SKRIFTLIG FRÅGA E-0532/00

från Raffaele Costa (PPE-DE) till kommissionen

(28 februari 2000)

Ämne: De villkor som vissa italienska kreditinstitut tillämpar för sina egna kontohavare

Vilka konsumentskyddsbestämmelser finns det när det gäller bankkonton?

Kan bankerna, bortsett från bestämmelser rörande ockerräntor, alltid göra som de vill eller måste de enligt EU:s uppfattning följa vissa bestämda regler?

Känner kommissionen till att vissa kreditinstitut i Italien har fastställt en övertrasseringsränta på 13 procent, medan räntan på de pengar som finns på kontot bara är 0,1 procent (eller ännu lägre)?

Svar från Frederik Bolkestein på kommissionens vägnar

(12 april 2000)

Genom tillämpningen av artikel artikel 47.2 i EG-fördraget (f.d. artikel 57.2) samordnas ett flertal gemenskapsdirektiv som, vid behov, harmoniserar bestämmelserna i lagar och andra författningar i medlemsstaterna, för att underlätta tillgången till utlåningsverksamheten på den gemensamma marknaden.

I detta syfte antog Europaparlamentet och rådet den 30 maj 1994, direktiv 94/19/EEG(1) om system för garanti av insättningar, som säkerställer en lägsta harmoniserad garanti för insättningar. Från den 1 januari 2000 skall en kontoinnehavares samtliga insättningar täckas med minst 20 000 euro.

Dessutom påpekade kommissionen i sitt meddelande Att genomföra handlingsramen för finansmarknaderna: en handlingsplan(2) som antogs den 26 maj 1999 och som samma dag överlämnades till parlamentet och rådet och bekräftades vid Europeiska rådets möte i Köln, att gränsöverskridande försäljning av traditionella finansiella produkter till enskilda konsumenter på de icke-institutionella finansmarknaderna (commerce financier transfrontalier de détail) bara blomstrar om konsumenterna har förtroende för att det går att lita på den tjänst som erbjuds och de försäljningsmetoder som leverantören använder, vilket inbegriper leverantörens rykte och möjligheten till respektive effektiviteten av prövningsförfaranden i fall av tvist. Av denna orsak betonas i meddelandet att gemenskapens åtgärd på de icke-institutionella finansmarknaderna skall fortsätta att prioriteras i syfte att skydda konsumenterna. I meddelandet uppräknas ett antal områden som kommissionen identifierat för att ge konsumenterna de redskap (information) och de garantier (tydligt angivna rättigheter och effektiva förfaranden för att avgöra rättstvister) de behöver för att fullständigt och aktivt kunna delta i den inre marknaden för finansiella tjänster, identifiera de konsumentskyddsregler som inte harmoniserats och som inte skall behållas för att minska hindren för gränsöverskridande tillhandahållande av tjänster, främja införandet av effektiva mekanismer för att överbrygga bristerna på den inre marknaden för tillhandahållandet av finansiella tjänster till enskilda konsumenter på de icke-institutionella finansmarknaderna (marché unique des services financiers de détail) som uppstår till följd av skillnader i privaträtten, skapa nödvändiga rättsliga villkor för en paneuropeisk användning av nya distributionsvägar och ny teknik för försäljning på distans samt uppmuntra införandet av säkra och ekonomiska betalningssystem som gör det möjligt för enskilda att göra gränsöverskridande betalningar utan att behöva betala orimligt höga avgifter.

Kommissionen anser däremot att det varken är möjligt eller lämpligt att vidta åtgärder vad avser de räntenivåer som kreditinstituten erbjuder. Som parlamentsledamoten känner till grundar sig gemenskapens ekonomiska politik på den inre marknaden och förs enligt principen om en öppen marknadsekonomi med fri konkurrens i enlighet med artikel 4 (f.d. artikel 3 A) i EG-fördraget. Endast genom att iaktta denna princip möjliggörs förverkligandet av en optimal fördelning av ekonomiska medel. Det åligger i detta sammanhang varje kreditinstitut, att i enlighet med konkurrensreglerna, definiera handelspolitiken enligt sin egen uppfattning av marknadsriskerna. I sitt svar på den skriftliga frågan E-2738/99 från parlamentsledamöterna Zappala och Tajani,(3) angav kommissionen att offentliga interventioner som syftar till att ålägga finansmarknaderna restriktioner dels kan ifrågasättas juridiskt och dels generellt utgör hinder för de finansiella tjänsternas fria rörlighet. De hindrar både konsumenterna från att helt utnyttja fördelarna med den gemensamma marknaden vad avser ökade valmöjligheter och konkurrensvillkor samt hindrar dem som tillhandahåller tjänsterna från att få konkurrensfördelar, och missgynnar därmed både företag och kunder och inverkar negativt på utveckling och sysselsättning.

Beträffande gemenskapens konkurrensregler förbjuds i artikel 81 (f.d. artikel 85) i EG-fördraget varje konkurrensbegränsande avtal mellan företag, särskilt vad avser prissättning, och i artikel 82 (f.d. artikel 86), ett eller flera företags missbruk av en dominerande ställning inom en marknad. Dessa artiklar tillämpas dock bara på konkurrensbegränsningar som har en betydande påverkan på handeln mellan medlemsstaterna. Om detta inte är fallet är de nationella konkurrensmyndigheterna behöriga att tillämpa nationell konkurrensrätt.

Parlamentsledamoten känner formodligen till att den italienska riksbanken, i sin egenskap av italiensk konkurrensmyndighet för banksektorn, nyligen har antagit ett beslut om att vidta sanktionsåtgärder i form av böter mot italienska banker för de konkurrensbegränsande

avtal, särskilt om in- och utlåningsräntan, som ingåtts inom ramen för en grupp känd under namnet bankernas vänner. Med tanke på att den italienska riksbanken har genomfört de undersökningar som lett till detta beslut och att det återstår att avgöra om detta haft en betydande inverkan på handeln mellan medlemsstaterna, anser inte kommissionen det lämpligt att ingripa i ärendet i fråga.

(1) EGT L 135, 31.5.1994.

(2) KOM(1999) 232 slutlig.

(3) EGT C 280 E, 3.10.2000, s. 120.