SKRIFTLIG FRÅGA P-3185/02

från Alejo Vidal-Quadras Roca (PPE-DE) till kommissionen

(31 oktober 2002)

Ämne: Regional skatt på lokaler som innehas av stora affärsföretag

I samband med anslutningsförhandlingarna med länderna i Östeuropa kräver kommissionen att regeringarna i dessa länder skall avskaffa eller ändra bestämmelser om detaljhandeln som begränsar fri konkurrens eller påverkar principen om fri etableringsrätt.

Sådana bestämmelser finns emellertid i de nuvarande medlemsstaternas nationella lagstiftning, till exempel i Spanien, där den autonoma regionen Katalonien har antagit en lag (lag 16/2000) om beskattning av lokaler som innehas av stora affärsföretag. Inkomsterna av denna skatt skall användas till att stödja traditionell affärsverksamhet i den katalanska regionen. Det stöd som tilldelas traditionella affärsidkare finansieras alltså av deras konkurrenter.

Denna åtgärd läggs ovanpå de redan befintliga restriktionerna för stora affärsföretag i Katalonien genom lag 17/2000 om affärsinredningar.

Är kommissionen medveten om inkonsekvensen när man tillåter att denna typ av bestämmelse får fortleva i EU och samtidigt kräver att den avskaffas i kandidatländerna?

Vad anser kommissionen om sektorstöd som finansieras av konkurrenterna till dem som gynnas av stödet, och ämnar kommissionen i detta sammanhang inleda någon form av rättsligt förfarande mot det offentliga stöd som baseras på den katalanska lagen 17/2000?

Vilka åtgärder ämnar kommissionen vidta med tanke på sådana bestämmelser om detaljhandeln, som de som finns i Katalonien, som hindrar fri etablering för gemenskapsföretag?

Svar från Mario Monti på kommissionens vägnar

(17 december 2002)

Ett klagomål har inkommit till kommissionen mot lag 16/2000 i den autonoma regionen Katalonien. Den klagande anför att genom denna lag införs en avgift på de lokaler som används av stora varuhus, med syfte att stödja den traditionella detaljhandeln i stadscentrum. Enligt sammanslutningen utgör denna åtgärd statligt stöd enligt vad som avses i artikel 87.1 i EG-fördraget. Kommissionen har begärt ytterligare information i frågan från de spanska myndigheterna.

Enligt de upplysningar som översänts av de spanska myndigheterna, kommer intäkterna från den nya avgiften som infördes genom lag 16/2000 huvudsakligen att användas till finansiera infrastruktur och endast i andra hand kommer den att ge direkta fördelar till lokala detaljhandlare.

När det gäller investeringar i infrastruktur är den i allmänhet tillgänglig för allmänheten och ger inte några fördelar till ett visst företag eller en viss sektor. I frågan om direkt stöd till lokal detaljhandel, har de regionala myndigheterna förbundit sig att respektera tröskelvärdena i bestämmelserna om stöd av mindre betydelse. Därför skulle allt eventuellt beviljat stöd inte omfattas av artikel 87.1 i EG-fördraget.

Därför tycks, på grundval av de upplysningar kommissionen har tillgång till i detta skede av undersökningen, en dylik skatteliknande avgift falla utanför fördragets bestämmelser om statligt stöd.

Angående bestämmelserna om fri rörlighet inom den inre marknaden, har kommissionen alls inte för avsikt att godkänna att man behåller bestämmelser som skulle kunna strida mot artikel 43 i EG-fördraget om etableringsfrihet, oavsett om de kommer från medlemsstaterna eller anslutande länderna. I detta sammanhang vill kommissionen påminna ledamoten om att den i sin rapport om den inre marknaden för tjänster(1) beskriver en rad åtgärder i medlemsstaterna, bland annat vad gäller stora varuhus men utan att yttra sig om dessa är förenliga med artikel 43 i EG-fördraget. Kommissionen skall nu göra en fördjupad juridisk analys av de olika bestämmelserna, särskilt för att avgöra om de är diskriminerande eller icke proportionerliga, för att i förekommande fall föreslå lämpliga lösningar.

Eftersom det i detta fall rör sig om en avgift av skattemässigt slag, kan vi vad gäller den typen av avgifter, och oavsett hur den använts påminna om att nationella åtgärder som kan hindra eller göra det mindre attraktivt att utöva de grundläggande friheter som garanteras av fördraget skall uppfylla fyra förutsättningar. De skall vara tillämpliga på ett icke-diskriminerande sätt, de skall framstå som motiverade med hänsyn till ett trängande allmänintresse, de skall vara ägnade att säkerställa förverkligandet av den målsättning som eftersträvas genom dem och de skall inte gå utöver vad som är nödvändigt för att uppnå denna målsättning(2). Det är tveksamt om den första motiveringen från de spanska myndigheterna, om en förstärkning av befintlig detaljhandel i stadscentrumen, som i första hand är ett ekonomiskt mål, är tillämplig utifrån allmänintresset. Däremot skulle den andra motiveringen om renovering av områden som ligger runt stora varuhus för att minska dess miljöeffekt och effekt på stadsmiljön kunna vara tillämplig av skäl som rör allmänintresset. Dessutom tas vid beräkningen hänsyn till förutom varuhusets storlek också om det finns allmänna kommunikationer för att kunna bestämma volymen på och konsekvenserna av trafiken. Emellertid gör avsaknaden av detaljer i de uppgifter kommissionen har erhållit om motiveringen för olika tröskelvärden och om möjligheterna till undantag och förmåner som har beviljats vissa typer av affärer (gör-det-själv, trädgård, möbler osv.) det svårt för kommissionen att i detta skede bedöma om åtgärden i fråga är proportionerlig.

(1) Rapport från Kommissionen till Rådet och Europaparlamentet Situationen på den inre marknaden för tjänster, 30.7.2002, KOM(2002) 441 slutlig.

(2) Domstolen, 30 november 1995, Gebhard, REG C-55/94, s. I-4165, punkt 37.