SKRIFTLIG FRÅGA E-3676/00

från Bob van den Bos (ELDR) till kommissionen

(29 november 2000)

Ämne: Katastrofhjälp och program för bistånd till det översvämningsdrabbade Moçambique

Nu har det gått över ett halvår sedan Moçambique drabbades av kraftiga översvämningar och det är dags att göra en utvärdering av det bistånd som Europeiska unionen hittills ställt till landets förfogande.

1. Vilken är kommissionens bedömning av samarbetet mellan internationella organisationer och icke-statliga organisationer med biståndsprojekt i Moçambique? På vilka punkter behövs det en förbättring?

2. Har erfarenheten av naturkatastrofen i Moçambique föranlett kommissionen att se över eller förbättra sitt samarbete med medlemsstaterna i krissituationer? Har kommissionen till exempel nu vidtagit åtgärder för att förbättra det praktiska samarbetet med EU:s medlemsstater i frågor som berör transport och distribution av krishjälpsvaror? Har det gjorts någon överenskommelse med medlemsstaterna om en ram för hur till exempel armén/flottan i någon EU-medlemsstat i närheten av ett katastrofområde skall hjälpa till med transport eller eventuell utrymningsverksamhet?

3. Under efterspelet omedelbart efter översvämningarna i Moçambique kritiserades det internationella biståndet, däribland också biståndet från EU, för att det kommit alldeles för sent (med undantag då för det bistånd som grannlandet Sydafrika ställde till förfogande). Tänker kommissionen vidta åtgärder för att EU skall kunna agera bättre i situationer av det slag som den som utspelades i Moçambique? Om så är fallet: vilka åtgärder handlar det då om?

4. Kunde kommissionen stå till tjänst med en rapport om strukturreformen av kommissionens delegation i Maputo, såsom det utlovades i juli 1999?

Svar från Poul Nielson på kommissionens vägnar

(8 februari 2001)

1. Kommissionens insatser efter översvämningarna i Moçambique under år 2000 visar på ett tätt samarbete med internationella och icke-statliga organisationer, i vilket det ingick en välfungerande samordning med Förenta nationernas kontor för samordning av humanitära frågor (UNOCHA) och med den moçambikiska regeringens nationella institut för katastrofberedskap (INGC) i Maputo. I ett tidigt stadium av hjälpinsatserna valde kommissionen, tillsammans med sin delegation i Moçambique, noggrant ut samarbetspartner enbart partner som var etablerade i Moçambique sedan länge och som hade dokumenterad erfarenhet av att genomföra biståndsprogram kom i fråga. Hjälpinsatserna underlättades av att en expert från Europeiska gemenskapernas kontor för humanitärt bistånd (ECHO) genast sändes till Moçambique för att, på plats, sköta strategisk programplanering, utvärdera projekt samt övervaka och bedöma hur dessa genomfördes. Kommissionens strategi gick ut på att avveckla katastrofbiståndet efter nio månader med sikte på att ECHO skulle dra sig tillbaka i slutet av 2000, varefter generaldirektoratet för bistånd skulle ta vid med återuppbyggnadsprojekt som löper under en längre period fr.o.m. 2001.

Det tillvägagångssätt som beskrivs ovan har givit utmärkta resultat, vilket flera ledamöter i Europaparlamentet påpekade när de nyligen besökte Moçambique.

2. De storskaliga katastrofhjälpinsatserna i Moçambique omfattade fyra faser. Den första fasen bestod i räddningsarbete som pågick under den första veckan. Den andra omfattade nödhjälp under de första sex månaderna. Den tredje omfattade hjälp avseende återflyttning från den andra till den nionde månaden. Den fjärde fasen, återuppbyggnad, började den fjärde månaden och pågår till den artonde. Utvecklingsbiståndet pågår givetvis ständigt. När det gäller den första fasen, räddningsarbete, kan detta enbart utföras med hjälp av de medel som omedelbart kan ställas till förfogande. I det här fallet innebar det sydafrikanska helikoptrar, som gjorde en beundransvärd insats. Den här typen av hjälp kan omöjligtvis hinna fram i tid från andra världsdelar. När det gäller den andra fasen, nödhjälp, var de logistiska resurserna mer än tillräckliga och ingen människa avled på grund av att hjälpen brast. Hjälpen avseende återflyttning och återuppbyggnad (tredje och fjärde fasen) fungerar bra. Människorna i de katastrofdrabbade områdena flyttas till säkrare områden där de har tillgång till rent vatten, hjälp för att återuppta jordbruk och djurhållning samt tillfredsställande hälsovård.

Mot bakgrund av kommissionens snabba och effektiva insatser i det katastrofdrabbade Moçambique finns det således ingen anledning att förbättra samarbetet i nödsituationer. De moçambikiska myndigheterna organiserade samordningen, tillsammans med Förenta nationernas kontor för samordning av humanitära frågor (UNOCHA). Samtliga medlemsstater och internationella icke-statliga organisationer deltog i denna samordning. Med hänsyn till katastrofens omfattning hölls det dessutom dagligen åtskilliga möten, på ambassadörs- eller delegationschefsnivå, mellan företrädare för kommissionen och för medlemsstaterna.

3. Katastrofen i Moçambique omfattade tre skeden och inleddes med kraftiga regn i början av februari 2000 i Maputo. Sedan följde cyklonen Elin den 21 och 22 februari 2000 i provinserna Sofala och Inhambane. Den 25 februari öppnade man slutligen dammluckorna till de stora fördämningarna på floderna Limpopo, Save och Buzi för att minska trycket, vilket ledde till omfattande översvämningar som tvingade befolkningen att flytta. Kommissionen hade från första början ständig kontakt med sin delegation i Maputo, och nödvändigt bistånd gjordes tillgängligt från den 6 februari 2000. Situationen blev dock inte kritisk förrän i det tredje skedet. Inom fyrtioåtta timmar (27 februari 2000) var en högt uppsatt teknisk expert, som genast skickats från ECHO:s regionkontor i Nairobi, på plats i katastrofområdet. Denna tidsram står sig väl i jämförelse med andra biståndsgivare, till exempel Förenta staternas kontor för katastrofhjälp till utlandet (Office for Foreign Disaster Assistance) vars insatsstyrka inte var på plats förrän den 4 mars 2000.

Det framgår av alla preliminära utvärderingar och utomstående observationer att kommissionens insatser i Moçambique genomfördes i tid och att de var tillfredsställande och kostnadseffektiva. De bör därför tjäna som exempel.

4. Kommissionen har ställt resurser till förfogande för delegationer i tredje land i enlighet med godkända planer i vilka hänsyn tas till särskilda lokala behov. Kommissionen har inte lyckats utröna vilken reform parlamentsledamoten åsyftar.