har kommissionen begärt någon information från den spanska staten om antalet ärenden som har överskridit den tidsgräns som är acceptabel enligt gemenskapens bestämmelser?

Svar från Mario Monti På kommissionens vägnar

(3 juni 1998)

Enligt artikel 126 i EG-fördraget har medlemsstaterna fullt ansvar för undervisningens innehåll och utbildningssystemens organisation. Det finns inga gemenskapsbestämmelser om ett system för automatisk likvärdighet mellan utbildningsbevis. Denna typ av erkännande utgår från den nationella lagstiftningen eller från internationella konventioner som har undertecknats av medlemsstaten ifråga.

I Spanien finns det ett förfarande för examensbevis som kallas "homologación", vilket innebär att ett utländskt examensbevis (från ett land inom eller utom gemenskapen) betraktas som likvärdigt med ett motsvarande spanskt examensbevis. Detta förfarande regleras genom spansk lagstiftning. Kommissionen har ingen befogenhet att ingripa i fråga om denna typ av likvärdighet mellan examensbevis. Om de behöriga myndigheterna (utbildningsministeriet) inte håller de tidsfrister som föreskrivs i den lagstiftning som är tillämplig i frågan, så kan berörda personer under alla förhållanden ta upp saken inför behörig nationell domstol.

Formuleringen av parlamentsledamotens fråga tyder på att förseningar förekommer i detta förfarande för likvärdighet mellan examensbevis. Man måste göra åtskillnad mellan detta förfarande för likvärdighet och förfarandena för yrkesmässigt erkännande av utbildningsbevis. Att erkänna sådana examensbevis som har utställts i en medlemsstat för att innehavaren skall kunna utöva ett reglerat yrke i en annan medlemsstat är ett förfarande som bygger på gemenskapsbestämmelser som medlemsstaterna är skyldiga att rätta sig efter. Det viktigaste rättsliga instrument som antagits på detta område är direktiv 89/48/EEG om en generell ordning för erkännande av examensbevis över behörighetsgivande högre utbildning som omfattar minst tre års studier(1). Det erkännande som beviljas i enlighet med detta direktiv utgör en auktorisering att utöva ett visst yrke, men innebär inte att examensbeviset för andra ändamål betraktas som likvärdigt med ett nationellt examensbevis.

Enligt bestämmelserna i detta direktiv har de behöriga myndigheterna i värdmedlemsstaten en tidsfrist på fyra månader, räknat från den dag då den sökande lämnar in en fullständig ansökan, för att fatta beslut i frågan. I direktivet föreskrivs också att medlemsstaterna vartannat år skall lämna en rapport till kommissionen om tillämpningen av ordningen. Detta förfarande för yrkesmässigt erkännande är annorlunda än och oberoende av förfarandet för likvärdighet. En EU-medborgare som innehar ett examensbevis som ger henne eller honom tillträde till ett visst yrke i en medlemsstat och som önskar utöva samma yrke i Spanien har rätt till erkännande i enlighet med ovannämnda direktiv och med den spanska genomförandelagstiftningen och behöver för detta ändamål inte få sitt examensbevis förklarat likvärdigt.

Direktiv 89/48/EEG har införlivats i spansk lagstiftning genom "Real Decreto" 1665/1991(2). En rad tillämpningsföreskrifter ("ordenes ministeriales") har antagits för de olika yrken som anges i "Real Decreto". Dessa nationella föreskrifter inbegriper skyldigheten att fatta beslut inom fyra månader. Om svar inte har erhållits inom fyra månader innebär detta enligt dessa bestämmelser ett indirekt avslag på ansökan, vilket ger den berörda personen möjlighet att få saken prövad. Vilka myndigheter som är behöriga att pröva ansökningar om yrkesmässigt erkännande varierar från ett ministerium till ett annat beroende på vilket yrke som den sökande avser att utöva. I den rapport om tillämpningen av direktivet som sändes in av Spanien för perioden 1993-1994 anges att de myndighetsavdelningar som hade varit snabbast i sin handläggning var de som redan hade en viss erfarenhet i detta ämne (utbildning och hälsovård). De spanska myndigheterna anger även att man inom andra områden hade noterat en viss tröghet vid handläggningen av de första ärendena. Handläggningstakten ökade emellertid undan för undan i takt med att allt fler beslut fattades i ansökningsärendena.

Kommissionen har inte fått några klagomål eller annan information som leder den till att anta att man inom den spanska administrationen systematiskt bryter mot fyramånadersregeln, trots att det finns interna regler som föreskriver den tidsfrist på fyra månader som anges i direktivet. Om det skulle visa sig att det hos de spanska myndigheterna råder missförhållanden i fråga om tillämpningen av direktivet och av de interna genomförandebestämmelserna, skulle kommissionen (som den har gjort i fråga om andra medlemsstater) kunna tillgripa de åtgärder som anges i fördraget.

(1) EGT L 19, 24.1.1989.

(2) R.D. 1665/1991 av den 25 oktober. B.O.E. num. 280 av den 22 november 1991.