SKRIFTLIG FRÅGA P-1805/02

från Gabriele Stauner (PPE-DE) till kommissionen

(19 juni 2002)

Ämne: Rättsvidriga arvodesökningar för ledamöter av kommissionen

I sitt svar på min skriftliga fråga P-1233/02(1) bekräftade Kinnock, vice ordförande för kommissionen, å kommissionens vägnar att vissa ledamöter av kommissionen sedan flera år tillbaka kommit i åtnjutande av arvodesökningar genom att deras arvoden delvis inte utbetalas till konton på arbetsorten Bryssel, utan överförts till andra EU-medlemsstater, varvid så kallade korrektionskoefficienter tillämpats. Vidare har kommissionen bekräftat att det i den tillämpliga förordningen, dvs. rådets förordning nr 422/67/EEG, 5/67/Euratom av den 25 juli 1967 om ersättning till kommissionens ordförande och ledamöter och till domstolens ordförande, domare, generaladvokater och justitiesekreterare(2), inte finns några bestämmelser som tillåter denna praxis.

För att rättfärdiga sig nämner kommissionen att parlamentet detta till trots ju varje år inom ramen för budgeten tillhandahållit de särskilda medel som behövts för detta slags överföringar.

Anser kommissionen inte att den, i de budgetförslag som den lagt fram för parlamentet, lämnat vilseledande uppgifter och felaktigt givit intryck av att artikel 4a i den tillämpliga förordningen skulle tillåta att korrektionskoefficienter används?

In sin dom av den 12 maj 1998 (i mål C-106/96) konstaterade EG-domstolen att utgifter från budgeten förutsätter att det tidigare antagits en så kallad grundrättsakt som tillåter dessa utgifter och fastställer villkoren för utgifterna, med andra ord att tillhandahållandet av medel i budgeten i sig inte utgör någon tillräcklig förutsättning för utbetalning. Är ledamöterna av kommissionen beredda att återbetala de arvodestillägg som de erhållit sedan denna dom avkunnades?

Kan kommissionen sända mig en förteckning över de ledamöter av kommissionen som använt sig av möjligheten att erhålla sådana arvodestillägg samt uppge storleken på de tilläggsbelopp som utbetalats?

(1) EGT C 277 E, 14.11.2002, s. 162.

(2) EGT 187, 8.8.1967, s. 1.

Svar från Neil Kinnock på kommissionens vägnar

(13 september 2002)

Påståendet i parlamentsledamotens fråga, att viktade överföringar av lönen skulle vara rättsvidriga är fel, och slutsatsen att de skulle utgöra löneökningar är också felaktig.

Kommissionen har redan förklarat att överföringarna aldrig har varit olagliga. Det är de fortfarande inte. Som EG-domstolen bekräftade för parlamentsledamoten den 15 juli 2002 tillämpas systemet med viktade löneöverföringar enligt bestämmelserna i tjänsteföreskrifterna också på ledamöter i kommissionen, revisionsrätten och EG-domstolen.

Det är heller inte med sanningen överensstämmande att de viktade överföringarna utgör löneökningar. De utgör en del av lönen som kan betalas ut i en annan medlemsstat än den där ledamöterna i kommissionen eller tjänstemännen vid institutionerna arbetar, och man tillämpar en korrigeringskoefficient som återspeglar skillnaderna i levnadskostnader mellan anställningsorten och den plats där ledamoten fortfarande har ekonomiska förpliktelser, trots åliggandet att bo på anställningsorten. Det är därigenom ett redskap för att se till att man inom rimliga gränser bibehåller jämlik köpkraft för ledamöter i kommissionen och andra institutioner, oavsett varifrån de kommer.

Eftersom det finns tydliga paralleller att dra till EU-tjänstemännens villkor föreskrivs det i rådets förordning om kommissionsledamöternas ersättning en liknande lönestruktur, och denna utgör den rättsliga grunden för ersättningen. Enligt ändringar av förordningen skall ersättningen uttryckas i procent av lönen för en tjänsteman av en viss grad(1). När rådet ändrade tjänsteföreskrifterna för att införa en metod för årlig justering av tjänstemännens löner med en strukturell minskning som fick benämningen tillfälligt bidrag gjordes samma sak för ledamöterna i institutionerna och motiveringen var just dessa paralleller mellan ledamöter och tjänstemän(2). Ledamöternas ersättning blev föremål för samma proportionella minskning som tjänstemännens eftersom de två grupperna i stort ansågs befinna sig i samma situation. Varken rådet eller parlamentet motsatte sig detta förslag, och de ifrågasatte heller inte motiveringen. Därför är det svårt att förstå varför parlamentsledamoten nu tycks anse att samma princip inte är tillämplig, trots att ingenting alls har förändrats.

Som parlamentsledamoten känner till är det samma institutioner som är budgetmyndighet, och det är därför inte ägnat att väcka förvåning att de i den egenskapen vid antagandet av budgeten konsekvent röstat för ett godkännande av den berörda budgetposten, vars syfte klart och tydligt fastställts, och samma motivering tillämpades. Därigenom tillämpade de principen om parallellitet med tjänstemännen, som tydligt framgår av förordningen, och tillhandahöll därigenom en rättslig grund för budgetanslagen.

Kommissionen vill också påpeka att samma budgetmyndighet fortsatte att godkänna anslagen på precis samma sätt efter den dom från 1998 som parlamentsledamoten hänvisar till.

Påståendet att beloppen skulle vara rättsvidriga och borde betalas tillbaka strider mot den tydliga principen om parallellitet enligt förordningen. Det innebär också att parlamentsledamoten anser att godkännandet av budgeten är meningslöst. Kommissionen är förvånad över att en ledamot i Europaparlamentet, som ingår i budgetmyndigheten, intar en sådan ståndpunkt.

Av ovanstående följer att kommissionen inte har vilselett Europaparlamentet vare sig före eller efter 1998, att beloppen alltid har betalats ut lagligen, att det inte finns något skäl att återkräva dem och att det inte finns någon anledning att göra en förteckning över kommissionsledamöter eller ledamöter i andra institutioner som har gjort dessa allt igenom lagliga överföringar.

Som parlamentsledamoten redan tidigare har fått veta kommer de berörda institutionerna att se över frågan om de viktade överföringarna, och undersöka om det för tydlighetens skull bör införas en uttrycklig rättslig grund som särskilt hänvisar till ledamöter i kommissionen, domstolen och revisionsdomstolen.

Om det efter dessa överläggningar skulle fattas ett beslut om att föreslå en särskild rättslig grund måste det förslaget givetvis komma från rådet och inte från kommissionen, eftersom kommissionen inte lägger förslag för justeringar av bestämmelser som gäller den ersättning som betalas ut till dess ledamöter eller till ledamöter i andra institutioner.

(1) Se till exempel rådets förordning (EG, Euratom, EKSG) nr 840/95 av den 10 april 1995 om ändring av förordning (EEG, Euratom, EKSG) nr 2290/77 om ersättning till revisionsrättens ledamöter, EGT L 85, 19.4.1995.

(2) Rådets förordning (EEG, Euratom, EKSG) nr 1084/92 av den 28 april 1992 om ändring av förordning nr 422/67/EEG, 5/67/Euratom om ersättning till kommissionens ordförande och ledamöter, till domstolens ordförande, domare, generaladvokater och justitiesekreterare och till förstainstansrättens ordförande, ledamöter och justitiesekreterare och ändring av förordning (EEG, Euratom, EKSG) nr 2290/77 om ersättning till revisionsrättens ledamöter, EGT L 117, 1.5.1992.