SKRIFTLIG FRÅGA E-1585/02

från Caroline Jackson (PPE-DE) till kommissionen

(4 juni 2002)

Ämne: Dioxiner

Kan kommissionen bekräfta att problemet med dioxinutsläpp hanteras på olika sätt enligt gemenskapslagstiftningen då det är fråga om utsläpp från avfallshanteringsanläggningar (förbränningsanläggningar) och utsläpp från industrianläggningar? Detta intryck uppstår på grund av att ett belgiskt stålverk, SIDMAR i Gent, lagligen får producera 21 gram dioxin per år, medan de sammanlagda utsläppen från europeiska förbränningsanläggningar enligt EU:s direktiv kan uppgå till 22,5 gram dioxin per år. Instämmer kommissionen i att medan förbränningen har betraktats som den största problemkällan när det gäller dioxiner i hela EU, borde uppmärksamheten nu flyttas till andra källor i syfte att minska miljökonsekvenserna generellt och säkra att unionens politik reflekterar verkliga ekologiska problemområden i stället för att fortsättningsvis koncentreras till enklare politiska frågor?

Svar från Margot Wallström på kommissionens vägnar

(12 juli 2002)

Dioxinutsläpp av alla slag regleras i gemenskapslagstiftningen, och under förutsättning att medlemsstaterna tillämpar denna garanteras en hög skyddsnivå.

På grund av avfallsförbränningens stora betydelse för dioxinutsläppen infördes harmoniserade gränsvärden för dioxinutsläpp i samband med förbränning av riskavfall i gemenskapslagstiftningen 1994. Sedan parlamentets och rådets direktiv 2000/76/EG av den 4 december 2000 om förbränning av avfall(1) antogs omfattar lagstiftningen all slags avfallsförbränning, även sådan i kommunala anläggningar.

När det gäller övriga industribranscher regleras frågan i rådets direktiv 96/61/EG av den 24 september 1996 om samordnade åtgärder för att förebygga och begränsa föroreningar(2). Enligt direktivet krävs det stora industrianläggningar för att vidta alla tillämpliga förebyggande åtgärder mot föroreningar, särskilt genom att utnyttja bästa tillgängliga teknik för nya anläggningar och senast 2007 för befintliga anläggningar. I motsats till ovan nämnda direktiv 2000/76/EG om förbränning av avfall, anges i detta direktiv att gränsvärdena för utsläppen, i enlighet med subsidiaritetsprincipen, skall fastställas lokalt. Gränsvärdena skall grundas på bästa tillgängliga teknik, ett begrepp som tar hänsyn till kostnader och vinster för att åstadkomma en rättvis och rimlig behandling av de olika industrisektorerna. För att orientera myndigheterna tillhandahåller kommissionen möjlighet till utbyte av information om bästa tillgängliga teknik inom olika sektorer.

Rent tekniskt är det enklare att effektivt kontrollera dioxinutsläpp från vissa processer, t.ex. avfallsförbränning.

I fallet Sidmar har stålverket uppenbarligen gjort stora och framgångsrika insatser för att minska sina dioxinutsläpp. Enligt tillgängliga uppgifter till kommissionen låg de totala utsläppen under 2001 på 0,6 gram, dvs. 3 % av 1997 års nivåer. Dessutom påstås det att det kanske är det stålverk där dioxinutsläppen kontrolleras bäst i hela världen.

Historiskt sett har okontrollerad avfallsförbränning stått för huvuddelen av alla dioxinutsläpp i gemenskapen. Mot bakgrund av detta har kommissionen lagt fram flera direktiv om avfallsförbränning som lett till betydande minskningar av dioxinutsläppen. Enligt den kartläggning av dioxinutsläppen i EU (fas II) (Landesumweltamt Nordrhein-Westfalen, december 2000) som kommissionen finansierat har utsläppen av dioxin och furan i luften minskat drastiskt i den kommunala förbränningen av fast avfall på grund av effektiva åtgärder. Jämfört med 1995 hade dioxinutsläppen 2000 minskat med 58 %, och väntas 2005 ha minskat med 81 %.

Den 24 oktober 2001 antog kommissionen ett meddelande till rådet, Europaparlamentet samt Ekonomiska och sociala kommittén om gemenskapens strategi för dioxiner, furaner och polyklorerade bifenyler(3). I meddelandet beskrivs problemet med dioxiner och polyklorerade bifenyler (PCB), de framsteg som gjort för att komma tillrätta med problemen, vad som återstår och grunden för gemenskapsåtgärderna, samtidigt som man utvecklar en strategi för att minska förekomsten av dessa föreningar i miljön, foder och livsmedel.

Det konstateras i meddelandet att förbränning av avfall inte längre är den största källan till dioxinutsläpp och att industrierna minskat sina utsläpp betydligt. Utifrån dagens tendenser och verksamhet tror man att målet att minska utsläppen med 90 % jämfört med 1985 som sattes upp i det femte miljöprogrammet i det närmaste kommer att nås 2005. När det gäller icke-industriellt avfall som hushållens förbränning av fasta bränslen, hushållens avfallsförbränning, bränder osv. är dock utsläppsminskningen betydligt lägre. Hittills har dessa utsläppskällor varit medlemsstaternas ansvar, och kommissionen ser ingen anledning att ändra denna politik, som följer subsidiaritetsprincipen.

I meddelandet pekar man ut en rad åtgärder på kort och medellång sikt som inte förändrar lagstiftningen men fokuserar bland annat på dioxinkällor (sintring av järnmalm, elektriska ljusbågsugnar, icke-järnmetallindustri, övriga industriella källor och andra utsläppskällor).

(1) EGT L 332, 28.12.2000.

(2) EGT L 257, 10.10.1996.

(3) EGT C 322, 17.11.2001.