ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
SKRIFTLIG FRÅGA E-3177/00

från Luis Berenguer Fuster (PSE) till kommissionen

(10 oktober 2000)

Ämne: Öppenhet

Prodi-kommissionen har sedan den tillträdde gett upprepade löften om öppenhet. En behandling av offentliga frågor som präglas av öppenhet gör det nödvändigt att förbjuda hemliga sammanträden och vad som avhandlats under varje sammanträde måste offentliggöras.

I den spanska pressen har det framkommit att den spanska regeringens andra vice premiärminister, Rodrigo Rato, den 14 september reste till Bryssel för att träffa Mario Monti.

För öppenhetens skull ställs därför följande frågor:

1. Stämmer det att Monti och Rati höll ett möte den 14 september?

2. Hölls detta möte inom ramen för kommissionsledamot Montis normala dagordning eller bad man om diskretion från spansk sida?

3. Sökte Rato utöva påtryckningar inom någon av de frågor som för närvarande behandlas av kommissionen?

4. Skulle kommissionen om så var fallet kunna ange vilka frågor dessa påtryckningar gällde och vad de gick ut på?

Svar från Mario Monti på kommissionens vägnar

(15 november 2000)

1. Kommissionären med ansvar för konkurrensfrågor höll ett möte med Rodrigo Rato, andre vice ministerpresident i den spanska regeringen den 14 september 2000.

2. Mötet hade inte bestämts långt i förväg, men eftersom Rato befann sig i Bryssel den aktuella dagen och kommissionären var ledig på kvällen kunde man sammanträffa med kort varsel. De spanska myndigheterna begärde inte att mötet skulle hållas hemligt.

3. och 4. Mötet gällde kostnaderna för övergång till fri konkurrens inom den spanska elsektorn och skedde inom ramen för de sedvanliga kontakter som kommissionen har med medlemsstaterna vid handläggning av ärenden om statligt stöd. Det var absolut inte fråga om påtryckningar, utan om uppgiftsutbyte och diskussioner om olika synpunkter. Som parlamentsledamoten är väl medveten om skulle påtryckningar ha varit oacceptabla.
SKRIFTLIG FRÅGA E-2686/00

från Armando Cossutta (GUE/NGL) till kommissionen

(1 september 2000)

Ämne: Införlivande av direktiv 98/44/EG

Två medlemsstater, Republiken Italien och Konungariket Nederländerna, har väckt talan vid EG-domstolen om direktiv 98/44/EG(1). Enligt yttrande från Republiken Frankrikes nationella bioetikkommitté är direktivet dessutom behäftat med stora brister, bland annat i det att ingen skillnad görs mellan uppfinningar och upptäckter.

1. Anser inte kommissionen att det är lämpligt att invänta domstolens avgörande i den talan som Italien och Nederländerna har väckt innan den inleder fördragsbrottsförfaranden mot de medlemsstater som inte har införlivar direktivet med sin nationella rättsordning?

2. Anser inte kommissionen att det är lämpligt att anta yttrande från Republiken Frankrikes nationella bioetikkommitté och således omedelbart se över direktivet?

(1) EGT L 213, 30.7.1998, s. 13.

Svar från Frederik Bolkestein på kommissionens vägnar

(9 oktober 2000)

1. Nederländerna har med stöd av Italien väckt talan vid domstolen med en begäran om ogiltigförklaring av Europaparlamentets och rådets direktiv 98/44/EG av den 6 juli 1998 om rättsligt skydd för biotekniska uppfinningar. Nederländerna har även framställt en begäran om ett provisoriskt avgörande för att erhålla uppskov med genomförandet av ovannämnda direktiv.

Denna begäran avslogs den 25 juli 2000 i ett beslut av domstolens ordförande, vilken särskilt anförde som skäl att det var föga troligt att patent skulle utfärdas under perioden mellan direktivets ikraftträdande (30 juli 2000) och domstolens avgörande. När det gäller ansökningar som gjorts före direktivets ikraftträdande kan Nederländerna dessutom förse sina patentbeviljanden med en hävandeklausul, som träder i kraft om direktivet ogiltigförklaras. Följaktligen kan det inte uppstå någon allvarlig och ohjälplig skada som skulle kunna rättfärdiga att medlemsstaterna skjuter upp införlivandet av direktivet i sin lagstiftning.

2. Vidare görs i direktivet en tydlig skillnad mellan uppfinningar och upptäckter. Handlar det endast om en upptäckt av gener kan detta inte i något fall bli föremål för patentskydd (artikel 5.1). Direktivet följer samma linje som den allmänna patenträtten, enligt vilken det inte är möjligt att ens tillfälligt skaffa sig ensamrätt till något som bara är en upptäckt.

Endast en gen som isolerats, t.ex. med tekniker som gjort det möjligt att kartlägga, rena, beskriva och mångfaldiga den utanför människokroppen, kan bli föremål för patentskydd.

Därtill kommer att patent bara kan utfärdas för sådana uppfinningar om de allmänna villkoren för patenterbarhet är uppfyllda: uppfinningen måste vara ny, ha uppfinningshöjd och kunna användas industriellt.

När det gäller det senare kriteriet, framgår det av artikel 5.3 i direktivet att den industriella tillämpningen konkret måste beskrivas i patentansökan. Således skulle en enkel sekvens av deoxiribonukleinsyra (DNA), som inte innehåller vare sig några anvisningar om funktion eller några tekniska upplysningar, inte kunna utgöra en patenterbar uppfinning.
SKRIFTLIG FRÅGA E-1463/00

från Jillian Evans (Verts/ALE) till kommissionen

(10 maj 2000)

Ämne: Väte-sulfidgasens effekter på hälsan

Vad vet kommissionen om de långsiktiga effekter som väte-sulfidgas från deponier orsakar på människors hälsa, i synnerhet på ögon och lungor? Vilka åtgärder, om några alls, har vidtagits för att begränsa exponeringsriskerna?

Svar från Margot Wallström på kommissionens vägnar

(3 juli 2000)

Den klassiska lukten av ruttna ägg från denna gas och irritation av slemhinnorna i näsan är märkbara vid en koncentration av 0,05 ppm. Gasen är giftig för människor vid en koncentration av 150 ppm (förlamning av luktnerven). Lungödem uppstår vid 300 ppm och vid 500 ppm inträder snabbt medvetslöshet som leder till döden. Vätesulfidgas klassificeras i gemenskapen som extremt lättantändlig, mycket giftig och farlig för miljön.

För närvarande regleras avfallshantering genom rådets direktiv 75/442/EEG av den 15 juli 1975(1), ändrat genom rådets direktiv 91/156/EEG av den 18 mars 1991 om avfall(2), särskilt artikel 4 i detta, där det fastställs att avfall måste omhändertas utan risk för männisakors hälsa eller för miljön.

Rådets direktiv 1999/31/EG av den 26 april 1999 om deponering av avfall(3), som genomförs den 16 juli 2001, innehåller särskilda bestämmelser om deponering. Syftet med direktivet är att så långt det är möjligt hindra eller minska de negativa effekterna för människors hälsa eller för miljön av deponering av avfall. De negativa effekterna av deponering härrör främst från utsläpp av deponigas och lakvatten i miljön. Deponigas och lakvatten uppstår vid nedbrytning av biologiskt nedbrytbart avfall under anaeroba förhållanden. För att minimera sådana utsläpp är det ett av direktivets främsta mål att medlemsstaterna skall utarbeta strategier för att minska mängden biologiskt nedbrytbart avfall som går till deponering. Det innehåller också exakta mål för minskningen av mängden biologiskt nedbrytbart avfall som går till deponering. För att nå dessa mål måste medlemsstaterna öka särskilt återvinningen, komposteringen av biologiskt nedbrytbart avfall, produktionen av biogas och andra former av tillvaratagande. Dessutom fastställs i direktivet att deponigas måste samlas in från alla deponier där biologiskt nedbrytbart avfall tas emot och att deponigasen måste behandlas och användas. Om den insamlade gasen inte kan användas för energiproduktion måste den brännas.

(1) EGT L 194, 25.7.1975.

(2) EGT L 78, 26.3.1991.

(3) EGT L 182, 16.7.1999.
SKRIFTLIG FRÅGA E-2644/00

från Jaime Valdivielso de Cué (PPE-DE) till rådet

(1 september 2000)

Ämne: Handel

I maj månad föreslogs i rådet att en slutgiltig antidumpningstull skulle införas på vissa delar till TV-kamerasystem med ursprung i Japan. Efter att kommissionen undersökt frågan i mer än två års tid i samarbete med europeiska producenter av dessa varor, valde den att föreslå att sagda antidumpningsåtgärder skulle införas.

När rådets grupp för handelsfrågor sammanträdde den 8 maj innevarande år, avslogs förslaget.

Kan rådet uppge vad den har grundat sitt beslut på?

Svar

(16 november 2000)

Rådet hänvisar den ärade parlamentsledamoten till det svar som lämnats på hans fråga nr E-2295/00.
SKRIFTLIG FRÅGA E-3017/00 från Elizabeth Lynne (ELDR) till kommissionen. EU-lagstiftning om hygieniskt inslagna bestick.



Europeiska gemenskapernas officiella tidning nr 113 E , 18/04/2001 s. 0230 - 0230



SKRIFTLIG FRÅGA E-3017/00 från Elizabeth Lynne (ELDR) till kommissionen (26 september 2000) Ämne: EU-lagstiftning om hygieniskt inslagna bestick Har kommissionen någon information om det finns någon EU-lagstiftning, på gång eller verkställd, om hygieniskt inslagna bestick på sjukhus? Finns det ett stipulerat krav på inslagna och förseglade bestick på sjukhus? Svar från David Byrne på kommissionens vägnar (31 oktober 2000) Det finns ingen EU-lagstiftning om hygieniskt inslagna bestick på sjukhus. Det finns heller inte ett stipulerat krav på inslagna och förseglade bestick på sjukhus. Eftersom medlemsstaterna själva ansvarar för sina hälso- och sjukvårdssystem kan det finnas nationell lagstiftning på detta område i varje medlemsstat.
SKRIFTLIG FRÅGA P-2894/00

från Esko Seppänen (GUE/NGL) till kommissionen

(6 september 2000)

Ämne: Öronmärkning av nötboskap

EU kräver att boskapsuppfödarna ska märka sin boskap genom öronmärkning. Detta krävs också för de exemplar av ursprungliga boskapsraser för vilka inget EU-stöd söks. Vilken funktion har öronmärkningen i dessa fall?

Svar från David Byrne på kommissionens vägnar

(5 oktober 2000)

Enligt rådets direktiv 92/102/EEG av den 27 november 1992 om identifikation och registrering av djur(1) skall medlemsstaterna se till att nötkreatur förses med öronmärken med kodbeteckningar. Detta system gör det möjligt att identifiera varje enskilt djur samt fastställa vilken anläggning som det föddes på.

Direktivet har två huvudsyften: dels lokalisering och spårning av djur för veterinära ändamål, vilket är av avgörande betydelse vid bekämpning av smittsamma sjukdomar, dels förvaltning och tillsyn av systemet med djurbidrag, alltså de stöd som infördes i samband med reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken.

Anledningen till att man antog en särskild förordning om nötkreatur var att direktiv 92/102/EEG inte hade genomförts på ett fullt tillfredsställande sätt. Inte minst BSE-krisen gav bevis på detta, och det krävdes alltså ny lagstiftning för att förstärka regelverket.

Resultatet av detta blev rådets förordning (EG) nr 820/97 av den 21 april 1997 om upprättande av ett system för identifiering och registrering av nötkreatur och om märkning av nötkött och nötköttsprodukter(2). Enligt denna förordning skall nötkreatur identifieras genom ett särskilt märke i varje öra samt åtföljas av ett pass vid alla förflyttningar. Dessa krav återfinns också i Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1760/2000 av den 17 juli 2000 om upprättande av ett system för identifiering och registrering av nötkreatur samt märkning av nötkött och nötköttsprodukter och om upphävande av rådets förordning (EG) nr 820/97(3).

(1) EGT L 355, 5.12.1992.

(2) EGT L 117, 7.5.1997.

(3) EGT L 204, 11.8.2000.
SKRIFTLIG FRÅGA E-3064/00

från Francesco Rutelli (ELDR) till kommissionen

(2 oktober 2000)

Ämne: dödsstraff

Engagemanget mot tillämpningen av dödsstraff är sedan länge en högt prioriterad fråga för Europaparlamentet och för unionens utrikespolitik. För att ge ett faktiskt bidrag till hävdandet av de värden som vittnar om det mänskliga livets okränkbarhet antog parlamentet under 1999 en rad ändringsförslag i

syfte att utnyttja budgetrubrikerna B7-702, B7-703, B7-704, B7-705 och B7-707 även för kampanjer och initiativ till förmån för ett moratorium för verkställandet av dödsstraff. Det rör sig om en uppgift av stort moraliskt värde och ett faktiskt stöd till dem som runt om i världen kämpar mot dödsstraffet. Kommissionen uppmanas därför att ge en detaljerad redogörelse för vilka initiativ som genom de olika budgetrubrikerna har genomförts för att följa upp Europaparlamentets ändringsförslag.

Svar från Christopher Patten på kommissionens vägnar

(18 oktober 2000)

Alltsedan 1995 är det via gemenskapens budget (budgetpost B7-7040) möjligt att finansiera icke-statliga organisationers åtgärder till förmån för avskaffande av dödsstraffet. Genom de förordningar(1) som antogs av rådet den 29 april 1999 har det införts en rättslig grund som gör det möjligt att bedriva och utveckla verksamhet på området mänskliga rättigheter. I dessa förordningar anges att ett sådant stöd skall ges till initiativ som syftar till att avskaffa dödsstraffet.

1999 finansierade kommissionen och Europarådet gemensamt ett program för avskaffande av dödsstraffet (syftet var att mobilisera allmänheten i Europarådets medlemsländer). År 2000 har beslut fattats om två åtgärder, av vilka den ena syftar till att bistå de fångar som dömts till döden i Västindien och som inte har tillräckliga ekonomiska medel för att försvara sig mot anklagelserna som riktas mot dem (512 952 euro); och den andra till att informera allmänheten och stödja dem som kämpar för att avskaffa dödsstraffet på Filippinerna, i Förenta staterna, Västindien och Europa (675 859 euro).

(1) Rådets förordning (EG) nr 975/1999 av den 29 april 1999 om att fastställa krav för genomförande av åtgärder för utvecklingssamarbete som bidrar till det allmänna målet att utveckla och befästa demokratin och rättsstaten samt till målet att respektera de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, och rådets förordning (EG) nr 976/1999 av den 29 april 1999 om att fastställa krav för genomförande av gemenskapsåtgärder som inte avser utvecklingssamarbete och som inom ramen för gemenskapens utvecklingspolitik bidrar till det allmänna målet att utveckla och befästa demokratin och rättsstaten samt till målet att respektera de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna i tredje land (EGT L 120, 8.5.1999).
SKRIFTLIG FRÅGA E-2615/00

från Anna Karamanou (PSE) till rådet

(1 september 2000)

Ämne: Invandring och utveckling

Vid det informella mötet i rådet (rättsliga och inrikes frågor) den 28 och 29 juli i Massalia kommer man bland annat att diskutera invandrings- och asylfrågor. Massinvandringen är ett faktum som inte kommer att kunna avhjälpas så länge de ekonomiska, politiska och sociala omständigheterna i utvecklingsländerna inte förbättras. Kan rådet mot denna bakgrund meddela om den har för avsikt att stödja avskrivningen av skuldbördan i tredje världen och förmå medlemsstaterna att ge 0,7 procent av BNI till fattiga länder, i enlighet med de åtaganden de redan har gjort? Anser inte rådet vidare att det med hänsyn till den befolkningsutveckling som FN förutspått för de kommande femtio åren vore lämpligt att fastställa en integrerad europeisk invandrings- och asylpolitik som grundar sig på europeiska människovärderingar med öppna bestämmelser om invandring och uppehälle för medborgare från tredje land och med utsikter om en juridiskt stadgad invandring?

Svar

(10 november 2000)

Rådet antog den 8 november 1999 slutsatser om stöd för initiativet för skuldlättnad för kraftigt skuldtyngda fattiga länder (HIPC) som lanserades av IMF och Världsbanken i september 1996.

I dessa slutsatser enades rådet om ett bidrag från gemenskapen i storleksordningen 1 miljard euro där kreditdelen skulle vara i omfattningen 320380 miljoner euro. Själva utbetalningen skulle emellertid göras endast på villkor att andra internationella givare deltar i en rimlig fördelning av bördorna.

EU har dock fullständigt infriat sina löften till HIPC-fonden genom att göra en första utbetalning av stödet. EU uppmanar de givare som ännu inte har lämnat sina utlovade bidrag att göra detta så snart som möjligt.

När det gäller den andra delen av frågan om en integrerad europeisk asyl- och immigrationspolitik, vill rådet påminna den ärade parlamentsledamoten om att själva fördraget i avsnitt IV föreskriver att rådet, när ett område med frihet, säkerhet och rättvisa gradvis inrättas, skall anta regler om asyl och invandring enligt artikel 63 i fördraget, inklusive regler om inresa och bosättning för medborgare i tredje land. Europeiska rådet i Tammerfors begärde bland annat en övergripande migrationsstrategi, som behandlar frågor som rör politik, mänskliga rättigheter och utveckling i ursprungs- och transitländerna, ett gemensamt europeiskt asylsystem, grundat på en fullständig och absolut tillämpning av Genèvekonventionen, rättvis behandling av medborgare i tredje land som lagligen vistas på medlemsstaternas territorium med en mer kraftfull integrationspolitik som syftar till att att ge dem rättigheter och skyldigheter som är jämförbara med EU-medborgarnas, såväl som tillnärmning av nationell lagstiftning om villkoren för rätt till inresa och vistelse för medborgare i tredje land, grundad på en gemensam bedömning av den ekonomiska och demografiska utvecklingen i unionen, samt situationen i ursprungsländerna. Kommissionen har lämnat in olika förslag som grundas på slutsatserna från Europeiska rådet i Tammerfors, förslag som för närvarande håller på att diskuteras inom rådet.
SKRIFTLIG FRÅGA E-2603/00

från Dorette Corbey (PSE) till rådet

(1 september 2000)

Ämne: Genomförandet av fågeldirektivet

Europaparlamentets talman, Nicole Fontaine, mottog i mars 2000 omkring 2,2 miljoner underskrifter från personer bosatta i samtliga EU-länder. Dessa personer uttryckte sin djupa oro över att det fortfarande existerar jaktmetoder som inte respekterar konserveringskraven i EU:s lagstiftning om vilda fåglar.

1. Delar rådet den åsikt som Europaparlamentet redan tidigare givit uttryck för, nämligen att ett gemensamt slutdatum för jaktsäsongen på samtliga fågelarter baserat på de tidigaste arterna skulle vara bästa sättet att garantera ett heltäckande skyddssystem för vilda fåglar som överensstämmer med EG-domstolens domar C-157/89 och C-435/92?

2. Håller rådet med om att ett gemensamt startdatum för jaktsäsongen på samtliga fågelarter baserat på de tidigaste arterna skulle vara bästa sättet att garantera ett heltäckande skydd för vilda fåglar?

3. Håller rådet dessutom med om att användningen av gemensamma datum inom hela EU skulle göra rättsläget klarare och underlätta genomförandet och tillämpningen?

4. Är rådet villigt att beakta parlamentets och åtminstone 2,2 miljoner människors önskan om ett korrekt genomförande av skyddskraven i fågeldirektivet? Kan rådet acceptera riktlinjer som garanterar att fågeldirektivet genomförs på ett riktigt sätt i hela EU?

Svar

(20 november 2000)

1. Rådet har förståelse för den oro som den ärade parlamentsledamoten och undertecknarna av petitionen ger uttryck för.

2. Det anser likväl att den metod som valts i artikel 7.4 i direktiv 79/409(1), varigenom inget gemensamt datum för att inleda och avsluta jakten inom gemenskapen föreskrivs, innebär en lämplig lösning för att den biologiska och ekologiska mångfalden i det omfattande territoriella tillämpningsområdet för ovannämnda direktiv skall kunna beaktas.

Rådet understryker att principerna för ett förnuftigt utnyttjande och en ekologiskt avvägd reglering när det gäller de berörda vilda fågelarterna bör uppfyllas genom de datum som enligt denna artikel gäller i medlemsstaterna.

För övrigt fastställs i artikel 2 i direktivet att medlemsstaterna skall, med beaktande även av ekonomiska krav och rekreationsbehov, vidta de åtgärder som är nödvändiga för att bibehålla populationen av de arter som avses i artikel 1 på en nivå som svarar särskilt mot ekologiska, vetenskapliga och kulturella behov, eller för att återupprätta populationen av dessa arter till denna nivå.

Det åligger kommissionen att se till att direktivet tillämpas korrekt.

(1) EGT L 103, 25.4.1979.
SKRIFTLIG FRÅGA E-3126/00

från Chris Davies (ELDR) till kommissionen

(6 oktober 2000)

Ämne: Havsfågeldöd

Enligt ett påstående från några miljöorganisationer dödas årligen mer än 250 000 havsfåglar genom att de sväljer agnade fiskekrokar som hör till långrevsfiskebåtar. Håller kommissionen med om detta påstående?

Hur många fåglar, enligt kommissionens uppskattning, dödas årligen på detta sätt i europeiska vatten?

Vidtar kommissionen åtgärder för att försöka minska antalet dödade fåglar?

Svar från Margot Wallström på kommissionens vägnar

(10 november 2000)

Kommissionen är mycket medveten om denna fråga, med tanke på den världsomspännande dimension som karaktäriserar gemenskapens fiskerisektor. Den kan emellertid inte bedöma hur exakt den siffra frågeställaren nämner är utan mer detaljerad information om vilken art det gäller, vilka havsvatten denna oavsiktliga fångst sker i, vilken typ av fiske som avses och, slutligen, hur säker källan till påståendena är.

Kommissionen känner inte till att oavsiktlig fångst av sjöfåglar vid långrevsfiske inom gemenskapens fiskevatten skulle utgöra ett problem. De flesta fall kommissionen har hört talas om gäller oavsiktlig fångst av albatrosser i farvattnen på södra halvklotet.

Kommissionen arbetar för att ge särskild prioritet åt bevarandet av havsmiljön och arter som inte har någon kommersiell betydelse. Medlemsstaterna spelar också en avgörande roll när det gäller utarbetandet och genomförandet av både miljö- och fiskeripolitiken.

Fågeldirektivet(1) utgör en solid rättslig ram för skyddet av sjöfåglar inom gemenskapen.

Initiativ som nyligen tagits i detta sammanhang är rådets förordning (EG) nr 66/98 av den 18 december 1997 om vissa bevarande- och kontrollåtgärder som skall tillämpas vid fiskeverksamhet i Antarktis(2), som har som mål att leda till färre oavsiktliga fångster vid långrevsfiske, och en internationell

handlingsplan för att minska oavsiktlig fångst av sjöfåglar, som antogs av FN:s livsmedels- och jordbruksorganisation (FAO) 1999. Den planen gäller alla stater. Gemenskapen kommer att lägga fram en handlingsplan för gemenskapen vid nästa möte i FAO:s fiskekommitté i februari 2001.

(1) Rådets direktiv 79/409/EC av den 2 april 1979 om bevarande av vilda fåglar, EGT L 103, 25.4.1979.

(2) EGT L 6, 10.1.1998.
SKRIFTLIG FRÅGA E-2379/00

från Christine De Veyrac (PPE-DE) till kommissionen

(13 juli 2000)

Ämne: Gemenskapsprogram för utbildning, yrkesutbildning och ungdomsfrågor

Frågeställaren mottar regelbundet grupper av besökare i åldrarna 13 till 18 år. Förutom att jag ger dem en redogörelse för en parlamentsledamots dagliga aktiviteter, talar jag med dem om de många gemenskapsprogram som existerar på området för utbildning, yrkesutbildning och ungdomsfrågor.

Jag kan konstatera att det som borde vara en enkel repetition eller en komplettering av information i själva verket ofta är en verklig nyhet för dem.

Denna situation gäller inte enbart Frankrike utan har även påvisats i länder som Tyskland.

Hur förklarar kommissionen att denna information inte når ut i högre grad inom utbildningsväsendet?

Vilka lösningar förordar kommissionen för att rätta till detta förhållande?

Svar från Viviane Reding på kommissionens vägnar

(5 oktober 2000)

Över en miljon ungdomar har hittills deltagit i EU:s program för att utbilda sig och främja sin personliga utveckling under en vistelse i en annan medlemsstat. Det är en stor framgång. Inom kommissionen är man dock medveten om att kommunikationsverksamheten på området behöver upprätthållas och förbättras.

Gemenskapsprogrammen Sokrates, Leonardo da Vinci och Ungdom administreras i enlighet med subsidiaritetsprincipen. I varje deltagande medlemsstat utses ett nationellt organ som skall ansvara för huvuddelen av kontakterna med potentiella deltagare i programmen. Den viktigaste prioriteringen är att se till att korrekt och praktisk information finns tillgänglig på de ställen där ungdomar söker information om utbildning och yrkesvalsfrågor, till exempel hos yrkesvägledare på skolor samt på ungdomsinformationscentrum.

Som en annan väg att nå ut med informationen ingår programmen även i den kommunikationsverksamhet som riktar sig till allmänheten, till exempel genom Internet, olika publikationer och presentationer vid mässor för ungdomar.

I samband med den nya generationen program för perioden 20002006 som nyligen inletts sluter kommissionen nu nya avtal med nationella organ. I dessa ingår bland annat ökade insatser i fråga om kommunikation.