SKRIFTLIG FRÅGA P-2284/99

från Samuli Pohjamo (ELDR) till kommissionen

(24 november 1999)

Ämne: Utnyttjande av material som klassificerats som avfall i Finland

Kommissionens förslag till direktiv om förbränning av avfall förorsakar allvarliga problem i Finland. Direktivförslaget har utarbetats för länder där avfallshanteringen sköts av stora förbränningsanläggningar. Om Finland följde direktivet skulle det hamna i en situation där ett effektivt miljöskydd och ett effektivt ekologiskt tänkande inte beaktas.

Industrin uppskattar att det i Finland finns åtminstone cirka 200 värmeverk, kraftverk och industriugnar där man tryggt kan samförbränna avfallsmaterial som klassificeras som ofarligt. Förutom trä kan det exempelvis vara fråga om papper, papp, textilier och ofarligt industrislam som av en eller annan orsak är olämpligt för materialåtervinning. Inom vår industri källsorteras brännbart material som klassificeras som avfall precis som i hushållen och inom handeln. På så sätt säkerställer man att det vid förbränningen inte uppstår utsläpp som är farligare än de som uppstår vid förbränning av normala bränslen. Verksamheten vid förbränningsanläggningarna övervakas också effektivt.

Det är mycket svårt att anpassa gränsvärdena för dessa anläggningar till anläggningar som använder material som klassificerats som ofarligt avfall som stödbränsle, inte minst för att det är dyrt och förutsätter stora investeringar i mätutrustning för att det skall vara möjligt att ständigt övervaka utsläppen. I Finland talar de långa transportsträckorna för användningen av små anläggningar. Utgifterna kan annars bli så höga att det blir olönsamt att använda avfall som stödbränsle.

Med samförbränning kan man minska den avfallsmängd som transporteras till soptippen. En hållbar utveckling främjas i högsta grad genom att man utnyttjar energin i källsorterat material som klassificerats som avfall men som ger upphov till ofarliga rökgasutsläpp vid förbränning.

1. Vad gör kommissionen så att man då man utarbetar direktivet tar hänsyn till Finlands effektiva källsortering och den energi som den ger?

2. Är det möjligt att från fall till fall ge de myndigheter som övervakar förbränningen större befogenheter om det anses ändamålsenligt med tanke på avfallet och anläggningens tekniska nivå?

Svar från Margot Wallström på kommissionens vägnar

(22 december 1999)

Kommissionens förslag om förbränning av avfall(1) antogs den 7 oktober 1998. Europaparlamentet avgav sitt yttrande i första behandlingen den 14 april 1999. Rådet antog sin gemensamma ståndpunkt den 25 november 1999.

När direktivet förbereddes genomförde kommissionen omfattande samråd med sakkunniga från alla medlemsstater, och med alla övriga intressenter. Dessa samråd, samt förhandlingarna i rådet har ledde sedan till en gemensam ståndpunkt som tar hänsyn till de nordiska ländernas särskilda situation.

Den gemensamma ståndpunkten syftar till att införa samma krav för samförbränning av avfall som för avfallsförbränning. Förbränningsanläggningar där avfall samförbränns måste i allmänhet leva upp till strängare utsläppsgränsvärden än anläggningar som inte använder avfall. Problemet har dock inte alltid att göra med huruvida strängare utsläppsgränsvärden måste följas, utan ofta snarare med kostnaderna för genomförandet av de mätningskrav som fastställs i direktivet. För att lösa denna fråga ger det planerade direktivet möjlighet att söka tillstånd att genomföra mätningarna mindre ofta, vilket bör leda till minskade kostnader för operatörerna.

I artikel 11.6 fastställs att det finns möjlighet att genomföra periodiska mätningar i stället för ständiga mätningar av vätefluorid, väteklorid och svaveldioxid. Dessutom fastställs det i artikel 11.7, som initierades av den finska delegationen i rådet, man under vissa fastställda omständigheter kan tillåtas genomföra mätningarna av utsläppen av tungmetaller och dioxin mindre ofta.

Kommissionen anser därför att det planerade direktivet redan är anpassat till de finska avfallshanteringssystemens särskilda situation. Dessutom kommer kommissionen naturligtvis att beakta alla nya utvecklingar i samband med andra behandlingen av denna fråga.

(1) EGT C 372, 2.12.1998 ändrat genom KOM(1999) 330 slutlig.