SKRIFTLIG FRÅGA P-0744/03

från Nelly Maes (Verts/ALE) till kommissionen

(5 mars 2003)

Ämne: Finansiering av hanteringen av avfall från elektroniska och elektriska produkter (WEEE)

I Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/96/EG(1) om avfall från elektriska och elektroniska produkter fastställs det i artikel 8.2 att varje enskild tillverkare är ansvarig för finansieringen av de verksamheter i punkt 1 som avser avfall som härrör från dennes egna produkter. Dessutom fastställs det i artikel 9 att medlemsstaterna skall se till att tillverkarna senast den 13 augusti 2005 sörjer för finansieringen av kostnaderna för insamling, behandling, återvinning och miljövänligt bortskaffande av WEEE från andra användare än privathushåll och som härrör från produkter som har släppts ut på marknaden efter den 13 augusti 2005. När det gäller kostnaderna för hantering av WEEE som har släppts ut på marknaden före den 13 augusti 2005 (historiskt avfall) skall tillverkarna sörja för finansieringen. Medlemsstaterna får alternativt föreskriva att även andra användare än privathushåll helt eller delvis skall vara ansvariga för denna finansiering.

Det fastställs med andra ord i detta direktiv att producenterna är ansvariga för finansieringen av insamling och bortskaffande av detta avfall. Nyligen har det flamländska miljöministeriet med anledning av detta utformat några miljöpolitiska överenskommelser i samband med ett lagförslag från den flamländska regionalregeringen. När det gäller detta direktiv avsåg det införande av skyldighet att ta emot avfall som fastställs i den flamländska lagen om förebyggande och hantering av avfall från startbatterier av bly och batterier.

I artikel 5.2 i den miljöpolitiska överenskommelsen om startbatterier fastslås att endast de direkta kostnaderna för insamling för hantering av startbatterier av bly täcks av den beslutande myndigheten. Även när det gäller batteriavfall påförs de indirekta kostnaderna på kommunerna. Konkret leder detta till att de kommunala myndigheterna får bära de indirekta kostnaderna. De flamländska konsumenterna/medborgarna betalar därför, trots direktivet, för hanteringen av dessa typer av elektroniskt avfall.

Anser kommissionen att dessa miljöpolitiska överenskommelser strider mot gällande gemenskapslagstiftning?

Om så är fallet, vilka åtgärder avser kommissionen att vidta?

Om så inte är fallet, hur förklarar kommissionen att kostnaderna läggs på medborgarna?

Vad anser kommissionen om att medborgarna får betala de indirekta kostnaderna i samband med andra icke-elektroniska produkter, exempelvis avfallsband, där samma principer gäller?

(1) EGT L 37, 13.2.2003, s. 24.

Svar från Margot Wallström på kommissionens vägnar

(4 april 2003)

Genom Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/96/EG av den 27 januari 2003 (om avfall som utgörs av eller innehåller elektriska eller elektroniska produkter [WEEE]) införs principen om producentansvar. Det innebär att berörda producenter skall finansiera omhändertagandet i avfallsledet bl.a. innefattande återvinning och miljövänligt bortskaffande av uttjänta elektriska och elektroniska produkter (nedan benämnt el-avfall) från hushåll. Ansvaret omfattar alla led i avfallskedjan med början från bestämda insamlingsställen och framåt. Producenterna kan uppfylla sina skyldigheter antingen i egen regi eller genom att låta en annan part utföra arbetet, t.ex. en lokal myndighet vars tjänster producenterna då betalar för. Batterier skall avlägsnas från separat insamlat el-avfall(1), och denna åtgärd skall bekostas av producenterna.

Direktivet trädde i kraft den 13 februari 2003. Medlemsstaterna skall ha omsatt direktivet i nationell lagstiftning senast den 13 augusti 2004. Skyldigheten enligt direktivet att finansiera omhändertagandet av el-avfall från hushåll (artikel 8) och från andra användare än hushåll (artikel 9) träder i kraft den 13 augusti 2005.

I den belgiska regionen Flandern har principen om producentansvar införts genom den flamländska lagen om förebyggande och hantering av avfall (Vlaams reglement inzake afvalvoorkoming en beheer Vlarea) enligt vilken producenter är skyldiga att kostnadsfritt ta emot el-avfall. Syftet med denna princip är att göra producenterna ekonomiskt ansvariga för insamlingen och omhändertagandet av avfallet.

Genom den flamländska miljöpolitiska överenskommelsen (Milieubeleidsovereenkomst MBO) av den 26 januari 2001 om tillämpningen av skyldigheten enligt ovannämnda lag att ta emot el-avfall inrättas ett system för finansiering av insamling och omhändertagande av avfallet. Enligt artikel 7 i överenskommelsen skall producenter och importörer inrätta särskilda organ (beheersorganismen) med ansvar för insamling och omhändertagande av el-avfall. Enligt artikel 5.4 i överenskommelsen skall organen i en bestämd punkt i insamlingssystemet kostnadsfritt samla in el-avfallet. Av vad som framkommit har konsumenterna därför möjlighet att i överensstämmelse med direktivet utan kostnad lämna tillbaka el-avfall.

Bestämmelser för Flandern om finansiering av insamling och omhändertagande av uttjänta batterier finns i en miljöpolitisk överenskommelse om batterier och i en nyligen ingången miljöpolitisk överenskommelse om startbatterier av bly. Enligt rådets direktiv 91/157/EEG av den 18 mars 1991 (om batterier och ackumulatorer som innehåller vissa farliga ämnen)(2) skall medlemsstaterna sörja för att den separata insamlingen och återvinningen av förbrukade batterier och ackumulatorer organiseras på ett effektivt sätt. Eftersom det sistnämnda direktivet inte innehåller några bestämmelser om vem som skall bära kostnaderna för insamlingen och omhändertagandet av batterierna står det medlemsstaterna fritt att införa egna bestämmelser om detta. Kommissionen har inte sett något som tyder på att den flamländska miljöpolitiska överenskommelsen om batterier inte skulle överensstämma med den tillämpliga gemenskapslagstiftningen för batterier.

För skrotdäck är producenter och importörer enligt den flamländska miljöpolitiska överenskommelsen om skrotdäck skyldiga att inrätta ett organ med ansvar för att vidta förebyggande åtgärder och åtgärder för insamling och omhändertagande av sådana däck. Vidare är det organet och inte kommunerna som bär ansvaret för finansieringen. Av vad som framkommit har allmänheten möjlighet att utan kostnad lämna tillbaka sina uttjänta däck vid containeranläggningar som tar emot detta slags avfall. Det finns inget avsnitt i gemenskapslagstiftningen som reglerar vem som skall bära kostnaderna för insamling och omhändertagande av skrotdäck. Därför står det medlemsstaterna fritt att införa egna bestämmelser

om detta. Kommissionen har heller inte sett något som tyder på att den flamländska miljööverenskommelsen om skrotdäck inte överensstämmer med tillämplig gemenskapslagstiftning, som t.ex. Europaparlamentets och rådets direktiv 2000/53/EG av den 18 september 2000 om uttjänta fordon(3).

(1) Se artikel 6.1 i direktivet.

(2) EGT L 78, 26.3.1991.

(3) EGT L 269, 21.10.2000.