SKRIFTLIG FRÅGA E-2535/99

från Heidi Hautala (Verts/ALE) till kommissionen

(4 januari 2000)

Ämne: Den österrikiska högskolelagens ojämlikhet

Enligt artiklarna 149 och 150 i Amsterdamfördraget skall studerandes möjligheter att studera i andra medlemsstater främjas. Studerandes och forskares rörlighet förbättrar enskilda medborgares valfrihet och möjligheter till att utveckla sig själv och ökar gemenskapens utbildningsmässiga och andliga resurser.

Den österrikiska lagstiftningen (Hochsschulstudiumgesetz AHStG artikel 7.1) ställer olika krav på personer från andra medlemsstater än på inhemska sökande av en studieplats. Österrikare bör kunna påvisa sin allmänna behörighet att bedriva högre studier för att erhålla en studieplats. Ett examensbevis som t.ex. i Finland påvisar den allmänna högskolebehörigheten anses dock inte vara tillräckligt i Österrike, utan därutöver krävs att man kan påvisa särskild högskolebehörighet. I praktiken har kravet tolkats så, att det krävs att sökanden av en studieplats redan i sitt hemland studerar inom samma område. Först efter att ha varit fast bosatt i Österrike i fem år befrias övriga EU medborgare från kravet om två studieplatser, vilket naturligtvis inte kan krävas av österrikare.

Är kommissionen medveten om de problem Österrikes högskolelag förorsakar? Sammanfaller kommissionens tolkning med min tolkning enligt vilken österrikisk lagstiftning och praktik försvårar studerandes fria rörlighet istället för att främja den och försätter EU medborgarna sinsemellan i ojämlik ställning? Anser kommissionen att den österrikiska högskolelagen strider mot artiklarna 149 och 12 i Amsterdamfördraget? Ämnar kommissionen vidta åtgärder enligt artikel 226 för att rätta till situationen?

Svar från Viviane Reding på kommissionens vägnar

(4 februari 2000)

Kommissionen vill påminna om att studerandes rörlighet inom gemenskapen är beroende av att principen om lika behandling vid tillträde till utbildning i en annan medlemsstat iakttas. Den principen kullkastas när det förekommer krav som, antingen direkt via nationaliteten eller på andra indirekta sätt, gör att gäststuderande från EU-länder har en mindre gynnsam situation än studerande med nationella utbildningsbevis, vilket leder till att de förra inte blir antagna till utbildningar.

Men uppgiften att erkänna utbildningsbevisens akademiska värde i syfte att ge studerande med kvalifikationer från andra medlemsstater möjlighet att gå vidare på en utbildning hör till medlemsstaternas befogenheter. Enligt EG-fördraget ansvarar varje medlemsstat för utbildningens innehåll och utbildningssystemets uppbyggnad i det egna landet. Medlemsstaterna anger också fritt vilka regler som skall styra ekvivaleringen av utbildningsbevis från andra EU-länder. Dock skall medlemsstaterna, när de tillämpar sina regler, i kraft av artikel 12 (f.d. artikel 6) i EG-fördraget, avhålla sig från all direkt eller indirekt diskriminering på grund av nationalitet.

Kommissionen känner till den situation som frågeställaren beskriver. Enligt österrikisk lag, den som frågeställaren hänvisar till, skall alla som ansöker om att studera ett särskilt ämne vid högskolan i Österrike kunna visa att de har ett utbildningsbevis från gymnasienivå som ger villkorslös behörighet till detta ämne i det land där utbildningsbeviset utfärdats.

Kommissionen har tagit upp frågan om huruvida österrikisk lag (Universitäts-Studiengesetz-UniStG) är förenlig med artiklarna 12, 149 och 150 (f.d. artikel 126 och 127) i EG-fördraget till granskning. Efter att ha gått igenom Österrikes kommentarer drog kommissionen slutsatsen att ett extra krav på studerande med utbildningsbevis från andra medlemsländer, när inga andra krav än att inneha ett utbildningsbevis gäller för studerande med utbildningsbevis från Österrike, utgör en diskriminering på grund av nationalitet vid tillträde till studier och att det är förbjudet enligt artiklarna 12, 149 och 150 i EG-fördraget. Följaktligen har kommissionen väckt talan om fördragsbrott enligt artikel 226 (f.d. artikel 169) i EG-fördraget.