SKRIFTLIG FRÅGA E-2192/00

från Isidoro Sánchez García (ELDR) till kommissionen

(3 juli 2000)

Ämne: Bedömning av gemenskapens strategi i fråga om invandring från Afrika

Hur bedömer kommissionen de resultat som har uppnåtts i fråga om gemenskapens strategi för att bemöta invandringen från Afrika, i synnerhet från de regioner som angränsar till Europeiska unionen?

Svar från António Vitorino på kommissionens vägnar

(20 september 2000)

Kommissionen vill framhålla att det inte finns någon särskild gemenskapsstrategi för att bemöta invandring från Afrika.

Det var först i och med att Amsterdamfördraget trädde i kraft den 1 maj 1999 som gemenskapen fick befogenheter inom invandringspolitiken (avdelning IV i EG-fördraget, artikel 61 och följande). Vid Europeiska rådets särskilda möte i Tammerfors (Finland) den 1516 oktober 1999 antog stats- och regeringscheferna från de femton medlemsstaterna slutsatser med långtgående följder för EU:s framtida invandrings- och asylpolitik.

Stats- och regeringscheferna underströk att Europeiska unionen har behov av en övergripande migrationsstrategi, som behandlar frågor som rör politik, mänskliga rättigheter och utveckling i ursprungs- och transitländerna och ursprungs- och transitregionerna. I detta sammanhang hänvisade Europeiska rådet till de fem handlingsplanerna från högnivågruppen för asyl- och migrationsfrågor. Handlingsplanerna är inriktade på situationen i ett antal tredje länder och kan betraktas som ett första steg mot en sådan strategi. Två av dessa fem handlingsplaner behandlar länder i Afrika, närmare bestämt Marocko och Somalia.

Stats- och regeringscheferna framhöll också behovet av att migrationsströmmarna hanteras effektivare i alla skeden. De efterlyste informationskampanjer, i nära samarbete med ursprungs- och transitländerna, om de faktiska möjligheterna för laglig invandring samt förebyggande av all form av människohandel. Rådet och medlemsstaterna uppmanades att hantera den olagliga invandringen vid källan, särskilt genom att bekämpa dem som sysslar med människohandel och ekonomiskt utnyttjande av migranter. Stats- och regeringscheferna yrkade på att lagstiftning skall antas om stränga påföljder för detta grova brott. Enligt dem bör medlemsstaterna tillsammans med

Europol, inrikta sina ansträngningar på att upptäcka och upplösa de kriminella nätverk som berörs. Rättigheterna för offren för sådan verksamhet skall säkerställas, i synnerhet när det gäller kvinnor och barn. Vidare efterlystes en utveckling av biståndet till ursprungs- och transitländer i syfte att hjälpa myndigheterna i dessa länder att öka sin förmåga att effektivt bekämpa människohandel och klara sina återtagandeskyldigheter gentemot unionen och medlemsstaterna. Slutligen efterlystes ett närmare samarbete och ömsesidigt tekniskt bistånd mellan medlemsstaternas gränskontrollorgan, till exempel utbytesprogram och tekniköverföring, särskilt för sjögränser samt att kandidatländerna skyndsamt engageras i detta samarbete.

Apropå EU-initiativ av betydelse för migrationsfrågor med anknytning till Afrika, bör man nämna EuropaAfrika-toppmötet, som anordnades under överinseende av Afrikanska enhetsorganisationen och EU i Kairo den 34 april 2000. De afrikanska och europeiska stats- och regeringscheferna samt kommissionens ordförande avgav en förklaring, där migrationsfrågor särskilt uppmärksammades. De erkände att det behövs ett övergripande och integrerat tillvägagångssätt för att ta itu med migrationsfrågan och frågan om asyl, som är ett separat, men närbesläktat problem, och de kommer att samarbeta på detta område. Förlusten av yrkesutbildade invandrare från Afrika utgör en kompetensförlust för hela kontinenten, sades det i förklaringen. Där framhölls också behovet av samarbete för att ta itu med grundorsakerna till migration både i ursprungsländerna, transitländerna och i de mottagande länderna.

En handlingsplan fogades till förklaringen, där man kom överens om ett antal migrationspoltiska åtgärder, vilka skall vara bestämmande för insatserna fram till nästa toppmöte i Europa 2003. Bland åtgärderna ingår att vid behov stödja de afrikanska länderna för att på kontinenten säkerställa fri rörlighet för arbetskraft och migration, i Abujafördragets anda. Stats- och regeringscheferna enades också om att samarbeta för att ta i tu med de grundläggande orsakerna till migration och asylsökande i ursprungs-, transiterings- och mottagarländer och att samarbeta mera när det gäller den ömsesidiga integrationen av migranter, migranternas rättigheter och återtagandeavtal mellan europeiska och afrikanska länder.