SKRIFTLIG FRÅGA E-0765/03

från Patricia McKenna (Verts/ALE) till kommissionen

(12 mars 2003)

Ämne: Det föreslagna svenska torskfiskestoppet

Med anledning av Sveriges beslut att inte delta i fisket av flera torskbestånd uppmanar kommissionen Sverige att vidta tekniska åtgärder som ett alternativ. I både förordning (EG) nr 88/98(1) (tekniska åtgärder i Östersjön) och förordning (EG) nr 850/98(2) (tekniska åtgärder i andra områden) ges medlemsstaterna en möjlighet att vidta åtgärder utöver de minimikrav som anges i dessa förordningar (artikel 13 i förordning 88/98 och artikel 46 i förordning 850/98).

Kan kommissionen lämna en förteckning över de fall där medlemsstater har använt sig av denna möjlighet? Kan kommissionen för varje enskilt fall specificera följande:

- Vilket fiske eller vilka fisken berördes, med angivelse av målarter, område och fiskeredskap?

- När och för hur lång tid genomfördes åtgärden?

- Vilka åtgärder vidtogs av medlemsstaterna i förhållande till de krav som anges i den gemensamma fiskeripolitiken?

- Har det gjorts någon analys för att se om åtgärderna fick någon effekt?

Det är intressant att notera att i kommissionens förslag till den nya förordning om tekniska åtgärder(3) av den 3 december 2002) som skall ersätta förordning (EG) nr 850/98 verkar det inte finnas någon artikel som motsvarar artikel 46. Trots detta står det i motiveringen att kommissionen garanterar att alla villkor i förordning (EG) nr 850/98 bibehålls. Kan kommissionen förklara varför artikeln i fråga har strukits?

(1) EGT L 9, 15.1.1998, s. 1.

(2) EGT L 125, 27.4.1998, s. 1.

(3) KOM(2000) 672, 3.12.2002.

Kompletterande svarfrån Franz Fischler på kommissionens vägnar

(5 juni 2003)

Efter införandet av den gemensamma fiskeripolitiken 1993 anmäldes ett stort antal nationella tekniska åtgärder till kommissionen. I den förteckning som kommissionen sänder direkt till parlamentsledamoten och till parlamentets sekretariat anges vilka åtgärder som anmäldes till kommissionen under perioden 20002002. Förteckningen ger en representativ bild av dessa åtgärder, bland annat när det gäller berörda arter, områden och typ av redskap.

Eftersom åtgärderna vidtas på nationellt ansvar var kommissionen inte tvungen att ta reda på om åtgärderna gav någon effekt, och kommissionen har inte gjort någon bedömning av detta. Under de senaste åren har det stått klart att gemenskapens intresse för den typ av åtgärder som endast gäller för fiskare från den medlemsstat som vidtar åtgärden inte motiverar att kommissionen gör en systematisk förhandsgranskning.

Medlemsstaternas möjlighet att införa nationella åtgärder, enligt artikel 46 i rådets förordning (EG) nr 850/98 av den 30 mars 1998 för bevarande av fiskeresurserna genom tekniska åtgärder för skydd av unga exemplar av marina organismer, ingår nu delvis i bestämmelserna i artikel 10 i rådets förordning (EG) nr 2371/2002 av den 20 december 2002 om bevarande och hållbart utnyttjande av fiskeresurserna inom ramen för den gemensamma fiskeripolitiken(1). I artikel 10 i rådets förordning (EG) nr 2371/2002 anges inte längre att kommissionen skall förhandsgranska åtgärder innan de genomförs. Artikeln innebär dock att medlemsstaternas möjlighet att vidta nationella åtgärder inskränks till bestämmelser som gäller egna medborgare som fiskar i vatten under medlemsstatens suveränitet eller jurisdiktion.

Kommissionen är positivt inställd till att behålla medlemsstaternas möjlighet att anta tekniska åtgärder för sina egna fiskare enligt en bestämmelse som liknar artikel 46.1 i rådets förordning (EG) nr 850/98, och där åtgärderna också skulle gälla utanför de vatten som ligger under den berörda medlemsstatens suveränitet eller jurisdiktion.

De omfattande förfaranden som föreskrivs i artikel 46.2-46.5 i rådets förordning (EG) nr 850/98 när det gäller kommissionens förhandsgranskning av åtgärder är dock inte längre motiverade, då erfarenheterna från de senaste tio åren har visat att förfarandet inte är nödvändigt för att den gemensamma fiskeripolitiken skall fungera väl. Kommissionen välkomnar därför att detta förfarande inte längre ingår i artikel 10 i rådets förordning (EG) nr 2371/2002.

(1) EGT L 358, 31.12.2002.