ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
SKRIFTLIG FRÅGA E-2171/01

från Jonas Sjöstedt (GUE/NGL) till rådet

(20 juli 2001)

Ämne: Biståndspolitik gentemot jordbrukspolitik

Vid en konferens om EU:s biståndspolitik den 2021 juni 2001 så kritiserade bland annat de svenska och nederländska ministrarna med ansvar för biståndsfrågor EU:s jordbrukspolitik och menade att den går tvärtemot den gemensamma udvecklingspolitiken.

Unionens tullar och subventioner till det egna jordbruket innebär att u-länderna har svårt att exportera sina huvudsakliga produkter till EU samtidigt som artificiellt billiga EU-produkter dumpas på u-ländernas hemmamarknader och slår ut de inhemska produkterna. Även regler och krav för hygien och hälsovård som gäller för mat som importeras till EU är höga av protektionistiska skäl och inget annat, uttalade den nederländska biståndsministern Herfkens (Dagens Nyheter den 22 juni 2001).

Vad ämnar rådet göra samfällt för att se till att ovan nämnda problem elimineras för att möjliggöra för utvecklingsländerna att kunna exportera jordbruksvaror till unionen och slippa konkurrera med prisdumpade jordbruksvaror på sina respektive hemmamarknader?

Svar

(6 december 2001)

Rådet kommenterar inte åsikter som medlemsstaternas enskilda ministrar har uttryckt, särskilt inte när kommentarerna görs utanför rådet.

Allmänt erkänner dock rådet att det behövs en större samstämmighet mellan gemenskapens olika politikområden. I rådets och kommissionens gemensamma förklaring om gemenskapens biståndspolitik som antogs i november 2000 betonas vikten av en sådan samstämmighet.

Rådet anser att insatser måste göras för att säkerställa att hänsyn tas till målen för gemenskapens biståndspolitik vid utformningen och genomförandet av annan politik som påverkar utvecklingsländerna, genom en systematisk och ingående analys av de föreslagna åtgärdernas indirekta effekter, bland annat inom jordbrukspolitiken.

Rådet har uppmuntrat kommissionen att ta hänsyn till biståndsproblem när den utövar sina befogenheter. På rådets begäran kommer kommissionens årliga rapport om biståndspolitiken, som väntas i oktober 2001, att innehålla ett kapitel om de problem med bristande samstämmighet som man stött på under det föregående året och de insatser som gjorts för att avhjälpa dem.
SKRIFTLIG FRÅGA E-2372/01

från Olivier Dupuis (TDI) till rådet

(28 augusti 2001)

Ämne: Särskild operation för att ta emot tjetjenska flyktingar som lever under omänskliga förhållanden i Tjetjenien och i Ingusjien

Som följd av ett beslut som nyligen fattades av de tyska myndigheterna angående tjetjenska flyktingar som söker politisk asyl i Tyskland, skall alla de flyktingar som blivit nekade status som asylsökande skickas tillbaka till sina hemländer. Detta beslut fattades till följd av ett uttalande av den tyska inrikesministern, i vilket han framhöll att rädslan för repressalier mot den hemvändande befolkningen från de ryska väpnade militära och paramilitära styrkorna är obefogad. Därför skall det inte längre anses vara en icke-humanitär handling att skicka hem personer som har sökt politisk asyl.

Emellertid talar många uppgifter från Tjetjenien om ett synnerligen oroväckande humanitärt läge med ökande brist på mat och medicin, brist på sjukhus samt utbrytande epidemier. Än allvarligare är att de ryska ockupationsstyrkorna, både militära och paramilitära styrkor, enligt olika rapporter från media och icke-statliga organisationer (NGO), systematiskt utför extremt allvarliga våldshandlingar, närmare bestämt ständiga trakasserier av civilbefolkningen, ett stort antal godtyckliga avrättningar, omfattande användning av tortyr samt bortförande av civila, bland annat för att utsätta dem för utpressning.

Kan rådet upplysa om hur många tjetjener som har flyktingstatus i var och en av EU:s 15 medlemsstater? Anser inte rådet att EU, med tanke på det tragiska humanitära läget i Tjejenien, borde genomföra en extra flyktingmottagningsoperation enligt samma modell som användes för Bosinen och mellan de 15 medlemsstaterna opartiskt fördela de tjetjenska flyktingar som lever under omänskliga förhållanden i Tjetjenien och i Ingusjien?

Svar

(29 november 2001)

Rådet saknar uppgifter om hur många tjetjener som har flyktingstatus i medlemsstaterna. Vi vill dock påpeka att det inte görs någon uppdelning av de asylsökande efter deras etniska ursprung. Därför är det Ryska federationen som bör betraktas som de asylsökandes ursprungsland.

I detta särskilda fall har inga extra mottagningsåtgärder vidtagits, eftersom varken medlemsstaterna eller kommissionen har ansett dem nödvändiga. Vi vill också påpeka att ingen av de internationella organisationerna har begärt en sådan.

I detta sammanhang vill vi erinra om att den 20 juli 2001 antog rådet direktiv 2001/55/EG om miniminormer för att ge tillfälligt skydd vid massiv tillströmning av fördrivna personer och om åtgärder för att främja en balans mellan medlemsstaternas insatser för att ta emot dessa personer och bära följderna av detta(1). Medlemsstaterna skall införa bestämmelser för att följa detta direktiv senast den 31 december 2002. I direktivet föreskrivs det att en sådan massiv tillströmning skall fastställas genom ett beslut av rådet på förslag från kommissionen, som även skall pröva varje begäran som kommer in från en medlemsstat om att kommissionen skall lägga fram ett förslag för rådet.

(1) EGT L 212, 7.8.2001, s. 12.
SKRIFTLIG FRÅGA E-1982/01

från Guido Podestà (PPE-DE) till rådet

(12 juli 2001)

Ämne: Vargbarn

Det finns endast ett fåtal kända fall av så kallade vargbarn, det vill säga barn som övergivits av eller flytt från sina föräldrar och som vuxit upp med och funnit skydd och näring hos vilda djur.

Det senaste fallet gäller en chilensk pojke som övergivits av sina föräldrar och som återfunnits efter att ha levt i tio år tillsammans med en flock herrelösa hundar. Pojken har överlevt genom att dia hyndorna.

Med tanke på fenomenets sällsynthet verkar varken forskarvärlden eller det politiska etablissemanget ha ägnat det tillbörlig uppmärksamhet.

Då fall som detta inte borde få ske i vår tid och då Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna ger garantier för barnens rättigheter (artikel 24), ber jag rådet svara på följande fråga: Vilken betydelse ger rådet fall som detta och vilken form av humanitärt och ekonomiskt stöd tänker det erbjuda de länder där dessa förekommer, för att säkra att barnet omhändertas på rätt sätt och förhindra att situationer som denna inte upprepas?

Svar

(26 november 2001)

1. Rådet har inte haft tillfälle att behandla den ärade parlamentsledamotens fråga.

2. Rådet har som ett led i sin politik när det gäller utvecklingssamarbete, och i nära samarbete med de minst utvecklade länderna, under flera år genomfört en rad politiska åtgärder och instrument i syfte att bidra till utvecklingen i dessa länder för att undvika att händelser som liknar den som den ärade parlamentsledamoten nämnde upprepas.

3. Särskilt när det gäller Chile har Europeiska unionen inom ramen för förordningen om finansiellt och tekniskt bistånd till och ekonomiskt samarbete med utvecklingsländerna i Asien och Latinamerika infört en samarbetsmekanism som omfattar både de finansiella och tekniska aspekterna och det ekonomiska samarbetet. Detta stöd är huvudsakligen riktat till de befolkningsgrupper i Chile som är mest missgynnade. Det syftar särskilt till utveckling av landsbygdssektorn och till en höjning av nivån när det gäller den tryggade livsmedelsförsörjningen samt till en förstärkning av den privata sektorn (små och medelstora företag), miljöskydd för naturresurser och tropisk skog, kampen mot narkotika, demokratisering, en effektiv offentlig förvaltning, skydd av mänskliga rättigheter, skydd av kvinnor och barn, stöd till etniska minoritetsgrupper, samarbete inom den ekonomiska sektorn med inverkan på de ekonomiska strukturerna, utveckling av den sektoriella politiken och utveckling av de nationella institutionerna.
SKRIFTLIG FRÅGA E-1816/01

från Antonio Di Pietro (ELDR) till rådet

(21 juni 2001)

Ämne: Rådets förklaring vid sammanträden den 2 och 3 maj 1998 om underskott i de italienska statsfinanserna

Sedan 1993 har ett antal oberoende källor, såsom Osservatorio Immobiliare Nomisma (Bologna) och Scenari Immobiliari och Reddy's Group (Milano), noterat en kontinuerlig och ihållande minskning av värdet på fasta tillgångar affärs- och bostadsfastigheter i Italien.

Även om det fjärde direktivet 78/660/EEG(1) inte innehåller några regler för hur värdejusteringar av mark och byggnader skall beräknas, vilket framgår av kommissionär Bolkesteins svar till fråga P-0729(2), föreskriver direktivet att det ursprungliga bokförda värdet på mark och byggnader skall justeras om det är lägre vid räkenskapsårets slut än före den första avskrivningen.

Till skillnad från vad fallet är i vissa medlemsstater exempelvis Förenade kungariket och Irland där tillsynen har anförtrotts Royal Institution of Chartered Surveyors (RICS) har man i Italien varken angivit någon officiell beräkningsmetod eller något oberoende organ med ansvar för att i taxeringssyfte beräkna det justerade värdet på mark och byggnader i privata företags ägo. Den ovannämnda värdeminskningen kan därmed inte tas med i balansräkningen som andra värdeminskningar av materiella anläggningstillgångar, eftersom denna post inte ingår i underlaget för skatteberäkningen. I praktiken betyder detta att det fjärde direktivet inte efterlevs i Italien.

Med andra ord, sedan 1993 beskattas italienska företag som äger fastigheter fortfarande på grundval av beräkningar som är oförenliga med gällande lag (paragraf 2426 i civillagstiftningen). Till råga på allt blir inkomsten som beräknas på detta vis högre än vad den egentligen är.

Detta innebär att den skatt som den italienska staten på denna grundval uppburit från italienska företag sedan 1993 delvis är olaglig. Om kompensation gjordes för att rätta till denna övertaxering skulle den sammanlagda skatteintäkten bli avsevärt lägre än vad som nu angivits, med en motsvarande ökning av statens underskott som följd.

Mot bakgrund av dessa fakta, står rådet fast vid den förklaring som gjordes vid Ekofin-rådets och EU:s ministerråds sammanträden den 2 och 3 maj 1998, enligt vilken underskottet i de italienska statsfinanserna inte är orimligt?

(1) EGT L 222, 14.8.1978, s. 11.

(2) EGT C 235 E, 21.8.2001, s. 243.

Svar

(26 november 2001)

Rådet antog beslutet av den 3 maj 1998 i enlighet med artikel 109 j. 4 i fördraget (98/317/EG) där det meddelas att Italien inte är föremål för något rådsbeslut om att det föreligger ett alltför stort underskott i den offentliga sektorns finanser. Detta beslut antogs med beaktande av bland annat kommissionens rapport, rapporten från Europeiska monetära institutet och Europaparlamentets yttrande.
SKRIFTLIG FRÅGA E-0005/01

från Brice Hortefeux (PPE-DE) till kommissionen

(17 januari 2001)

Ämne: Fördelning och utnyttjande av gemenskapens ekonomiska bidrag i regionen Auvergne mellan 1994 och 2000

Clermont-Ferrand och regionen Auvergne har under programperioden 19942000 åtnjutit stöd och bidrag från gemenskapens strukturfonder, men också inom ramen för olika gemenskapsprogram inom områdena kultur, utbildning, forskning, miljö samt stöd åt små och medelstora företag etc.

1. Skulle kommissionen kunna ange de program genom vilka Clermont-Ferrand och regionen Auvergne under programperioden 19942000 åtnjutit stöd?

2. Skulle kommissionen för varje år under perioden 19942000 kunna ange de belopp som tillfallit Clermont-Ferrand och regionen Auvergne och vilka som i regionen åtnjutit bidrag, och i förekommande fall skilja mellan åtagandebemyndiganden och betalningsbemyndiganden?

3. Är kommissionen nöjd med genomförandet och utnyttjandet av anslagen inom ramen för de olika gemenskapsprogrammen i Clermont-Ferrand och regionen Auvergne under perioden 19942000?

Kompletterande svaravgivet på kommissionens vägnar av Romano Prodi

(28 november 2001)

Med hänvisning till sitt svar av 29 januari 2001(1) sänder kommissionen nu de begärda upplysningarna direkt till ledamoten och till parlamentets generalsekretariat.

(1) EGT C 151 E, 22.5.2001.
SKRIFTLIG FRÅGA E-2767/01

från Jonas Sjöstedt (GUE/NGL) till kommissionen

(9 oktober 2001)

Ämne: Kommissionens agerande i sjukförsäkringsmål i EG-domstolen

I målet Vanbraekel i EG-domstolen har Sveriges, Islands, Norges samt ytterligare nio EU-länders regeringar intervenerat och argumenterat för att de nederländska patienterna enligt deras mening inte skall ha rätt till ersättning av sitt nationella sjukförsäkringssystem för vård i ett annat land.

Kommissionen har varit aktiv för motsatt uppfattning i EG-domstolen.

Anser kommissionen det rimligt att aktivt agera i rakt motsatt riktning mot en majoritet av EU:s medlemsstater i en så här brännande politisk fråga? Bör inte EU-kommissionen ligga lågt och inta en mer tjänstemannamässig hållning och avstå från att driva politiskt omvälvande socialpolitik i överstatlig riktning?

Svar från Anna Diamantopoulou på kommissionens vägnar

(12 november 2001)

I samband med förhandsavgöranden, som målet Vanbraekel (C-368/98)(1), skall kommissionen, enligt artikel 211 (f.d. artikel 155) i EG-fördraget i sin egenskap av övervakare av hur fördragens bestämmelser tillämpas, inför domstolen lägga fram de underlag för tolkning av gemenskapsrätten som kommissionen anser vara relevanta för att tvisten i fråga skall kunna lösas.

De synpunkter som kommissionen lägger fram för domstolen syftar till att främja de mål som EG-fördraget uppställer för gemenskapen och måste grunda sig på de principer som fastställs i gemenskapsrätten, primär -eller sekundärlagstiftningen, så som de tolkats av domstolen genom dess rättspraxis, bland annat när det gäller utövandet av de grundläggande friheter som garanteras genom EG-fördraget.

(1) Domstolens dom av den 12 juli 2001.
SKRIFTLIG FRÅGA E-2314/01

från Dominique Vlasto (PPE-DE) till rådet

(3 augusti 2001)

Ämne: Europeiska rådets (turism) möte i Lille

Kan rådet ange vilka initiativ som rådet tagit efter Europeiska rådets (turism) möte i Lille den 22 november 2000, på initiativ av det franska ordförandeskapet för Europeiska unionen?

Svar

(6 december 2001)

Under sitt möte den 30 november 2000 informerade det franska ordförandeskapet rådet om resultatet av seminariet om Turism och hållbar utveckling som hölls i Lille den 22 november 2000. Dessutom åhörde rådet kommissionär Liikanens presentation av kommissionens lägesrapport om uppföljningen av rådets slutsatser av den 21 juni 1999 om turism och sysselsättning.

Vid samma tillfälle lade ordförandeskapet fram sina slutsatser om läget i detta ärende.

Den 1 och 2 juli 2001 anordnande det belgiska ordförandeskapet en europeisk ministerkonferens i Brygge. De ministrar som var närvarande på denna konferens lyssnade till en presentation från kommissionen om de delresultat som uppnåtts av var och en av de fem arbetsgrupperna inom området turism (information, utbildning, kvalitet, hållbar utveckling samt informations- och kommunikationsteknik) och diskuterade uppföljningen av rådets slutsatser av den 21 juni 1999 samt konferens tema turism för alla. Resultatet av denna konferens lades fram för rådet den 27 september 2001.
SKRIFTLIG FRÅGA E-1628/01

från Christos Zacharakis (PPE-DE) till rådet

(12 juni 2001)

Ämne: Turkiet fällt i Europadomstolen för de mänskliga rättigheterna

Genom ett beslut den 10 maj fällde Europadomstolen för de mänskliga rättigheterna Turkiet för att sedan 1974 ha begått upprepade och omfattande brott mot de mänskliga rättigheterna på Cypern och domstolen gav således Republiken Cypern rätt.

Med tanke på att den turkiska regeringen inte dröjde länge med att deklarera att den inte tänker bry sig om beslutet från den europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna, vars rättsliga status

landet godkände 1990, och mot bakgrund av att Turkiet tidigare struntat i ett liknande beslut som samma domstol tog 1996 i Loizidou-målet, vill jag fråga:

1. Vilka omedelbara åtgärder har rådet för avsikt att vidta för att se till att Turkiet respekterar Europadomstolens beslut?

2. Vilka kommer följderna av Turkiets inställning att bli, med anledning av att landet genom sitt ställningstagande bryter mot sina åtaganden gentemot EU-institutionerna inför ett EU-medlemsskap, och hur kommer dessa eventuella följder att konkret komma till uttryck inom ramen för EU:s politiska och ekonomiska förbindelser med Turkiet?

Svar

(29 november 2001)

Europeiska unionen har inte någon befogenhet att verkställa de domar som fälls i Europadomstolen för de mänskliga rättigheterna. Unionen griper emellertid alla tillfällen i akt, bl.a. i samband med den förstärkta politiska dialogen med Turkiet, för att insistera på nödvändigheten av att respektera samtliga internationella åtaganden, särskilt i fråga om de mänskliga rättigheterna, inbegripet avgörandena från Europadomstolen för de mänskliga rättigheterna.

Turkiet är fullständigt medvetet om att det är ett förhandsvillkor att uppfylla de politiska kriterierna från Köpenhamn för att inleda anslutningsförhandlingar och att tillhörighet till unionen förutsätter att alla kriterier från Köpenhamn är uppfyllda. EU har fastställt sina prioriteringar i detta hänseende i partnerskapet för Turkiets anslutning(1), där det bl.a. föreskrivs att Turkiet måste garantera de rättigheter och friheter som definieras i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna och se till att de genomförs som en integrerad del av gemenskapens regelverk.

Partnerskapet för anslutning innehåller också en villkorsklausul, där det ställs som villkor för att gemenskapen skall bidra till att finansiera projekt genom föranslutningsinstrumenten för Turkiet, att Turkiet uppfyller sina åtaganden enligt associeringsavtalet, tullunionen och därmed sammanhängande beslut i associeringsrådet EGTurkiet, t.ex. när det gäller handelsordningen för jordbruksprodukter. I detta skede måste ytterligare steg tas mot att uppfylla Köpenhamnskriterierna och framsteg göras i fråga om att uppfylla de specifika prioriteringarna i partnerskapet för anslutning 2001.

(1) EGT L 85, 24.3.2001.
SKRIFTLIG FRÅGA E-1933/01

från Proinsias De Rossa (PSE) till kommissionen

(29 juni 2001)

Ämne: Åldersdiskriminering hos europeiska flygbolag

Kan kommissionen, mot bakgrund av EU:s stadga om grundläggande rättigheter, särskilt artikel 21 som uttryckligen förbjuder åldersbaserad diskriminering, säga om de nationella flygbolagens policy att ha en övre åldersgräns för studentpriser är förenlig med EU:s politik mot diskriminering? Vilka åtgärder avser kommissionen i så fall att vidta i frågan, särskilt då EU söker uppmuntra livslångt lärande och öka antalet äldre studerande?

Svar från Anna Diamantopoulou på kommissionens vägnar

(18 september 2001)

EU:s stadga om grundläggande rättigheter riktar sig, med beaktande av subsidiaritetsprincipen, till unionens institutioner och organ samt till medlemsstaterna endast när dessa tillämpar unionsrätten (artikel 51). Även artikel 21 som rör icke-diskriminering tillämpas med hänsyn till dessa begränsningar.

För närvarande återfinns de enda bestämmelserna i gemenskapslagstiftningen som uttryckligen tar upp frågan om åldersdiskriminering i rådets direktiv 2000/78/EG av den 27 november 2000 om inrättande av en allmän ram för likabehandling(1). Direktivet gäller likabehandling i arbetslivet och därför omfattas inte det exempel som parlamentsledamoten nämner av detta direktiv.

Om fastställandet av biljettpriser emellertid faller under gemenskapslagens tillämpningsområde enligt rådets förordning nr 2409/92 av den 23 juli 1992(2) om biljettpriser och tariffer för lufttrafik skall den allmänna principen om icke-diskriminering som fastställs i stadgan om grundläggande rättigheter tillämpas. Särbehandling på grund av ålder måste kunna motiveras på ett objektivt och rimligt sätt genom ett rättmätigt och proportionellt mål, och de medel som används för att uppnå detta mål måste vara lämpliga och nödvändiga. Enligt kommissionens uppfattning kan fastställandet av en övre åldersgräns för studentpriser i vissa fall uppfylla detta krav.

(1) EGT L 303, 2.12.2000, s. 16-22.

(2) EGT L 240, 24.8.1992, s. 15-17.
SKRIFTLIG FRÅGA E-1969/01

från Alexandros Alavanos (GUE/NGL) till kommissionen

(5 juli 2001)

Ämne: Järnvägen i Grekland

Järnvägen utgör en särdeles effektiv och hållbar lösning på de mycket stora problemen med trafikstockningar samt föroreningar och olyckor i trafiken. Av denna anledning utgår därför stöd genom gemenskapens program till utbyggnad och modernisering av järnvägsnätet i medlemsstaterna.

1. Anser kommissionen att programmet Järnvägar inom andra gemenskapsstödprogrammet har fullföljts på ett tillfredsställande sätt? Vilken är kommissionens ståndpunkt inför den preliminära och den ändrade budgeten samt när det gäller utvecklingen av området i fråga?

2. Vilka projekt har innefattats i det tredje gemenskapsstödprogrammet?

Svar från M. Barnier på kommissionens vägnar

(13 september 2001)

Angående genomförandegraden för de järnvägsprojekt som planerats inom gemenskapsstödramen (GSR) för planeringsperioden 19941999 för Grekland, hänvisas parlamentsledamoten till det kompletterande svaret på M. Hatzidakis skriftliga fråga E-3657/00(1).

Det huvudsakliga målet med de projekt inom järnvägstransportområdet som skall medfinansieras i Grekland enligt GSR och Sammanhållningsfonden för programperioden 20002006 är att slutföra byggandet av ett elektrisk dubbelspår mellan Aten och Thessaloniki och dess förbindelse med hamnarna i Piréus och Thessaloniki. Byggandet av ett dubbelspår mellan Aten, Korinth och Patras, järnvägsförbindelsen mellan Atens centrum och Spatas nya flygplats liksom omstruktureringen och genomförandet av det grekiska järnvägsbolagets (OSE) affärsplan utgör likaledes en del av de projekt som ingår i den programplanering som nämnts ovan.

(1) EGT C 136 E, 8.5.2001.
SKRIFTLIG FRÅGA P-2344/01

från Françoise Grossetête (PPE-DE) till kommissionen

(27 juli 2001)

Ämne: Nitrathalt i dricksvatten

För närvarande gäller att nitrathalten i dricksvatten inte får överskrida 50 mg/l.

Vissa forskare tycks nu ifrågasätta detta gränsvärde.

Vilka tekniska och vetenskapliga motiveringar har givits för att fastställa det nämnda gränsvärdet för nitrathalten i dricksvatten?

Svar från Margot Wallström på kommissionens vägnar

(20 september 2001)

Gränsvärdet på 50 milligram per liter (mg/l) för nitrathalten i dricksvatten, som fastställdes genom rådets direktiv 98/83/EG av den 3 november 1998 om kvaliteten på dricksvatten(1) är identiskt med det riktvärde som föreslagits av Världshälsoorganisationen (WHO). Detta gränsvärde är samma som fastställdes redan i rådets direktiv 80/778/EEG av den 15 juli 1980 om kvaliteten på vatten avsett att användas som dricksvatten(2).

Detta värde garanterar ett skydd mot methaemoglobinemi hos småbarn.

(1) EGT L 330, 5.12.1998.

(2) EGT L 229, 30.8.1980.