SKRIFTLIG FRÅGA E-2389/01

från Christopher Huhne (ELDR) till kommissionen

(20 augusti 2001)

Ämne: Hälsovård

Kan kommissionen ge sin syn på EU:s lagstiftning beträffande de tillfällen då en medlemsstat måste stå för den hälsovård som en av dess medborgare får i en annan medlemsstat?

Svar från Anna Diamantopoulou på kommissionens vägnar

(19 oktober 2001)

Det finns gemenskapsbestämmelser för samordning av systemen för social trygghet. Förordningarna (EEG) 1408/71(1) och 574/72(2) innehåller ett utförligt kapitel om sjukvårdsförmåner för att de som flyttar eller reser inom unionen skall garanteras ett effektivt skydd. Dessa förordningar syftar varken till att ändra innehållet i de nationella lagstiftningarna om social trygghet eller till att harmonisera denna lagstiftning. Deras huvudsakliga funktion är att samordna de nationella lagstiftningarna på gemenskapsnivå.

Enligt dessa gemenskapsbestämmelser kan den sjukförsäkringsinstitution man är försäkrad hos stå fär sjukvård i en annan medlemsstat i tre fall, nämligen

- när personen i fråga är bosatt i en annan medlemsstat än den där han eller hon är försäkrad (t.ex. gränsarbetare),

- när det gäller akut och icke planerad vård vid tillfällig vistelse i en annan medlemsstat (t.ex. i samband med en turistresa),

- när personen i fråga reser till en annan medlemsstat just för att få vård och i förväg har fått tillstånd till detta av sin sjukförsäkringsinstitution.

I dessa tre fall sker vården enligt lagstiftingen i den medlemsstat där vården ges, men sjukvårdsinstitutionen som personen i fråga tillhör står för kostnaderna.

Det tillståndssystem som föreskrivs i förordning 1408/71 för personer som reser till ett annat land för att få vård lämnar ett stort utrymme åt medlemsstaterna för skönsmässig bedömning i fråga om vad man kan eller inte kan få tillstånd för. Anledningen till detta är att det är viktigt att medlemsstaternas organ kan klara av att finansiera den vård som ges utanför landets territorium så att de kan återbetala institutionerna i de medlemsstater där vården getts.

Det kan påpekas att EG-domstolen har stärkt de försäkrades rättigheter till återbetalning för vård som getts i en annan medlemsstat, med stöd av EG-fördragets bestämmelser om fritt tilllhandahållande av tjänster och fri rörlighet för varor och utan att för den skull ifrågasätta giltigheten i det tillståndssystem som föreskrivs i förordning 1408/71.

EG-domstolen har erkänt en ytterligare rätt till återbetalning från den stat där man är försäkrad om dess lagstiftning föreskriver en högre återbetalning är den i medlemsstaten där vården getts(3). EG-domstolen har också medgett rätt till återbetalning av kostnader för vissa förmåner avseende medicinska produkter och annat än sjukhusvård, enligt lagstiftningen i den stat där man är försäkrad, utan tillstånd(4). Slutligen i ett mål om återbetalning av sjukhuskostnader för sjukhusvård som erhållits frivilligt i en annan medlemsstat än den där personen i fårga var försäkrad, har domstolen erkänt att ett nationellt tillståndssystem kan rättfärdigas av tvingande skäl, under förutsättning att det grundar sig på objektiva kriterier som inte är diskriminerande och som är kända i förväg(5).

Konsekvenserna av denna rättspraxis, som EG-domstolen gradvis har utvecklat, håller för närvarande på att uutredas av kommissionen.

(1) Rådets förordning (EEG) nr 1408/71 av den 14 juni 1971, om tillämpningen av systemen för social trygghet när anställda, egenföretagare eller deras familjemedlemmar flyttar inom gemenskapen EGT L 149, 5.7.1971.

(2) Rådets förordning (EEG) nr 574/72 av den 21 mars 1972(EEG) nr 1408/71 om tillämpning av förordning (EEG) nr 1408/71 EGT L 74, 27.3.1972.

(3) Se mål Vanbraeckel, C-368/98, dom meddelad den 12 juli 2001.

(4) Se målen Kohll och Decker, domar meddelade den 28 april 1998.

(5) Se mål Smits-Peerbooms, C-157/99, dom meddelad den 12 juli 2001.