SKRIFTLIG FRÅGA E-3123/02

från Erik Meijer (GUE/NGL) till kommissionen

(30 oktober 2002)

Ämne: Olika regler för utbyte av folkbokförings- och bosättningshandlingar mellan EU-medlemsstater med tanke på personer som flyttar över gränserna

1. Tycker kommissionen de ser bekanta ut, de erfarenheter som gjordes av en nederländsk man som på Irland inledde ett förhållande med en englandsfödd irländsk kvinna och därefter med hustru och barn återvände till Nederländerna? Det rörde sig om att:

a) personen hade synnerligen enkelt kunnat slå sig ner på Irland, där, till skillnad från vad som på förhand meddelats, ingen polismyndighet var beredd att registrera nykomlingen, men där han trots det, utan att vara officiellt registrerad eller ha något uppehållstillstånd, kunde anhålla om ett nummer för beskattningen, förvärvsarbeta, teckna försäkringar och gå i trafikskola,

b) modern och dottern blev utan problem skrivna i Nederländerna, men det bokfördes dock inte att de var mor och dotter, eftersom den engelska födelseattesten inte förefaller ha erkänts i Nederländerna, varken den ursprungliga attesten eller en nyligen stämpelförsedd och underskriven förklaring, vilket motiverades med att Förenade kungariket aldrig undertecknat något fördrag,

c) för att styrka att det faktiskt rörde sig om mor och dotter dög det inte heller med en förklaring från irländsk domstol om målsmanskapet eller med en förklaring om att barnbidrag utbetalats på Irland,

d) det krävdes att en ny kopia skulle efterfrågas, försedd med apostill, alltså en kostsam stämpelförsedd förklaring från en domstol om äktheten av en ministers, ämbetsmans eller notaries underskrift, varvid man i Nederländerna inte kände till var någonstans i Förenade kungariket det skulle gå att få tag på en sådan,

e) det utdrag som hustrun fick ur befolkningsregistret försågs med en anteckning om att hon är bosatt utan giltigt uppehållstillstånd i Nederländerna och utan sådant tillstånd inte får avlägga förarexamen.

2. Vilka andra medlemsstater har krav på att födelseattest skall uppvisas innan en person kan bokföras som bosatt i landet?

3. Finns det några andra fall där EU-medlemsstaterna inte erkänner varandras folkbokföringshandlingar och på det sättet gör livet svårare för invånare av annan nationalitet eller makar eller samboende av olika nationalitet? Har kommissionen hittills låtit saken bero i sådana fall eller har den genom sitt agerande fått förändringar till stånd?

4. Väntar sig kommissionen ytterligare förvirring i samband med att nya stater går med i EU, genom en ökning av antalet fall där staterna inte erkänner varandras handlingar och enskilda personer på det sättet blir missgynnade? Vad har det gjorts vid förberedelserna inför anslutningen för att förebygga flera problem av detta slag?

5. Vad görs det i samordningsväg för att varaktigt avhjälpa dessa problem, så att handlingar som en gång erkänts i en medlemsstat behåller sin giltighet i en annan medlemsstat, utan att det skall behövas några särskilda bilaterala avtal för det, med mindre det med hjälp av ett förfarande som är lika för alla och allmänt bekant kan påvisas att en sådan handling utverkats orättmätigt eller i brottsligt syfte?

Svar från António Vitorino på kommissionens vägnar

(19 december 2002)

1. Enligt artikel 18 i EG-fördraget har varje unionsmedborgare rätt att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier, om inte annat följer av de begränsningar och villkor som föreskrivs i fördraget och i bestämmelserna om genomförande av fördraget.

Enligt gällande gemenskapsrätt får unionsmedborgare resa in i och uppehålla sig i vilken annan medlemsstat som helst mot uppvisande av giltig identitetshandling (pass eller ID-kort). De som har för avsikt att stanna längre än tre månader måste begära uppehållstillstånd.

För uppehållstillståndet får medlemsstaterna bara kräva en giltig identitetshandling (pass eller ID-kort) och bevis på att personen är yrkesverksam. En person som inte är yrkesverksam och vill bosätta sig i en annan medlemsstat måste bevisa att han eller hon omfattas av en sjukförsäkring som täcker alla risker i mottagarlandet och har tillräckliga resurser för att inte ligga landets socialförsäkringssystem till last. Gemenskapsrätten stadgar inget om att födelseattest måste företes för att erhålla uppehållstillstånd.

Barn som är underåriga (under 21 år) eller fortfarande försörjs av föräldrarna får bosätta sig med den unionsmedborgare som utövat sin rätt till fri rörlighet. Unionsmedborgaren skall då förete en handling utfärdad av behörig myndighet i ursprungs- eller hemstaten som bevisar släktskapet.

Ömsesidigt erkännande av domar i familjemål behandlas i ett av kommissionens förslag till förordning som för närvarande diskuteras i rådet. Enligt förslaget skall domar som meddelats i en medlemsstat i vårdnadstvister erkännas och vara verkställbara i övriga medlemsstater utan några särskilda formaliteter.

2. Kommissionen känner inte till vilka handlingar medlemsstaterna kräver för att föra in sina egna medborgare i befolkningsregistret, eftersom dessa bestämmelser ingår i varje medlemsstats nationella behörighet. I fråga om unionsmedborgare följer medlemsstaterna ovanstående bestämmelser.

3. Den 25 maj 1987 antog gemenskapens dåvarande medlemsstater en konvention om ömsesidigt erkännande av handlingar som utfärdats i en annan medlemsstat. Konventionen trädde dock aldrig i kraft eftersom den inte ratificerades av samtliga medlemsstater.

Fjorton av unionens femton medlemsstater, bland annat Irland, Nederländerna och Förenade kungariket, är dock parter i den konvention som antogs vid Haagkonferensen om internationell privaträtt den 5 oktober 1961 och som avskaffar kravet på legalisering av utländska offentliga handlingar. Enligt konventionen skall de stater som är parter i konventionen istället för de komplicerade bestämmelserna om legalisering helt enkelt godkänna en stämpel. I England får denna påföras av Her Majesty's Principal Secretary of State for Foreign and Commonwealth Affairs, Foreign and Commonwealth Office, London, S.W. 1.

4. Nio av de tio stater som inom en snar framtid väntas ansluta sig till unionen är redan parter i 1961 års Haagkonvention. Deras anslutning till unionen lär därför inte medföra några särskilda svårigheter i fråga om erkännande av handlingar.

5. Eftersom konventionen kräver relativt enkla formaliteter tycks inga särskilda åtgärder krävas inom den närmaste tiden.