SKRIFTLIG FRÅGA P-3518/02

från Ursula Schleicher (PPE-DE) till kommissionen

(3 december 2002)

Ämne: Märkning av produkter

Märkningen av produkter som exempelvis livsmedel och kosmetika ökar alltmer i omfattning. Denna detaljerade information, som delvis efterlysts av konsumenterna själva, medför emellertid problem när det gäller utformningen. Det inkommer allt fler klagomål från konsumenter om att det används för små bokstäver i märkningen, så att denna knappt är läsbar, eller att landets språk inte framhävs eller till och med saknas helt på bipacksedlar.

Hur bedömer kommissionen detta problem?

Kan kommissionen lämna mig en översikt över vilka produktgrupper som omfattas av gemenskapsbestämmelser om märkning, enligt vilka egna nationella bestämmelser inte längre är tillåtna?

Är det i samband med genomförandet av gemenskapsbestämmelser om märkning möjligt att föreskriva nationellt fastställda typstorlekar eller att främja framhävandet av landets språk?

Svar från David Byrne på kommissionens vägnar

(17 januari 2003)

Den allmänna principen är att märkningen skall innehålla tydlig, korrekt och begriplig information på ett språk konsumenten förstår utan svårigheter. I artikel 2.1 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2000/13/EG av den 20 mars 2000 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om märkning och presentation av livsmedel samt om reklam för livsmedel(1), föreskrivs att märkningen inte får vara sådan att den på ett avgörande sätt skulle kunna vilseleda köparen. I artikel 13 i samma direktiv föreskrivs dessutom att de obligatoriska uppgifterna skall vara lätta att förstå och markeras på väl synlig plats på sådant sätt att de är lätta att se, klart läsbara och outplånliga. Detta är ett av de centrala kraven när det gäller den information som konsumenterna skall få via märkningen och det upprepas i olika ordalag i många av gemenskapens rättsakter.

Märkningens och bipacksedlarnas läsbarhet

Mot bakgrund av den princip som anges ovan är det av största vikt att märkningen är läsbar för att konsumenterna skall få all den information de behöver. Medlemsstaterna måste vid genomförandet av märkningsdirektiven se till att denna princip får största möjliga faktiska verkan i enlighet med EG-fördraget, med beaktande av principen om fri rörlighet för varor enligt artikel 28 i detta fördrag. Medlemsstaterna kan bestämma storleken på typsnittet och främja nationella språk så länge de inte ställer sådana tekniska hinder mot handeln som inte är förenliga med EG-fördraget.

När det gäller märkning av livsmedel har kommissionen nyligen inlett en omfattande utvärdering av de gällande bestämmelserna för att kartlägga om lagstiftningen behöver ändras eller om man måste ta i bruk andra kontrollinstrument för att tillgodose konsumenternas krav på hur märkningen skall vara utformad.

Val av språk

När det gäller valet av språket på märkningen av en produkt föreskrivs det i artikel 16.1 i direktiv 2000/13/EG att det är förbjudet att saluföra livsmedel för vilka vissa uppgifter i märkningen inte ges på ett språk som med lätthet förstås av konsumenten. Enligt artikel 16.2 får medlemsstaterna enligt fördragets regler föreskriva att dessa uppgifter i märkningen skall ges på ett eller flera av gemenskapens officiella språk. Enligt artikel 7.2 i direktiv 76/768/EEG om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om kosmetiska produkter, ändrat genom rådets direktiv 93/35/EEG av den 14 juni 1993(2), får medlemsstaterna kräva att vissa uppgifter avfattas åtminstone på deras nationella eller officiella språk eller att de avfattas på ett språk som konsumenterna kan förstå utan svårighet.

Kommissionen antog den 10 november 1993 ett meddelande, där den redogjorde för sin politik i fråga om språk som skall användas vid konsumentupplysning i gemenskapen(3). I detta meddelande beskrev kommissionen den gemenskapslagstiftning som gällde då och som innehöll bestämmelser om språk som skall användas vid konsumentupplysning. Gemenskapslagstiftningen varierar avsevärt i fråga om regleringen av språkbruket och om medlemsstaternas möjlighet att fastställa nationella bestämmelser. Märkningsbestämmelserna är särskilt stränga om det gäller potentiellt skadliga produkter som skall släppas ut på marknaden. Till exempel artiklarna 56 och 63 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2001/83/EG av den 6 november 2001 om upprättande av gemenskapsregler för humanläkemedel(4) eller artikel 5 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2001/37/EG av den 5 juni 2001 om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om tillverkning, presentation och försäljning av tobaksvaror(5) innehåller sådana språkliga bestämmelser. Om det inte gäller specialiserade områden där det krävs en hög grad av tillnärmning konstaterar kommissionen i sitt meddelande(7) att bestämmelser om språk av naturliga skäl faller inom medlemsstaternas behörighet (punkt 2). Kommissionen fastställde också en del mål för att uppmuntra flerspråkig information till konsumenterna och för att garantera medlemsstaternas oberoende i språkliga frågor (punkt 43).

Till följd av domstolens dom i mål C-369/89 (Piageme m.fl. mot BVBA Peeters) offentliggjorde kommissionen ett tolkningsmeddelande om språk som skall användas vid marknadsföring av livsmedel(6) som grundade sig på denna dom. I meddelandet fastställde kommissionen att den anser att märkning av livsmedel som säljs till slutkonsumenten inte skall innehålla begrepp på ett språk som inte är det officiella språket i den medlemsstat där produkten marknadsförs, annat än i undantagsfall (punkt 44).

(1) EGT L 109, 6.5.2000.

(2) EGT Svensk specialutgåva, område 13, volym 24 s. 74.

(3) KOM(1993) 456 slutlig (finns inte på svenska).

(4) EGT L 311, 28.11.2001.

(5) EGT L 194, 18.7.2001.

(6) KOM(1993) 532 slutlig (finns inte på svenska).

(7) KOM(1993) 456 slutlig (finns inte på svenska).