SKRIFTLIG FRÅGA E-1751/99

från Herbert Bösch (PSE) till kommissionen

(1 oktober 1999)

Ämne: Fallet Fléchard finns det ännu fler liknande fall inom kommissionen?

I det s.k. Fléchard-fallet, ett bedrägerifall i samband med export av smör till f.d. Sovjetunionen, såg tjänstemän inom kommissionen till att den egentliga bötesavgiften på 17,6 miljoner euro sänktes till 3 miljoner euro och bröt då samtidigt mot gällande gemenskapsrätt. F.d. kommissionsordföranden Delors kabinett hade ansvaret i frågan. I en skrivelse av den 28 juli 1999 samt i en annan av den 27 augusti 1999 till den ansvarige föredraganden i budgetkontrollutskottet gav kommissionsledamot Fischler inget klart svar på frågan om detta var ett undantagsfall eller inte. Under en utfrågning i budgetkontrollutskottet konstaterade höga kommissionstjänstemän att fallet inte alls hade behandlats på ett ovanligt sätt och hänvisade till liknande fall.

Kan kommissionen lägga fram en fullständig förteckning över liknande fall från de tio senaste åren samt ange i vilka fall man avstod ifrån att indriva bötesavgiften? Kan den också ange vilka belopp det då handlade om i varje enskilt fall?

Kan kommissionen meddela om protokollen från de avgörande sammanträdena försvunnit också i dessa fall, precis som i fallet Fléchard?

Kan kommissionen meddela hur höga belopp tjänstemännen har hand om i sådana fall och hur stora beloppen skall vara innan de läggs fram för kommissionsledamöterna? Kan kommissionen meddela om den i framtiden också tänker lämna sådana fall till sina tjänstemän, om gällande gemenskapslagar kommer att tillämpas eller om de inte har för avsikt att göra det, så som i fallet Fléchard?

Svar från Franz Fischler på kommissionens vägnar

(22 december 1999)

1. När det gäller det av parlamentsledamoten nämnda Fléchard-fallet hänvisar kommissionen till de svar som givits med anledning av frågor från Jan Mulder samt till de upplysningar som givits till budgetkontrollutskottet vid dess möten i detta ärende.

2. Parlamentsledamotens fråga rör bestämmelser för en medlemsstats frisläppande/förverkan av en garanti som ett företag har utfärdat.

Kommissionen ingriper vid olika tillfällen i indrivningsförfarandena då proportionalitetsprincipen tillämpas, eller kan tillämpas.

När det gäller garantisektionen vid EUGFJ och indirekta utgifter har redovisningen och förvaltningen av fordringar lagts ut på olika utbetalande organ i medlemsstaterna. Dessa organ har ålagts att föra en huvudbok över gäldenärer i enlighet med vedertagna redovisningsprinciper och de skall även regelbundet ge kommissionen en översikt över de fordringar som skall drivas in i samband med granskningen och avslutandet av EUGFJ:s räkenskaper.

För de eventuella ärenden där det blir nödvändigt att avstå från de fordringar som fastställts har medlemsstaterna möjlighet att, när det gäller värderingsproblem, samråda med kommissionen innan man avstår från fordran.

Det finns särskilt tre fall som kan bli aktuella:

- Det kan röra sig om en principfråga (vilket ibland kan visa att den gällande lagstiftningen inte är helt lämplig). Kommissionen kan i så fall, efter att ha samrått med och fått godkännande från de berörda enheterna, utarbeta ett särskilt kommissionsbeslut. Det beslutet gör det möjligt inte bara att behandla det ärende medlemsstaten har förelagt kommissionen, utan även att behandla eventuella ärenden av liknande natur. Beslutet är bindande för medlemsstaterna.

- Det kan röra sig om ett särskilt ärende. Kommissionen lämnar i så fall oftast (efter att ha samrått med och fått godkännande från de berörda enheterna) ett tolkningsutlåtande där det anges hur medlemsstaten skall behandla den aktuella fordran. Detta utlåtande är dock inte bindande för medlemsstaterna, utan de är fortsatt ansvariga och kan besluta huruvida de skall följa utlåtandet.

- Det kan röra sig om oegentligheter eller bedrägerier. I så fall skall det förfarande som anges i artikel 5 i förordning nr 595/91 tillämpas.

När det gäller egna medel kan det röra sig om dispens från tillhandahållandet av traditionella egna medel som fastställts men inte drivits in och införts i särskild redovisning (bl.a. tull- och sockeravgifter) och inte kan drivas in av orsaker som inte kan hänföras till medlemsstaterna. De ärenden av denna typ som medlemsstaterna har anmält granskas av kommissionen, som har sex månader på sig att lämna sina eventuella synpunkter till medlemsstaten.

I övriga fall föreskrivs i artikel 29 i budgetförordningen ett särskilt förfarande som gör det möjligt att, efter samråd mellan olika enheter, avstå från en fastställd fordran, vilket, om överenskommelse nås, leder till godkännande från styrekonomen och registrering av kommissionens räkenskapsförare.

Under de tre senaste räkenskapsåren 19961998 (det finns inte statistik för en tioårsperiod) har omkring 1900 fordringar inom gemenskapsbudgeten, till ett sammanlagt värde av 1 337 miljoner euro, strukits enligt detta förfarande.

Av det annullerade beloppet:

- var 900 miljoner euro föremål för kompensationer, dvs. indrivningar, inom ramen för utgifter för EUGFJ som inte rör garantisektionens indirekta förvaltning,

- rörde 38 miljoner euro ett flertal indrivningsorder i samband med ERUF som hade annullerats för att inordnas i en enda indrivningsorder,

- rörde omkring 4 miljoner hyresgarantier för kommissionens delegationer och gällde 350 indrivningsorder som annullerats på grund av dubbelanvändning (dubbel bokföring på konton utanför budgeten).

De återstående annulleringarna (omkring 400 miljoner euro) skedde antingen till följd av att gäldenärerna lämnat in motiveringar som godtagits av kommissionen (beräkningsfel, rättsliga beslut om upphävande av bötesavgifter osv.), på grund av att indrivning var omöjlig (gäldenärerna har försvunnit eller är insolventa, konkurs utan utdelning osv.) eller på grund av att beloppen var för små för att motivera rättsliga åtgärder (efter det att räkenskapsförarens påminnelser har förblivit resultatlösa).

Kommissionen tillsänder parlamentsledamoten en sammanfattande förteckning över de ärenden under de senaste tre åren där man avstått från fordringar.

3. Kommissionen känner inte till att dokument skulle ha försvunnit i samband med förfaranden för indrivning av de fordringar som anges ovan.

4. Utnämningen av utanordnaren med befogenhet att avstå från fordringar sker i enlighet med interna regler om budgetens genomförande där behörig utanordnare anges för varje budgetpost. Principen är att det är kommissionen som är utanordnare (artikel 274 i EG-fördraget). I de allra flesta fall delegerar kommissionen denna befogenhet till en generaldirektör, utanordnare med fullmakt, som i sin tur kan delegera befogenheten till en eller flera tjänstemän inom sitt generaldirektorat. Då utanordnaren med fullmakt tilldelas sin befogenhet kan det anges vilka delar av budgetens genomförande den gäller för (t.ex. endast utbetalningar eller indrivningar).

5. Beslutet att avstå från en fordran fattas inte efter tjänstemäns personliga bedömning av huruvida gemenskapslagstiftningen skall tillämpas. Beslutet att avstå fattas främst på grundval av utanordnarens bedömning av om en indrivning är motiverad med hänsyn till kostnader och

intäkter och med hänsyn till proportionalitetsprincipen. Det skall därefter godkännas av styrekonomen och, i vissa fall, av övriga berörda enheter, bland annat rättstjänsten. När det gäller intäkter eller direkta utgifter skall det godkända förslaget därefter registreras av räkenskapsföraren.

Kommissionen kommer även fortsättningsvis att se till att de interna reglerna följs, vilket dock inte hindrar att de kan bli föremål för prövning i samband med den administrativa reform kommissionen har inlett.