SKRIFTLIG FRÅGA E-2338/99

från Ioannis Marínos (PPE-DE) till kommissionen

(13 december 1999)

Ämne: Fri rörelse för kapital inom hälsosektorn

Tillhandahållandet av hälsotjänster spelar en viktig roll när vi nu befinner oss på tröskeln till ett nytt århundrade. Jag är medveten om att dagens EU inte har någon enhetlig politik på hälsoområdet, men även om att detta, trots de svårigheter som finns, en dag kommer att bli verklighet.

Jag ber kommissionen upplysa mig om följande:

- Kan vilka inskränkningar som helst införas vad gäller fri rörlighet för kapital på området för tillhandahållande av hälsotjänster inom EU? Kan en medlemsstat införa inskränkningar med avseende på belopp eller preferentiella bestämmelser med avseende på sjukhusens eller klinikernas utrustning, och har vilken EU-medborgare som helst rätt att verka inom branschen för tillhandahållandet av hälsotjänster?

- Omfattar den fria rörligheten för kapital även icke-statliga organisationer, till exempel religiösa sådana? Kan vilket religionssamfund som helst starta en klinik, eller rentav flera kliniker, i vilken medlemsstat som helst?

Svar från Frederik Bolkestein på kommissionens vägnar

(2 februari 2000)

Parlamentsledamotens fråga gäller olika friheter på den inre marknaden, t.ex. fri rörlighet för kapital (artikel 56 f.d. artikel 73b) i EG-fördraget, etableringsrätt (artikel 43 f.d. artikel 52), fri rörlighet för tjänster (artikel 49 f.d. artikel 59) och fri rörlighet för arbetstagare (artikel 39 f.d. artikel 48).

Den fria rörligheten för kapital som avses i EG-fördraget gäller i fråga om tjänster inom hälso- och sjukvårdssektorn i princip för alla slags investeringar i företag med verksamhet inom denna sektor (såväl direktinvesteringar som portföljinvesteringar). I enlighet med EG-fördraget kan åtgärder som verkar diskriminerande på dessa investeringsformer vara tillåtna om de omfattas av fördragets undantagsbestämmelser (hänsyn till allmän ordning eller säkerhet och hälsa), men deras förenlighet med fördraget kan endast bedömas genom en grundlig undersökning. Även icke-diskriminerande åtgärder som begränsar investeringarna i företag med verksamhet inom hälso- och sjukvårdssektorn kan dessutom vara tillåtna, om dessa åtgärder uppfyller fyra grundläggande villkor. De skall användas på ett icke-diskriminerande sätt, de skall vara lämpade för att uppnå det syfte som avses, och de skall inte gå utöver vad som krävs för att syftet skall kunna uppfyllas. Sådana åtgärders förenlighet med fördraget kräver också en detaljerad undersökning.

Ovan nämnda bestämmelser och principer gäller också för icke-statliga, allmännyttiga organisationer, t.ex. religiösa organisationer. Även dessa omfattas av den fria rörligheten för kapital som avses i fördraget, men endast i den mån denna frihet inte begränsas av nationella åtgärder som kan motiveras på grundval av hänsyn till allmän ordning, säkerhet och hälsa, eller mer generellt allmänintresset.

Medlemsstaterna kan vidta begränsade nationella åtgärder mot etableringsrätten och den fria rörligheten för tjänster, förutsatt att dessa åtgärder kan motiveras av de skäl som anges i artikel 46 (f.d. artikel 56) i EG-fördraget (hänsyn till allmän ordning eller säkerhet och hälsa), eller av tvingande samhälleliga hänsyn, och åtgärderna skall stå i ett rimligt förhållande till det mål som den berörda medlemsstaten avser att uppnå med åtgärden. Etableringsrätt gäller såväl för marknadsaktörer som är

etablerade i en medlemsstat och vill tillhandahålla gränsöverskridande tjänster till andra medlemsstater utan att behöva etablera sig i dessa, som för mottagarna av tjänsterna (t.ex. patienter som erhåller vård).

Nationella bestämmelser enligt vilka sjukhus inte skall vara vinstdrivande är förenliga med EG-fördraget. Denna princip, som inbegrips i EG-fördragets artikel 48.2 (f.d. artikel 58), bekräftas av domstolens dom i målet Sodermare (mål C-70/95, dom av den 17 juni 1997, REG s. I 3395). Andra begränsningar måste undersökas mot bakgrund av domstolens rättspraxis i samband med målet Kohll (mål C158/96, domstolens dom av den 28 april 1998, REG s. I 1931) som berör hänsyn till allmän hälsa, och mer specifikt behovet av att upprätthålla en stabil läkar- och sjukhusservice som alla har tillgång till, samt tvingande hänsyn till det samhälleliga intresset av att undvika att finansieringen av det gällande socialförsäkringssystemet undermineras. Kvantitativa begränsningar eller preferenser vad gäller regleringar måste kunna motiveras av dessa hänsyn. Åtgärderna får under inga omständigheter, varken juridiskt eller de facto, leda till olika behandling av EU:s medborgare.

Vad gäller möjligheterna för EU-medborgarna att bedriva verksamhet inom hälso- och sjukvårdssektorn i enlighet med EG-fördragets artikel 39 (f.d. artikel 48), regleras rätten till yrkesutbildning av medlemsstaterna. Dessa nationella bestämmelser skall emellertid stämma överens med gemenskapslagstiftningen, särskilt rådets direktiv 89/48/EEG(1) och 92/51/EEG(2) om en generell ordning för erkännande av behörighetsgivande högre utbildning och rådets direktiv 77/452/EEG(3), 78/686/EEG(4), 80/154/EEG(5), 85/433/EEG(6) och 93/16/EEG(7) om ömsesidigt erkännande av utbildnings-, examens- och andra behörighetsbevis för respektive sjuksköterskor med ansvar för allmän hälso- och sjukvård, tandläkare, barnmorskor, farmaceuter och läkare.

(1) EGT L 19, 24.1.1989.

(2) EGT L 209, 24.7.1992.

(3) EGT L 176, 15.7.1977.

(4) EGT L 233, 24.8.1978.

(5) EGT L 33, 11.2.1980.

(6) EGT L 253, 24.9.1985.

(7) EGT L 165, 7.7.1993.