SKRIFTLIG FRÅGA E-0844/01

från Malcolm Harbour (PPE-DE) till kommissionen

(22 mars 2001)

Ämne: Nationella försäkringsavgifter i EU:s medlemsstater

Är kommissionen medveten om att om en medborgare från Förenade kungariket reser till ett annat EU-land har han eller hon inte rätt till samma sjukvård som i Förenade kungariket utan att förete bevis på att han/hon har betalat den nationella sjukförsäkringen i Förenade kungariket? Därför krävs det olika blanketter för varje land som en brittisk medborgare besöker, något som skapar alldeles för mycket byråkrati.

Kan kommissionen tala om:

1. varför situationen har tillåtits uppstå?

2. huruvida brittiska medborgare i framtiden kan räkna med att kunna resa i affärer med ett enda dokument inom den inre marknaden?

Svar från Anna Diamantopoulou på kommissionens vägnar

(18 maj 2001)

Parlamentsledamoten ställer en fråga som gäller rätten till sjukvård för personer bosatta i Förenade kungariket, när de tillfälligt vistas i en annan medlemsstat. I frågan hävdas att rätten till förmåner beror på om man betalat in nationella sjukförsäkringsavgifter i Förenade kungariket, och att det krävs en ny blankett för varje medlemsstat man besöker.

Gemenskapsrättens roll när det gäller social trygghet och mer specifikt rätten till sjukvård är följande: Enligt förordning (EEG) nr 1408/71 och (EEG) nr 574/72(1), som är gemenskapens rättsliga instrument för samordning av medlemsstaternas sociala trygghetssystem, är huvudprincipen att en person som omfattas av dessa förordningar har rätt till sjukvårdsförmåner i den medlemsstat där han eller hon är bosatt enligt denna medlemsstats lagstiftning. Men om det uppstår behov av behandling under en tillfällig vistelse har personer som omfattas av ovannämnda bestämmelser som anställda eller egenföretagare rätt till den akutvård som erfordras, medan pensionärer har rätt till behandling i förhållande till sitt tillstånd utan denna begränsning.

Gemenskapsbestämmelserna om social trygghet erbjuder ett omfattande skydd för unionsmedborgare som flyttar inom gemenskapen, i synnerhet för personer som tillfälligt vistas utanför den medlemsstat där de är försäkrade. Normalt är det den medlemsstat där personen är försäkrad som betalar kostnaderna för behandlingen och återbetalar detta till försäkringsinstitutionen på vistelseorten.

För unionsmedborgarna skall vara garanterade dessa rättigheter skall de skaffa sig en blankett E111 (finns på postkontoren i Förenade kungariket) före utlandsresan och sedan lämna den till försäkringsinstitutionen på vistelseorten. Dessa blanketter är utformade för att möjliggöra en snabb och effektiv kommunikation mellan socialförsäkringsinstitutionerna i de olika medlemsstaterna så att långa handläggningsprocedurer undviks.

Vad gäller uppgiften att medlemsstaterna inte tillämpar dessa bestämmelser korrekt känner kommissionen inte till de problem som parlamentsledamoten nämner, och kommissionens behöver mer uppgifter för att kunna avgöra om gemenskapsrätten inte har efterlevts korrekt i enskilda fall.

Kommissionen vill därför uppmana parlamentsledamoten att inkomma med närmare uppgifter så att den kan undersöka dem i förhållande till gemenskapsrätten.

(1) Rådets förordning (EEG) nr 1408/71 av den 14 juni 1971 om tillämpning av systemen för social trygghet när anställda, egenföretagare eller deras familjemedlemmar flyttar inom gemenskapen, EGT L 149, 5.7.1971, och rådets förordning (EEG) nr 574/72 av den 21 mars 1972 om tillämpning av förordning (EEG) nr 1408/71, EGT L 74, 27.3.1972 - ändrad genom förordning (EG) nr 118/97 av den 2 december 1996 - EGT L 28, 30.1.1997.