SKRIFTLIG FRÅGA E-1370/01

från Caroline Jackson (PPE-DE) till kommissionen

(7 maj 2001)

Ämne: Europeiska ridsportorganisationer

År 1995 fastställde 28 nationella ridsportorganisationer i Europa en plan för att standardisera nivån på lärarnas kvalifikationer över nationsgränserna: detta ledde till skapande av ett internationellt ridsportspass. Den ledande organisationen var BHS (British Horse Society). De brittiska ridskolornas sammanslutning ABRS (Association of British Riding Schools), vars kvalifikationer också erkänns av den brittiska regeringen, var varken inbjuden, tillfrågad eller i övrigt involverad i arbetet.

ABRS finner nu att endast de som finns i ridlärarregistret hos British Horse Society kan ansöka om det internationella ridlärarpasset. ABRS' kvalifikationer erkänns inte. Detta innebär att de som har följt kurser för att få sådana meriter kan upptäcka att de inte erkänns av BHS och därmed hindras från att få arbete i ett annat EU-land.

Instämmer kommissionen i att denna slutna verksamhet av en informell grupp av europeiska ridsportorganisationer kan vara olaglig, eftersom den hindrar fri rörlighet för arbetskraft, utan att sanktioneras av ett gemensamt system för erkännande inom EU? Instämmer kommissionen i att problemet kan lösas om länderna som använder det internationella ridlärarpasset snabbt erkänner examina och meriter utdelade av ABRS? Därmed skulle man slippa man en juridisk process.

Svar från Frederik Bolkestein på kommissionens vägnar

(16 juli 2001)

På grundval av den information som lämnats kan kommissionen inte bedöma om avtal mellan nationella ridsportorganisationer är förenliga med gemenskapsbestämmelserna om fri rörlighet för personer. Kommissionen vill dock betona att även om det begås överträdelser av dessa bestämmelser är kommissionen inte behörig att väcka talan mot privata organisationer vid EG-domstolen. Endast nationella domstolar är behöriga att lösa tvister mellan privata parter inom detta område.

Medlemsstater som inom sitt territorium reglerar ridläraryrket är skyldiga att pröva examensbevis som erhållits i andra medlemsstater. Denna skyldighet föreskrivs i rådets direktiv 89/48/EEG av den 21 december 1988 om en generell ordning för erkännande av examensbevis över behörighetsgivande högre utbildning som omfattar minst tre års studier(1), samt i rådets direktiv 92/51/EEG av den 18 juni 1992 om en andra generell ordning för erkännande av behörighetsgivande högre utbildning, en ordning som kompletterar den som föreskrivs i direktiv 89/48/EEG(2). Dessa direktiv har emellertid inte lett till införandet av ett system för automatiskt erkännande av examensbevis. Om den sökandes utbildning från ursprungslandet innehåller ämnen som i väsentlig grad skiljer sig från dem som ingår i den examen som erfordras i värdlandet, kan myndigheterna i värdlandet begära att den sökande avlägger ett lämplighetsprov

eller fullgör en anpassningstid. Den sökande får själv välja något av dessa alternativ. Behöriga nationella myndigheter eller andra organ kan inleda samarbete av mer eller mindre formell karaktär baserat på objektiva kriterier, i syfte att ytterligare underlätta den fria rörligheten, under förutsättning att kriterierna inte är exklusiva.

(1) EGT L 19, 24.1.1989.

(2) EGT L 209, 24.7.1992.