SKRIFTLIG FRÅGA P-3785/02

från Bruno Gollnisch (NI) till kommissionen

(17 december 2002)

Ämne: Märkning på franska av konsumentvaror i Frankrike

Den 4 augusti 1994 infördes i lagen om franska språket en bestämmelse om obligatorisk användning av franska för alla handlingar som syftar till att informera användare eller konsumenter: märkning, prospekt, kataloger, broschyrer och andra informationsdokument m.m.

Den 20 mars 2000 angavs i ett gemenskapsdirektiv, som kodifierade ett annat direktiv av den 18 december 1978, att gemenskapslagstiftningen motsätter sig nationell lagstiftning som kräver att ett visst språk skall användas för märkning av livsmedel utan att det finns möjlighet att använda ett annat språk.

Europeiska kommissionen informerade Frankrike i ett meddelande till följd av en dom i EG-domstolen av den 12 september 2000 efter en fråga ställd av appellationsdomstolen i Lyon att Frankrike hade två månader på sig att införliva denna lagstiftning.

Som konsekvens av denna uppmaning ändrade den franska regeringen genom förordning nr 2002-1025 av den 1 augusti 2002 artikel R.112-8 i konsumentskyddslagen enligt vilken det nu krävs märkning på franska, men som också enligt det nya stycket 2 tillåter märkning på ett eller flera andra språk.

Anser kommissionen att denna lagändring är tillräcklig enligt de gemenskapsbestämmelser som angetts ovan?

Har en medlemsstat med andra ord fortfarande rätt att kräva att märkning av livsmedel som säljs på dess territorium skall vara skriven på åtminstone landets nationalspråk?

Svar från Frederik Bolkestein på kommissionens vägnar

(20 januari 2003)

Kommissionen beslutade den 17 juli 2002 att rikta ett motiverat yttrande till de franska myndigheterna och uppmana dem att anpassa den franska lagstiftningen till EG-domstolens dom av den 12 september 2002 i mål C-366/98 (Geffroy-domen), som gällde vilka språk som skall användas vid märkning av livsmedel.

Kommissionen granskar för närvarande dekret nr 2002-1051 av den 1 augusti 2002 som de franska myndigheterna har överlämnat som svar på det motiverade yttrandet. Kommissionen har också täta kontakter med de franska myndigheterna för att nå en lösning i ärendet.

Kommissionens hållning, EG-lagstiftningen och EG-domstolens praxis pekar i samma riktning, nämligen att bestämmelserna om märkning av livsmedel i första hand är till för att informera och skydda konsumenterna.

I praktiken är användningen av det officiella språket ofta en garanti för att kravet på information till och skydd för konsumenterna uppfylls. Detta får emellertid inte leda till att oproportionerliga och omotiverade bestämmelser antas som rentav kan motverka informationssyftet.

Kommissionen anser, på grundval av rättspraxis, att nationell lagstiftning måste tillåta att ett utländskt uttryck används vid märkningen, om informationen till konsumenterna därigenom garanteras eller rentav förbättras. Detta gäller till exempel för utländska recept där en del av ingredienserna saknar namn på franska. I sådana fall uppfylls informationssyftet bättre av det utländska namnet än av ett franskt uttryck.

Kommissionen strävar inte alls efter att begränsa användningen av ett visst språk, utan vill tvärtom se till att handeln med varor inte hindras varor som så ofta är tecken på Europas kulturella mångfald. Samtidigt måste konsumenterna ges så bra information som möjligt om innehållet i produkterna.