ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
SKRIFTLIG FRÅGA E-3638/97 från Christof Tannert (PSE) till kommissionen (13 november 1997)

Ämne: Erkännande inom EU av utbildningen för yrken inom områdena social fostran och social omsorg i delstaten Berlin

Berlins delstatsparlament, senaten, planerar en lag om statligt erkännande vad gäller yrken inom områdena social fostran och social omsorg i Berlin (Sozialberufe-Anerkennungsgesetz, SozBAG). Man har för avsikt att inom utbildningen för socialarbetare och för yrken som hör till området social omsorg, vilken hittills omfattat tre års studier och yrkespraktik, under en övergångstid fram till senast den 31 december 2006 minska yrkespraktikens längd med ett halvår, från hittills tolv till sex månader.

Kan kommissionen meddela om man mot bakgrund av den planerade förkortade utbildningstiden - endast sex i stället för tolv månaders praktik - fortfarande kan räkna med att utbildningen för yrken inom områdena social fostran och social omsorg i delstaten Berlin erkänns inom hela EU?

Svar från Mario Monti på kommissionens vägnar (6 januari 1998)

I den fråga parlamentsledamoten ställer hänvisas till en situation som är analog med den som redan omnämns i skriftlig fråga E-1936/97 ((EGT C 21, 22.1.1998, s. 122. )). Erkännande av examensbevis för utövande av yrket speciallärare eller socialassistent i de medlemsstater där dessa yrken är reglerade, omfattas av de gemenskapsdirektiv genom vilka den generella ordningen för erkännande av examensbevis införts. Beroende på studiernas nivå gäller antingen direktiv 89/48/EEG om en generell ordning för erkännande av examensbevis över behörighetsgivande högre utbildning som omfattar minst tre års studier ((EGT L 19, 24.1.1989. )) eller rådets direktiv 92/51/EEG av den 18 juni 1992 om en andra generell ordning för erkännande av behörighetsgivande högre utbildning, en ordning som kompletterar den som föreskrivs i direktiv 89/48/EEG ((EGT L 209, 24.7.1992. )).

Det står varje medlemsstat fritt att avgöra nivån på de kvalifikationer som krävs för att utöva yrket speciallärare eller socialassistent på dess territorium. Utbildningarna har inte harmoniserats genom dessa direktiv utan en ordning för erkännande har införts enligt vilken ett utbildningsbevis som ger tillträde till ett visst yrke i en medlemsstat även skall godkännas för samma yrke i en annan medlemsstat, oaktat de skillnader som finns mellan utbildningssystemen. Utbildningsbeviset kan omfattas av de mekanismer för erkännande som införs genom direktiv 92/51/EEG. Vid avsevärda skillnader mellan den invandrande personens utbildning och den utbildning som krävs i värdmedlemsstaten vad gäller utbildningens längd eller innehåll kan värdmedlemsstatens myndigheter föreskriva en kompensationsåtgärd (anpassningstid eller lämplighetsprov). Det är således möjligt att en sådan kompensationsåtgärd, med hänsyn till längden på den utbildning som leder till det nya tyska utbildningsbeviset och längden på motsvarande utbildning i värdmedlemsstaten, i vissa fall kan vara berättigad.
SKRIFTLIG FRÅGA E-3885/97 från Amedeo Amadeo (NI) och Spalato Belleré (NI) till kommissionen (5 december 1997)

Ämne: Motorfordon och transport av farligt gods

Denna fråga ställs mot bakgrund av förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om motorfordon och släpvagnar till dessa fordon vad gäller transport av farligt gods på väg och om ändring av direktiv 70/156/EEG om typgodkännande av motorfordon och släpvagnar till dessa fordon (KOM(96)0555 - 96/0267(COD)) ((EGT C 29, 30.1.1997, s. 17. )).

Genom direktiv 94/55/EG ((EGT L 319, 12.12.1994, s. 7. )) införlivades bestämmelserna i Europeiska överenskommelsen om internationell transport av farligt gods på väg, vanligen kallad ADR, i gemenskapsrätten. Dessa bestämmelser omfattar bl.a. konstruktion av fordon avsedda för transport av farligt gods på väg. Det är emellertid inte sagt att kännetecken för konstruktion av fordon avsedda för transport av farligt gods accepteras av medlemsstaterna på grundval av detta direktiv. För att så skall ske bör man inom ramen för europeiskt typgodkännande anta ett särskilt direktiv som säkerställer fri rörlighet för fordon inom unionen på grundval av enhetliga konstruktionskännetecken.

Kan kommissionen, och i synnerhet GD VII, se till att de positiva effekterna av det direktiv som är under behandling, direktiv 94/55/EEG och direktiv 96/86/EG ((EGT L 335, 24.12.1996, s. 43. )), som innebär en ändring av det förra, inte omintetgörs på grund av att behöriga myndigheter eller andra organ utfärdar bestämmelser som skiljer sig åt inbördes?

Svar från Martin Bangemann på kommissionens vägnar (29 januari 1998)

Kommissionen håller med om att kraven i direktiv 94/55/Eg, ändrat genom direktiv 96/86/EG av den 13 december 1996 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om transport av farligt gods på väg är tillräckliga för att säkerställa fri rörlighet för fordon som transporterar farligt gods inom gemenskapen, men inte för registrering av sådana fordon i en medlemsstat.

Ovan nämnda direktiv omfattar inga harmoniserade tekniska föreskrifter om sådana fordons konstruktion, som skulle göra det möjligt för dem att erhålla typgodkännande och bli registrerade i en annan medlemsstat.

För att säkerställa grundfordonets fria rörlighet och registrering i gemenskapen har kommissionen inför Europaparlamentet och rådet lagt fram ett förslag till direktiv om typgodkännande av motorfordon och deras släp som är avsedda för transport av farligt gods.

Så snart förslaget antagits kommer alla fordon som uppfyller kraven i direktivet att erhålla gemenskapstypgodkännande och därmed få rätt att registreras i alla medlemsstaterna.
SKRIFTLIG FRÅGA P-3228/97 från Daniel Féret (NI) till kommissionen (9 oktober 1997)

Ämne: Ett europeiskt skattemärke på avgiftsbelagda motorvägar

Vissa medlemsstater har infört ett europeiskt skattemärke för sina avgiftsbelagda motorvägar, vilket gör det möjligt att bevilja en enhetlig och förmånlig tariff för lastbilarna.

Andra medlemsstater, som till exempel Frankrike, vägrar att bevilja vägtransportbolagen denna ekonomiska fördel.

Denna situation skapar beklagliga snedvridningar av transportomkostnaderna.

Anser kommissionen inte att det är lägligt och nödvändigt att föreslå införandet av ett enhetligt europeiskt skattemärke som skulle underlätta för vägtransportörerna att utnyttja motorvägsnätet?

Svar från Neil Kinnock på kommissionens vägnar (18 november 1997)

Kommissionen anser inte att en parallell användning av avgifter i en del medlemsstater och ett gemensamt skattemärke i andra innebär en snedvridning av konkurrensen. Samtliga användare av en medlemsstats vägnät är underkastade samma system som gäller för invånarna i den medlemsstaten.

Båda systemen (avgifter och användarskattemärken) förutses i direktiv 93/89/EEG ((Om medlemsstaternas tillämpning av skatter på vissa fordon som används för godstransporter på väg och tullar och avgifter för användningen av vissa infrastrukturer. EGT L 279, 12.11.1993. )) där de allmänna villkoren för dessa system fastställs.

Kommissionen anser emellertid att vägavgifter (baserade på antal körda kilometrar) bättre motsvarar de faktiska kostnader som uppstår vid användning av infrastrukturen än användarskattemärken som baseras på den tillåtna tidslängden för väganvändningen och inte på den faktiska användningen av vägarna.

Därför uppmuntrar kommissionen en allmän användning av vägavgifter för lastbilar enligt metoder som säkerställer icke-diskriminering och ett smidigt trafikflöde, särskilt genom att utnyttja elektroniska system som inte kräver att bilarna måste stanna.
SKRIFTLIG FRÅGA E-4001/97 från Rijk van Dam (I-EDN) till kommissionen (14 januari 1998)

Ämne: Ålfisket i Europa

En forskargrupp (samordnad EG-åtgärd AIR A94-1939) har nyligen beskrivit det europeiska ålbeståndets omfång och tillstånd. I sin slutrapport drar forskarna slutsatsen att tillståndet för ålbeståndet i Europa är dåligt. Detta beror bland annat på att vandringen av glasål från havet till lekplatserna minskat kraftigt. Samtidigt påpekar forskarna att glasålfisket fiskar upp 97 % av alla unga ålar så snart dessa nått europeiskt vatten, huvudsakligen för att sälja dem till Kina.

1. Delar kommissionen uppfattningen att ålbeståndet i Europa ger anledning till oro?

2. Instämmer kommissionen i att ålproblemets internationella karaktär kräver samordnade åtgärder på europeisk nivå?

3. Delar kommissionen uppfattningen att den storskaliga utförseln av glasål till tredje land utgör ett hot mot Europas ålbestånd?

4. Om så är fallet, är kommissionen beredd att redan nu med kort varsel inskränka försäljningen av glasål till tredje land och att främja utplantering av glasål i europeiskt vatten?

Gemensamt svar på de skriftliga frågorna P-3994/97 och E-4001/97 ingivna av Emma Bonino för kommissionen (30 januari 1998)

Kommissionen är medveten om att sektorn för ålodling ger ett värdefullt och ökande bidrag till det europeiska vattenbruket och att ålfisket i medlemsstaterna är viktigt. Så länge det är omöjligt att i fångenskap sluta livscykeln för denna art kommer också beroendet av tillgången till ålyngel som har fångats i vilt tillstånd att bestå. Ålyngel används också för utsättning och är viktiga för yrkesfisket.

Glasålen fångas när den vandrar upp för floder i den sista delen av sin vandring från Sargassohavet. Ansvaret för fisket av glasål har hittills huvudsakligen legat på medlemsstaterna och en uppsättning nationella kontrollsystem existerar, vars form beror på hur man traditionellt bedriver fisket. Fem av medlemsstaterna har förbud mot yrkesmässigt fiske av glasål och ålyngel, medan ett regionalt förbud existerar i en sjätte medlemsstat. I de södra medlemsstaterna där det finns en tradition av konsumtion av mindre ålar, är det tillåtet att fiska glasål men fisket kontrolleras genom föreskrifter för fiskeutrustning, fiskesäsonger eller fiske- och handelslicenser.

En nyligen avslutad rapport om förvaltningen av det europeiska ålbeståndet (samordnad åtgärd inom forskningsprogrammet för jordbruk och jordbruksindustri, AIR, A94-1939) visar att antalet glasålar som kommer tillbaka har minskat. Detta är oroväckande och i september 1997 bad kommissionen Internationella rådet för havsforskning (ICES) om råd beträffande möjliga förvaltningsåtgärder för att säkerställa en hållbar utveckling av ålfisket inom gemenskapen. Deras svar borde komma under 1998 och eventuella förslag om förvaltningsåtgärder, inklusive återinplantering, kommer att dröja till dess.

Vad gäller eventuella restriktioner för export av ålyngel till tredje land, kommer kommissionen att vidta lämpliga åtgärder inom ramen för Världshandelsorganisationens föreskrifter samt beaktande ovannämnda analys och alla andra utvärderingskriterier.
SKRIFTLIG FRÅGA E-4110/97 från Mihail Papayannakis (GUE/NGL) till kommissionen (16 januari 1998)

Ämne: Biologisk rening i Patras

I området Kokkinos Milos i kommunen Paralia Patron uppförs som bäst reningsanläggningar för avloppsvatten från Patras kommun (biologisk rening). Invånarna i området klagar över oegentligheter under uppförandet och över eventuella miljökonsekvenser.

Jag vill fråga kommissionen om den känner till dessa klagomål, om någon adekvat undersökning av miljökonsekvenserna har utförts och, slutligen, om det finns någon alternativ lösning?

Svar från Ritt Bjerregaard på kommissionens vägnar (12 februari 1998)

Kommissionen finansierar reningsverksprojektet i Patras inom ramen för sammanhållningsfonden (projekt nr 94/09.61.029)-1).

Enligt de uppgifter som de grekiska myndigheterna har lämnat till kommissionen har en miljökonsekvensbedömning genomförts och avslutats genom ministerbeslut nr 30339 av den 20 juli 1994. Frågan om alternativa lösningar kan eventuellt tas upp i samband med en sådan bedömning. Det är dock de nationella myndigheterna som beslutar om val av anläggningsplats.

Kommissionen har hittills inte fått in några klagomål om projektet i fråga.
SKRIFTLIG FRÅGA E-3451/97 från Allan Macartney (ARE) till kommissionen (31 oktober 1997)

Ämne: Böngroddar från genetiskt modifierade sojabönor

Vilken information har kommissionen tillgänglig om vad som händer när genetiskt modifierade bönor används för att producera böngroddar som sedan äts råa?

Vilka tester har gjorts vid framställningen av sojaböngroddar och vilka var resultaten av dessa tester?

Svar från Ritt Bjerregaard på kommissionens vägnar (10 december 1997)

Enligt kommissionens beslut av den 3 april 1996 och enligt det tillstånd som utfärdades av de brittiska myndigheterna som ett resultat av detta, har genetiskt modifierade sojabönor av märket Monsanto godkänts för utsläppande på marknaden med följande specifika användning: ¨hantering i miljön under import, före och under lagring, samt före och under bearbetning till icke livsdugliga produkter¨. Tillståndet gäller inte konsumtion av sojabönor som livsmedel i livsduglig form.

För att få tillstånd att odla genetiskt modifierade sojabönor i gemenskapen krävs en ny anmälan i enlighet med rådets direktiv 90/220/EEG om avsiktlig utsättning av genetiskt modifierade organismer i miljön ((EGT L 117, 8.5.1990. )). För sojaböngroddar från genetiskt modifierad soja som skall användas som livsmedel eller livsmedelsingrediens, krävs anmälan enligt förordning (EEG) nr 258/97 om nya livsmedel och nya livsmedelsingredienser ((EGT L 43, 14.2.1997. )). Kommissionen har inte mottagit några sådana anmälningar.
SKRIFTLIG FRÅGA E-3630/97 från Luciano Vecchi (PSE) till kommissionen (13 november 1997)

Ämne: Krav på garantier för tillgång till sysselsättningsinitiativ i Grekland

Såsom redan har påpekats i föregående frågor har de italienska myndigheternas beslut att förplikta icke-kommersiella företag att teckna borgensförbindelser med en bank för att få tillgång till sysselsättningsinitiativ, visat sig vara kostsamt och bestraffande för organisationer med uppenbara svårigheter att visa upp egna finansiella garantier.

Kan kommissionen, mot bakgrund av kännedomen om att dessa bestämmelser varierar från en medlemsstat till en annan, ange om icke-kommersiella företag (och i allmänhet företag inom den sociala ekonomin) i Grekland måste tillhandahålla finansiella garantier eller bankgarantier och, om så är fallet, på vilka villkor?

Gemensamt svar på de skriftliga frågorna E-3624/97, E-3625/97, E-3626/97, E-3627/97, E-3628/97, E-3629/97, E-3630/97, E-3631/97, E-3632/97, E-3633/97, E-3634/97, E-3635/97, E-3636/97 och E-3637/97 ingivna av Christos Papoutsis för kommissionen (30 januari 1998)

Kommissionen förfogar inte över någon information om att ideella organisationer enligt medlemsstaterna är skyldiga att lämna en bankgaranti för att erhålla finansiering genom gemenskapens olika program. Detta område omfattas av den nationella lagstiftningen.

När det gäller beviljande av bidrag inom ramen för initiativet Sysselsättning, åligger det de nationella myndigheter som sluter avtal med projektens initiativtagare att begära bankgarantier enligt gällande nationella regler. I Grekland, Portugal, Spanien, Tyskland och Österrike är normalt inte eventuella initiativtagare tvungna att lämna sådana garantier för att komma i fråga för initiativet Sysselsättning.

Om det är riktigt att en bankgaranti kan leda till en extra kostnad, särskilt för de företag som är verksamma inom den sociala ekonomin, så är det inte desto mindre riktigt att denna garanti är nödvändig när följderna av ett bristfälligt genomförande av en avtalsenlig skyldighet skulle kunna medföra att de medel som gäldenären ställt till förfogande överskrids.

Enligt budgetförordningen av den 21 december 1977 om Europeiska gemenskapernas allmänna budget ((EGT L 356, 31.12.1977. )), med senare ändringar ((EGT L 240, 7.6.1995. )), skall avtalsparten lämna ett garantibelopp då mycket viktiga avtal sluts eller då bidrag beviljas för genomförande av projekt för betydande belopp. Emellertid berörs de flesta företag med social målsättning sällan av denna skyldighet eftersom de senares projektförslag brukar vara av mindre omfattning.
SKRIFTLIG FRÅGA E-3996/97 från Friedhelm Frischenschlager (ELDR) till kommissionen (14 januari 1998)

Ämne: Fri rörlighet för arbetstagare

Den autonoma provinsen Bolzano (Bozen) i Italien har under de senaste 30 åren antagit omfattande rättsföreskrifter och förvaltningsbestämmelser om offentligt stöd inom provinsen till familjer med låga inkomster och ensamstående. Stödet är till för förvärv av bostäder avsedda för permanentboende samt andra former av bostadsbidrag (bland annat tilldelning av jordbruksmark som beviljas stöd, hyresbidrag och socialbidrag).

Vid bedömning av om bidrag skall utgå, och i så fall i vilken omfattning, beaktas förutom det ekonomiska behovet, hur länge den presumtiva bidragstagaren varit bosatt i den autonoma provinsen Bolzano (artikel 4 i provinslag nummer 4 av den 2 april 1962). Ingen hänsyn tas till bosättningstid i andra medlemsstater inom gemenskapen.

Känner kommissionen till dessa bestämmelser?

Anser kommissionen att denna bestämmelse, i synnerhet i den omfattning den tillämpas på arbetstagare från andra medlemsstater inom gemenskapen, är förenlig med det gemenskapsrättsliga diskrimineringsförbudet och därigenom med artikel 9 i rådets förordning (EEG) nr 1612/68 ((EGT L 257, 19.10.1968, s. 2. )) av den 15 oktober 1968, och då i synnerhet med avseende på kravet på lång bosättningstid?

Om kommissionen anser att denna bestämmelse strider mot gemenskapsrätten, kan den då meddela vilka åtgärder den vidtagit eller avser att vidta för att säkerställa att gemenskapsrätten iakttas?

Svar från Pádraig Flynn på kommissionens vägnar (24 februari 1998)

Kommissionen kommer att be de italienska myndigheterna att inkomma med alla detaljer om de ifrågasatta bestämmelserna. Med hjälp av dessa detaljer kan det fastställas om den situation som parlamentsledamoten beskriver utgör en indirekt diskriminering av en arbetstagare inom gemenskapen i förhållande till en italiensk arbetstagare.
SKRIFTLIG FRÅGA E-3449/97 från Gijs de Vries (ELDR) till kommissionen (31 oktober 1997)

Ämne: Television utan gränser

Under perioden 1-23 juli 1997 förekom störningar av satellitkanalen MED TV:s sändningar. MED TV sänder program på kurdiska och är verksamma från London med licens från det brittiska United Kingdom's Independent Television Commission. Störningarna drabbade också ett annat Eutelsat-baserat företag, den rumänska kanalen Antena I.

Denna störning innebar att medborgare i ett antal EU-länder fullständigt berövades sin rätt - enligt både direktivet om television utan gränser och artikel 10 i Europakonventionen om mänskliga rättigheter - att ta emot sändningar från en annan medlemsstat.

Vad ämnar kommissionen göra för att garantera att EU-medborgarnas rätt att ta emot information från EU-baserade TV-kanaler - i enlighet med det relevanta EU-direktivet - inte inskränks genom medvetna störningar av dessa kanaler, antingen inifrån eller utifrån Europeiska unionen?

Svar från Marcelino Oreja på kommissionens vägnar (27 november 1997)

I direktivet TV utan gränser (rådets direktiv 89/552/EEG, ändrat genom parlamentets och rådets direktiv 97/36 EG av den 30 juni 1997 om samordning av vissa bestämmelser som fastställts i medlemsstaternas lagar och andra författningar om utförandet av sändningsverksamhet för television ((EGT L 202, 30.7.1997. ))) föreskrivs att medlemsstaterna skall säkerställa fri mottagning av TV-sändningar från andra medlemsstater inom sina territorier (artikel 2a punkt 1).

Denna skyldighet baseras på en av de grundläggande fyra friheter som fastställs i EG-fördraget (friheten att tillhandahålla tjänster * artikel 59).

Kommissionen lägger stor vikt vid genomförande och tillämpning av gemenskapslagstiftningen. Den har inlett ett antal överträdelseförfaranden på området i fråga för att säkerställa att direktivet genomförs på ett riktigt och fullständigt sätt och att det faktiskt tillämpas.

Vad gäller den väckta frågan har kommissionen ingen kännedom om de händelser som parlamentsledamoten hänvisar till. Det krävs ytterligare information för att kommissionen skall kunna göra en riktig utvärdering och avgöra om åtgärderna i fråga utgör en överträdelse av direktivet TV utan gränser.
SKRIFTLIG FRÅGA E-3634/97 från Luciano Vecchi (PSE) till kommissionen (13 november 1997)

Ämne: Krav på garantier för tillgång till sysselsättningsinitiativ i Portugal

Såsom redan har påpekats i föregående frågor har de italienska myndigheternas beslut att förplikta icke-kommersiella företag att teckna borgensförbindelser med en bank för att få tillgång till sysselsättningsinitiativ, visat sig vara kostsamt och bestraffande för organisationer med uppenbara svårigheter att visa upp egna finansiella garantier.

Kan kommissionen, mot bakgrund av kännedomen om att dessa bestämmelser varierar från en medlemsstat till en annan, ange om icke-kommersiella företag (och i allmänhet företag inom den sociala ekonomin) i Portugal måste tillhandahålla finansiella garantier eller bankgarantier och, om så är fallet, på vilka villkor?

Gemensamt svar på de skriftliga frågorna E-3624/97, E-3625/97, E-3626/97, E-3627/97, E-3628/97, E-3629/97, E-3630/97, E-3631/97, E-3632/97, E-3633/97, E-3634/97, E-3635/97, E-3636/97 och E-3637/97 ingivna av Christos Papoutsis för kommissionen (30 januari 1998)

Kommissionen förfogar inte över någon information om att ideella organisationer enligt medlemsstaterna är skyldiga att lämna en bankgaranti för att erhålla finansiering genom gemenskapens olika program. Detta område omfattas av den nationella lagstiftningen.

När det gäller beviljande av bidrag inom ramen för initiativet Sysselsättning, åligger det de nationella myndigheter som sluter avtal med projektens initiativtagare att begära bankgarantier enligt gällande nationella regler. I Grekland, Portugal, Spanien, Tyskland och Österrike är normalt inte eventuella initiativtagare tvungna att lämna sådana garantier för att komma i fråga för initiativet Sysselsättning.

Om det är riktigt att en bankgaranti kan leda till en extra kostnad, särskilt för de företag som är verksamma inom den sociala ekonomin, så är det inte desto mindre riktigt att denna garanti är nödvändig när följderna av ett bristfälligt genomförande av en avtalsenlig skyldighet skulle kunna medföra att de medel som gäldenären ställt till förfogande överskrids.

Enligt budgetförordningen av den 21 december 1977 om Europeiska gemenskapernas allmänna budget ((EGT L 356, 31.12.1977. )), med senare ändringar ((EGT L 240, 7.6.1995. )), skall avtalsparten lämna ett garantibelopp då mycket viktiga avtal sluts eller då bidrag beviljas för genomförande av projekt för betydande belopp. Emellertid berörs de flesta företag med social målsättning sällan av denna skyldighet eftersom de senares projektförslag brukar vara av mindre omfattning.