SKRIFTLIG FRÅGA E-3454/00

från Erik Meijer (GUE/NGL) till kommissionen

(7 november 2000)

Ämne: Dåliga överlevnadschanser för jordbruksföretag som moderniserats på grundval av den gemensamma jordbrukspolitiken

1. Anser kommissionen att den jordbrukspolitik som förts sedan den europeiska integrationens begynnelse på 1950-talet och som har lett till större enheter, mekanisering, väldiga investeringar med lånade pengar, stora skördevolymer och enorm utslagning av arbetstillfällen, fortfarande är en framgång?

2. Vad anser kommissionen om att den stora livsmedelsproduktionen i Nederländerna, där den politik som nämns i fråga 1 lett till genomgripande anpassningar, mindre än väntat lett till högre inkomster medan däremot kostnaderna för markförvärv och investeringar visat sig vara högre än förväntat, varvid många jordbrukare trots ett stort investerat kapital och en hög omsättning har en låg inkomst?

3. Har kommissionen tagit del av Peter Vereijkens debattartikel i Volkskrant av den 18 oktober 2000, där han påstår att jordbrukarnas medelålder fortsätter att stiga (för närvarande 53 år) och att växthusodlare och enskilda djuruppfödare står för hälften av produktionen på endast en procent av de två miljoner hektar mark som används till jordbruk, medan mjölkkouppfödares och åkerbrukares sammanlagda produktion knappast ökar men tar mer än 90 procent av jordbruksarealen i anspråk, och att jordbrukssektorn inte kan överleva i konkurrensen med billig import som förlitar sig på låga löner och låga miljönormer?

4. Kan kommissionen bekräfta att jordbrukarna inte heller kan överleva på grundval av marknaden i de medlemsstater där det skett en omfattande omstrukturering av jordbrukssektorn och att de varaktigt kommer att bli beroende av stöd, till exempel som naturvårdare med extensivt jordbruk som betalas av nationella myndigheter?

5. Ser kommissionen möjligheter att förutom till småbrukarna i Sydeuropa och i de framtida medlemsstaterna i öst varaktigt fortsätta att ge stöd med EU-medel till moderniserade jordbruksföretag, eller utgår kommissionen ifrån att det för jordbrukssektorns överlevnad krävs att livsmedelspriserna stiger kraftigt?

Svar från Franz Fischler på kommissionens vägnar

(11 december 2000)

1. Högre produktivitet och livsmedelssäkerhet är två prioriteringar i den gemensamma jordbrukspolitiken (GJP) och i EG-fördraget. Jordbruksproduktionen har haft en snabb och kraftig ökning, och detta har lett till att gemenskapen numera exporterar jordbruksprodukter och till att det inom

vissa sektorer uppstått strukturella överskott. I detta avseende har GJP blivit ett offer för sin egen framgång. Genom successiva reformer har man försökt anpassa politiken till utvecklingen på marknaderna, till förhållandena på landsbygden och till samhällsutvecklingen i stort. Under 80-talet vidtogs åtgärder för att begränsa överskotten och kontrollera utbudet. Samtidigt förstärkte och justerade man satsningarna på landsbygdens utveckling för att komplettera strukturomvandlingen inom jordbruket. Under 90-talet tog man ytterligare ett steg genom att sänka stödpriserna. Som kompensation för detta infördes direktstöd och kompletterande åtgärder, särskilt åtgärder för ett miljövänligt jordbruk och förtidspensionering. Denna utveckling fortsatte i och med Agenda 2000 och ett antal nya åtgärder, t.ex. differentierade direktstöd. Landsbygdens utveckling är numera GJP:s andra pelare, och ett miljövänligt jordbruk står än mer i fokus.

2. Enligt kommissionens analys är Nederländerna ett av de tre länder som har den högsta genomsnittliga inkomsten per förvärvsarbetande inom jordbruket (mätt som nettoförädlingsvärde till faktorpriser. Det är sant att de nederländska jordbukarnas, särskilt uppfödarnas, medelinkomst sjönk under 1998 och 1999, framför allt på grund av ett prisfall för gris- och nötkött samt till följd av de epidemier som drabbade dessa sektorer och som även fick återverkningar i andra medlemsstater. Under de föregående åren hade emellertid medelinkomsten i Nederländerna ökat betydligt (22 % under perioden 1993 1997), vilket även var fallet i de flesta andra medlemsstater.

3. Kommissionen vill tacka parlamentsledamoten för att ha fått tillgång till den artikel som ledamoten hänvisar till. Artikeln är intressant, både i fråga om analysen av hur det nederländska jordbruket utvecklas och de tänkbara åtgärder som diskuteras. Den specialiserade produktionens andel har ökat kraftigt, särskilt frukt och grönsaker samt trädgårdsprodukter, samtidigt som animalieproduktionen har minskat. Mjölk och nötkött, för vilka det finns ett betydande direktstöd inom ramen för GJP, utgör emellertid fortfarande uppemot 30 % av den totala produktionen. Jämförelsen mellan jordbrukare som bedriver ett monointensivt respektive multiextensivt jordbruk är intressant. Att den multiextensiva modellen uppmuntras ligger i linje med att nå fram till ett multifunktionellt jordbruk, vilket är målet för landsbygdsutvecklingspolitiken, GJP:s andra pelare.

4. Gränsskyddet och systemet med garantipriser innebär att priserna på EU-marknaden är högre än referenspriserna på världsmarknaden. Med sänkta garantipriser och höjda direktstöd blir stöden till jordbruket enklare och tydligare. Direktstöden utgör en viktig del av jordbrukarnas inkomster. De ger också ersättning för arbete i samband med jordbruksproduktion som man inte får betalt för på marknadsmässiga villkor, i första hand lanskapsvård. I gengäld införs särskilda miljökrav, och medlemsstaterna kan låta sådana krav bli ett villkor för att få stöd.

5. Det är inte troligt att priserna för jordbrukets basprodukter kommer att öka i någon större omfattning och på längre sikt. Tendensen är snarast den motsatta. Detta utesluter emellertid inte att mervärdet för vissa livsmedel kan öka, särskilt för sådana som svarar mot konsumenternas krav. Den gemensamma jordbrukspolitiken innebär inte att jordbrukarna kan strunta i vad konsumenterna efterfrågar. Syftet med reformerna under 90-talet var ju tvärtom att stärka marknadsinriktningen, samtidigt som jordbrukarna uppmanades att leva upp till konsumenternas och hela samhällets förväntningar. I de stöd som beviljas genom den gemensamma organisationen av marknaderna och genom landsbygdsutvecklingspolitiken bör hänsyn tas till dessa samhälleliga behov.