SKRIFTLIG FRÅGA E-3354/00

från Juan Naranjo Escobar (PPE-DE) till kommissionen

(27 oktober 2000)

Ämne: Rätt till fri rörlighet bland studenter

I artikel 149 i fördraget om Europeiska unionen definieras och avgränsas Europeiska unionens roll på utbildningsområdet. Unionen kan och skall komplettera medlemsstaternas insatser vid utvecklandet av sin utbildningspolitik i syfte att uppnå en lika hög utbildningskvalitet för samtliga medborgare. Hur väl man lyckas inom detta område är på medellång och lång sikt avgörande för den ekonomiska välfärden och den sociala sammanhållningen.

Det är just inom ramen för denna konvergens som man skall tolka uttalandena från Europeiska rådets möte i Lissabon den 2324 mars om europeisk utbildning som ett viktigt instrument för att uppnå en mer konkurrenskraftig, dynamisk ekonomi och hållbar ekonomisk tillväxt i kombination med en såväl kvantitativ som kvalitativ förbättring av sysselsättningen och ökad social sammanhållning.

Detsamma gäller alla de samarbetssträvanden inom utvärderingsområdet som utmynnat i den första EU-rapporten om utbildningskvalitet, vilken lades fram under utbildningsministrarnas möte i Bukarest i juni och i vilken 16 kvalitetsindikatorer fastställs.

Användandet av gemensamma indikatorer för bedömningen av eleverna i de olika medlemsstaterna, ökning av de nationella budgetmedlen, anordnandet av terminslånga universitetskurser och harmonisering av timlärares ställning är några av de 43 åtgärder som tas upp i den handlingsplan för rörlighet som utformats av EU:s utbildningsministrar, som den 30 september samlades till ett informellt seminarium i Paris.

Trots goda intentioner och vackra tal visar de faktiska resultat som uppnåtts genom program som exempelvis Erasmus dock att de ansträngningar som gjorts inte är tillräckliga. Vi måste gå från ord till handling, från ideal till ett verkligt utövande av rättigheter.

Rörligheten är en nyckelfaktor inom detta område.

Vilka faktiska åtgärder tänker kommissionen vidta för att se till att en universitetsstuderande kan utöva sin rätt att välja universitet eller högskola inte bara i sitt eget land utan i vilket som helst av unionens länder? Skulle det inte vara lämpligt att först och främst gynna rörligheten bland studenter på nationell nivå i de egna medlemsstaterna? Finns det något initiativ från gemenskapens sida som främjar denna aspekt av rörligheten?

Svar från Viviane Reding på kommissionens vägnar

(11 december 2000)

Vad gäller rörlighet för studenter inom enskilda medlemsstater bör det nämnas att enligt artikel 149 (f.d. artikel 126) i EG-fördraget har gemenskapen till uppgift att främja samarbetet mellan medlemsstaterna. I detta ingår främjandet av rörlighet. Gemenskapen utför denna uppgift bland annat via Sokrates-programmet och särskilt Erasmus-delen, vars avgörande roll för ökad rörlighet i Europa numera är erkänd.

Med ledning av denna erfarenhet samt erfarenhet från programmen Leonardo och Ungdom har kommissionen lagt fram en rekommendation, i vilken medlemsstaterna uppmanas att verka för att undanröja de olika hinder som ännu ligger i vägen för utvecklingen av rörligheten för studenter, för personer som genomgår yrkesutbildning, för lärare och utbildare samt för volontärer(1). Rådet har nyligen antagit en gemensam ståndpunkt på grundval av den första behandlingen i Europaparlamentet. Denna text är en förbättring på flera punkter av kommissionens ursprungliga förslag.

Rådet har även antagit en resolution om en handlingsplan för rörlighet, som lades fram av det franska ordförandeskapet i samarbete med kommissionen.

Vad gäller studenternas rörlighet inom den egna medlemsstaten bör det betonas att enligt EG-fördraget ligger organisationen av undervisningen och utbildningen inom medlemsstaternas behörighetsområde. Följaktligen ligger de villkor för val av högskola som åläggs studenterna genom de nationella bestämmelserna utanför gemenskapens verksamhet inom utbildning.

Vad beträffar studenternas rörlighet utanför den egna medlemsstaten bör man komma ihåg att när studenterna väljer en högskola i den mottagande medlemsstaten måste de i regel uppfylla samma villkor som åläggs medlemsstatens egna medborgare, i den utsträckning som dessa inte innebär någon diskriminering på grund av medborgarskap. Om den mottagande medlemsstaten har bestämmelser om ett begränsat antal platser inom vissa ämnen eller villkor förknippade med antalet tillgängliga platser per högskola, måste de utländska studenterna acceptera det. Sådana villkor kan alltså inverka på studenternas val.

Vad beträffar rörlighet inom ramen för programmen vill kommissionen erinra om att Erasmus-studenterna kan välja mellan de högskolor som deras egna högskola har avtal med. Det är deras hemmahögskola som gör valet bland de högskolor som den vill teckna avtal med.

(1) KOM(1999) 708 slutlig.