SKRIFTLIG FRÅGA E-3105/01

från Yasmine Boudjenah (GUE/NGL) till kommissionen

(13 november 2001)

Ämne: De internationella finansinstitutens verksamhet

I flera länder i Afrika och Latinamerika har man som villkor för de lån som beviljats av IMF och som förhandlats fram med de lokala regeringarna inom ramen för projekt som syftar till att minska fattigdomen och främja tillväxten, bland annat krävt att vattensektorerna skall privatiseras. Resultatet av att de statliga företagen privatiserats är att priserna höjts och att tillgången till vattnet begränsats ännu mer för en stor andel av befolkningarna i dessa länder.

Är kommissionen medveten om riskerna med och de allvarliga följderna av de internationella finansinstitutens verksamhet? Vilka förslag avser kommissionen att lägga fram för att lösa dessa problem och se till att lånen medverkar till att verkligen minska fattigdomen i dessa länder?

Svar från Poul Nielson på kommissionens vägnar

(7 januari 2002)

Givarsamfundet har ändrat biståndets och den politiska dialogens inriktning för att i ökad utsträckning stödja ländernas strategidokument för minskad fattigdom. Givarsamfundet frångår gradvis den

gamla praktiken att genom Bretton Woods-institutionerna påtvinga länderna politiska förändringar utifrån, däribland förhastade privatiseringar av offentliga företag, vilka inte alltid åtföljs av ett lämpligt regelverk och lämpliga institutioner.

Den politiska dialogen med mottagarländerna är av central betydelse för att en gemensam syn på makroekonomiska och sektorspolitiska reformer skall kunna uppnås inom ramen för strategidokumenten. Kommissionen och medlemsstaterna har nära samarbetat med Bretton Woods-institutionerna för att se till att den politiska dialogen omfattar den förväntade inverkan på såväl fattigdomsminskningen som den makroekonomiska stabiliteten. Bretton Woods-institutionernas godkännande av strategidokumenten visar att det på det hela taget finns en gemensam syn på de planerade politiska reformerna. Kommissionen har en viktig roll i den politiska dialogen på de områden som erhåller huvudparten av dess bistånd.

Internationella valutafonden erkänner ländernas egenansvar inom ramen för faciliteten för att minska fattigdom och främja tillväxt (Poverty Reduction and Growth Facility) samt verkar för att utgifterna i högre utsträckning inriktas på att hjälpa de fattiga och för att de politiska villkoren skall bli mer selektiva. Internationella valutafonden lägger i allt högre grad tonvikten på en god makroekonomisk förvaltning som bygger på en sund finans-, penning-, inkomst- och valutapolitik snarare än på villkor beträffande strukturella reformer såsom privatisering.

Världsbanken fortsätter att vara den viktigaste aktören när det gäller strukturella och institutionella reformer. Om en av prioriteringarna i strategidokumentet för minskad fattigdom är att öka tillgången till rent vatten till ett överkomligt pris, fastställs det riktlinjer för hur detta kan uppnås. Valet av tillvägagångssätt avtalas inom ramen för en specifik åtgärd från bankens sida. För att en privatisering skall kunna genomföras väl måste man samtidigt upprätta ett regelverk eller stärka det befintliga regelverket och genomföra institutionella reformer för att se till att privata företag kommer att öka tillgången till rent vatten genom iakttagande av de regler och standarder som finns i fråga om pris, teknik och hygien.

Kommissionen för en kontinuerlig dialog med Världsbanken om principerna för och tillämpningen av privatisering. Varje enskilt fall måste bedömas separat och kommissionen har inga ideologiska preferenser.

Kommissionens politik i fråga om tillhandahållande av vatten och sanitära tjänster grundar sig på principerna om rättvisa och hållbarhet, och hänsyn tas till de fattigas behov. Valet av tillvägagångssätt görs utifrån en analys av tekniska och ekonomiska alternativ för att åstadkomma bättre tjänster. Privatisering är ett av alternativen. Erfarenheten visar emellertid att ett partnerskap mellan den privata och den offentliga sektorn i vilket även biståndsmottagarna och det civila samhället deltar troligen är det bästa alternativet. För att systemen skall kunna upprätthållas och förvaltningen av vattenresurserna förbättras måste prissättningsaspekten beaktas. Det kostar att erbjuda bättre tjänster. I många fall betalar de fattiga förmodligen redan mer än de rika för tjänster med lägre kvalitet. Även åtföljande åtgärder för förbättring av lednings- och förvaltningsförmågan samt utbildningsverksamhet och verksamhet som syftar till att öka allmänhetens medvetenhet är viktiga för att uppnå hållbarhet, effektivitet och rättvisa vid tillhandahållandet av tjänster.