SKRIFTLIG FRÅGA P-1326/02

från Earl of Stockton (PPE-DE) till kommissionen

(2 maj 2002)

Ämne: Den europeiska arresteringsordern

Är Europeiska kommissionen av den åsikten att förslagen till en europeisk arresteringsorder inte skulle omfatta sådana handlingssätt i en medlemsstat som inte strider mot lagstiftningen i medlemsstaten i fråga?

Om ett sådant handlingssätt däremot är olagligt i en annan medlemsstat, kan kommissionen då bekräfta att den medlemsstaten inte har rätt att åberopa den europeiska arresteringsordern för att begära utlämning av personer som är inblandade i fallet?

Anser kommissionen att material som avsänts till Internet i en medlemsstat, eller som avsänts utomlands med internationell post, är att betrakta som en handling som endast äger rum i den ifrågavarande medlemsstaten?

Svar från António Vitorino på kommissionens vägnar

(6 juni 2002)

Rambeslutet om en europeisk arresteringsorder, som ännu inte har antagits formellt av rådet, grundas på principen om ömsesidigt erkännande av rättsliga avgöranden. Detta betyder att ett beslut som fattas av en rättslig myndighet i en medlemsstat om gripande och överlämnande av en person, skall erkännas och verkställas i andra medlemsstater.

För att principen om ömsesidigt erkännande skall kunna fungera i praktiken måste tillämpningsområdet för principen om dubbel straffbarhet minska. Denna sistnämnda princip innebär i samband med utlämning att en medlemsstat får vägra att överlämna en person som har begått gärningar som inte är straffbelagda i den medlemsstaten.

I rambeslutet om en europeisk arresteringsorder(1) har principen om dubbel straffbarhet avskaffats för 32 typer av brott, om brotten i den medlemsstat som utfärdar arresteringsordern är belagda med ett straff på minst tre års fängelse. Detta innebär att när en gärning enligt lagen i den utfärdande medlemsstaten faller under dessa 32 typer av brott och kan bestraffas med minst tre års fängelse, skall den rättsliga myndighet som verkställer arresteringsordern inte kontrollera om gärningen även är brottslig enligt dess lagstiftning.

Om brottet inte finns upptaget på förteckningen eller inte är belagt med minst tre års fängelse i den utfärdande medlemsstaten får den verkställande rättsliga myndigheten vägra att överlämna en person, om de gärningar som har lett till en europeisk arresteringsorder inte är brottsliga enligt dess nationella lagstiftning (artikel 4.1). Bedömningen av dubbel straffbarhet skall dock ske på ett smidigt sätt. Den utfärdande myndigheten skall pröva om gärningarna är brottsliga enligt dess lagstiftning, men skall inte kontrollera om brottsbeskrivningen är exakt densamma (vissa brottsrekvisit kan skilja sig åt) eller om straffnivån är jämförlig. På denna punkt skiljer sig den europeiska arresteringsordern från de tidigare utlämningsförfaranden genom att kravet på en minsta straffsats i den verkställande medlemsstaten har avskaffats.

Den rättsliga myndigheten kan endast utfärda en europeisk arresteringsorder i syfte att väcka åtal om den enligt egen lagstiftning har domsrätt för brottet och brottet är belagt med minst ett års fängelse. En rättslig myndighet i en medlemsstat kan naturligtvis inte utfärda en europeisk arresteringsorder för en gärning som är ett brott i en annan medlemsstat, men inte i dess egen.

Vad beträffar olagligt material på Internet är det medlemsstaterna själva som avgör om de har domsrätt för sådana gärningar. Eurojust kan hjälpa till med att samordna brottsutredningar och åtal när fler än en medlemsstat är berörd.

Under förhandlingarna i rådet om kommissionens förslag till rambeslut om åtgärder för att bekämpa sexuell exploatering av barn och barnpornografi(2) har kommissionen strävat efter att miniminormerna om behörighet skall innebära att åtminstone en medlemsstat alltid har domsrätt för barnpornografi på Internet om materialet lades ut eller kan läsas i en medlemsstat. Kommissionen har valt samma metod i förslaget till rambeslut om bekämpande av rasism och främlingsfientlighet(3). Kommissionen har inte föreslagit i dessa rambeslut att sådana gärningar skall anses ha begåtts enbart i en viss medlemsstat. Frågan om exklusiv behörighet kommer emellertid att tas upp av kommissionen i meddelandet om behörighet vid ömsesidigt erkännande av domar i brottmål.

Det skall noteras att den analys av behörighetsfrågor som har gjorts i detta svar bara gäller i samband med den europeiska arresteringsordern och att läget är annorlunda i tvistemål.

(1) Grundat på kommissionens förslag, som offentliggjordes i EGT C 332 E, 27.11.2001.

(2) EGT C 62 E, 27.2.2001.

(3) EGT C 75 E, 26.3.2002.