SKRIFTLIG FRÅGA E-2515/98

från Gianni Tamino (V) till kommissionen

(30 juli 1998)

Angående: Förorening från kraftvärmeverken i Ostiglia och Sermide-Carbonara Po (Italien)

I kommunerna Ostiglia, Sermide och Carbonara Po i Mantuaområdet har det italienska elbolaget ENEL två kraftvärmeverk som ligger ungefär en mil från varandra och har en nominell effekt på cirka 1 300 MW vardera. Kraftvärmeverket i Ostiglia har varit i bruk sedan börjat av sjuttiotalet, och trots att det inte finns några skorstensfilter (av logistiska skäl finns det inte tillräcklig plats att sätta in filter) används eldningsolja med en densitet på 0,5. Kraftvärmeverket i Sermide-Carbonara Po, som har varit i bruk sedan början av åttiotalet, har däremot ett elektrostatiskt filter och förbränner för närvarande olja med en densitet på cirka 0,8. Från 1975 fanns det en överenskommelse mellan ENEL och kommunerna Sermide och Carbonara Po om att ENEL skulle installera en komplett serie filter, men detta har inte gjorts. Enligt uppgifter från hälsoskyddsorganet PMIP (Presidio Multizonale di Igiene e Prevenzione di Mantova) bildades det under perioden 1988-1996 årligen i de två kraftvärmeverken 37 100 ton svaveldioxid, 21 500 ton ospecificerade kväveföreningar och 1 600 ton damm. Vad gäller tungmetaller bildas varje år 41 ton vanadin, 35 ton nickel, hundratals ton zink, tiotals ton bly och några ton krom och kadmium. Dessa mängder utgör i sig 30 procent av de svaveldioxider och 100 procent av de tungmetaller som släpptes ut 1996 av 299 kemiska anläggningar tillhörande Federchimica i Italien. De lokala hälsovårdsmyndigheterna har visat på en ovanligt hög frekvens av tumörsjukdomar och kroniska luftrörs- och lungbesvär samt medfödda missbildningar. I bilaga 3 i det italienska ministerbeslutet av den 12 juli 1990 om införlivande av direktiv 88/609/EEG av den 24 november 1988(1) fastställs en mycket lång tidsfrist för ENEL:s anpassning av sina anläggningar. De gränsvärden för utsläpp som föreskrivs i beslutet behöver inte respekteras i anläggningarna förrän den 31 december 2002. I kraftvärmeverket i Sermide tillåts exempelvis fortfarande gränsvärden för utsläpp om 3 100 milligram per kubikmeter för svaveldioxid, 1 050 milligram per kubikmeter för ospecificerade kväveföreningar och 100 milligram per kubikmeter för damm medan gränsvärdena i ovannämnda beslut är 400, 200 respektive 50 milligram per kubikmeter (uppgifter från PMIP från februari 1998).

Anser kommissionen inte att tidsfristen för att anpassa ENEL:s två anläggningar innebär en misstolkning av andan i direktiv 88/609/EEG? Har kommissionen för avsikt att vidta åtgärder för att få anpassningen till de tillåtna gränsvärdena att gå snabbare och för att för detta ändamål begära en undersökning av de två kraftvärmeverkens inverkan på miljön och den mänskliga hälsan i enlighet med normerna i direktiv 85/337/EEG(2)?

Anser kommissionen att det vore lämpligt att i enlighet med artikel 169 i EG-fördraget inleda ett rättsligt förfarande mot den italienska staten för bristande respekt för artikel 130r i EG-fördraget när det gäller skydd av den mänskliga hälsan och principerna om försiktighetsåtgärder och förebyggande av miljöförstöring?

Svar från Ritt Bjerregaard på kommissionens vägnar

(30 oktober 1998)

Direktiv 88/609/EEG om begränsning av utsläpp till luften av vissa föroreningar från stora förbränningsanläggningar innehåller endast gränsvärden för utsläpp från nya anläggningar, det vill säga sådana med tillstånd som har utfärdats den 1 juli 1987 eller senare. För anläggningar som existerade före detta datum gäller begränsningarna enbart utsläpp av svaveldioxid (SO2) och kväveoxider (NOX), för vilka det finns nationella utsläppstak för alla berörda "befintliga" anläggningar (artikel 3).

Det åligger medlemsstaterna att för varje anläggning, mot bakgrund av dess särskilda förhållanden, fastställa vilken utsläppsnivå de anser bäst stämmer överens med det nationella program för begränsning av utsläppen som de har utarbetat för att se till att utsläppstaken inte överskrids. Utifrån denna synvinkel kan kommissionen inte ifrågasätta ett anpassningsprogram för enskilda anläggningar om det finns ett samlat nationellt program som skall leda till överensstämmelse med de utsläppstak som fastställs i direktiv 88/609/EEG. Detta är fallet beträffande Italien.

Det ligger också på de nationella myndigheternas ansvar att se till att utsläppen från varje industrianläggning inte försämrar kvaliteten på luften i närheten av sådana anläggningar.

Kommissionen vill göra frågeställaren uppmärksam på det faktum att rådets direktiv 85/337/EEG av den 27 juni 1985 om bedömning av inverkan på miljön av vissa offentliga och privata projekt endast rör projekt som godkänts efter den 3 juli 1988 och inte kan tillämpas med efterhandsverkan. Det berörda projektet kan alltså inte anses omfattas av direktivet.

Beträffande den sista frågan vill kommissionen betona att artikel 130r i EG-fördraget inte kan anses utgöra rättslig grund för att inleda ett överträdelseförfarande enligt artikel 169. Som konstaterades av domstolen i mål C-379/92, utgör artikel 130r endast en definition av gemenskapens allmänna miljömål.

(1) EGT L 336, 7.12.1988, s. 1.

(2) EGT L 175, 5.7.1985, s. 40.