SKRIFTLIG FRÅGA E-1637/02

från Riitta Myller (PSE) till kommissionen

(10 juni 2002)

Ämne: Avtal om konkurrensförbud i förhållande till den fria rörligheten

Syftet med avtal om konkurrensförbud som ingås mellan arbetsgivaren och arbetstagaren är att med tanke på konkurrenter skydda uppgifter om arbetsgivarens produktutveckling och forskning, eller annan liknande information eller kunskap, samt att beakta arbetsgivarens och arbetstagarnas intressen på ett mer jämlikt sätt.

Avtal om konkurrensförbud tillämpas för närvarande emellertid rent allmänt på arbeten där det inte finns något behov av att skydda uppgifter förknippade med arbetstagarens ställning, arbetsuppgifter eller företagets verksamhet. Avtalen är ofta långvariga och de innehåller ofta stränga böter för att främja uppfyllandet. Avtalen är ofta även orimliga och står i strid med gemenskapslagstiftningens proportionalitetsprincip.

Avtalen om konkurrensförbud begränsar arbetstagarens rätt att byta arbetsplats och ställer hinder för den fria rörligheten för tjänster, eftersom arbetstagaren inte har möjlighet att grunda eget företag inom samma bransch. Sålunda hindrar avtalen generellt den fria rörligheten för arbetstagare och tjänster mellan olika medlemsstater. De bestämmelser i den nationella lagstiftningen som föreskriver i vilken utsträckning ett avtal om konkurrensförbud är tillåtet skiljer sig mycket inom EU-området. Av denna orsak har arbetstagarna i de olika medlemsstaterna på grund av begränsningarna i avtal om konkurrensförbud olika utgångslägen när det gäller att röra sig inom medlemsstaternas områden för att söka arbete och få anställning. Detta ger upphov till bristande jämställdhet mellan arbetstagare från olika medlemsstater.

Vilka åtgärder kommer kommissionen att vidta för att harmonisera bestämmelserna om avtal om konkurrensförbud och åtgärda ovannämnda missförhållanden?

Svar från Mario Monti på kommissionens vägnar

(11 juli 2002)

Det finns ingen särskild EU-lagstiftning om konkurrensförbudsavtal mellan arbetsgivare och anställda när anställningsavtalet löper ut. Kommissionen har heller inga planer på att föreslå en sådan lagstiftning.

Det stora flertalet sådana klausuler omfattar arbetsgivare och anställda inom en medlemsstat. På sådana fall är gemenskapsreglerna om fri rörlighet för arbetstagare och tjänster inte tillämpliga. Det är i första hand medlemsstaternas avtalsrätt som gäller för denna typ av avtalsklausuler. Det är emellertid uppenbart att eventuella restriktioner, till exempel sådana som är följden av skillnader mellan medlemsstaternas lagstiftning, kan få konsekvenser över gränserna. Frågan om huruvida ett visst avtal är förenligt med gemenskapsreglerna om fri rörlighet för arbetstagare (artikel 39 i EG-fördraget) eller friheten att tillhandahålla tjänster (artikel 49 i EG-fördraget) måste avgöras från fall till fall.

Vad beträffar fri rörlighet för arbetstagare är det viktigt med en balans mellan å ena sidan arbetstagares grundläggande rätt att arbeta och utöva sin rätt till fri rörlighet och arbetsgivarens rätt att skydda sina legitima intressen mot konkurrenter å den andra. När en sådan balans uppnås, det vill säga när avtalet är proportionerligt i förhållande till ändamålet och inte i oskäligt hög grad begränsar arbetstagarens rätt till fri rörlighet, förefaller avtalet inte strida mot bestämmelserna om arbetstagares rätt till fri rörlighet inom gemenskapen. I detta sammanhang kan man hänvisa till EG-domstolens dom i Bosman-målet.(1) Där fann EG-domstolen att bestämmelser som utgör hinder för fri rörlighet för arbetstagare inte strider mot gemenskapsrätten om de har ett legitimt syfte som är förenligt med fördraget och om detta syfte är berättigat på grund av tvingande skäl med hänsyn till allmänintresset och bestämmelsernas tillämpning inte går utöver vad som är nödvändigt för att uppnå detta syfte.

En enskild avtalsklausul som har en oproportionerlig inverkan på en persons möjlighet att söka anställning kan mycket väl utgöra ett hinder för friheten att tillhandahålla tjänster i artikel 49 i EG-fördraget. Ett exempel är om ett högteknologiskt företag behöver anställa en högt

kvalificerad person för att kunna utöva sin verksamhet. Alla bestämmelser som kan hindra eller göra det mindre attraktivt att utöva en grundläggande frihet som garanteras av EG-fördraget, till exempel friheten att tillhandahålla tjänster, måste enligt EG-domstolens praxis uppfylla fyra krav:(2) de skall tillämpas på ett icke-diskriminerande sätt, de skall framstå som motiverade med hänsyn till ett trängande allmänintresse, de skall vara ägnade att säkerställa förverkligandet av det syfte som eftersträvas genom dem och de skall inte gå utöver vad som är nödvändigt för att uppnå detta syfte.

Det är medlemsstaternas myndigheters sak att tillämpa de nämnda kriterierna i enskilda fall. Frågan om huruvida ett avtal uppfyller kriterierna måste avgöras av medlemsstaternas domstolar mot bakgrund av gemenskapens regler och principer om fri rörlighet för arbetstagare och tjänster.

Den typ av avtal som parlamentsledamoten nämner omfattas endast i undantagsfall av EG-fördragets konkurrensregler, nämligen om de skulle ingå i genomförandet av avtal mellan företag. Sådana undantagsfall måste prövas av kommissionen från fall till fall.

(1) Mål C-415/93, REG 1995, s. I-4921.

(2) Se till exempel mål C-55/94, Gebhard, REG 1995, s. I-4165.