SKRIFTLIG FRÅGA E-1734/02

från Cristiana Muscardini (UEN) till kommissionen

(17 juni 2002)

Ämne: Erkännande av naturopati

Under de senaste tio åren har det uppstått och spritts många olika metoder som syftar till att förebygga sjukdomar, få människan att må bra och allmänt taget att förbättra livskvaliteten. Behandlingsmetoderna associeras ofta med s.k. icke konventionell medicin (akupunktur, homeopati, fytoterapi etc.) för att göra åtskillnad mellan dem och den allmänt erkända läkarvetenskap som praktiseras inom ramen för de nationella sjuk- och hälsovårdssystemen. Behandlingsmetoderna betraktas idag generellt som säkra bidrag till hälsa och välbefinnande och som särskilt viktiga inom den förebyggande vården, under förutsättning att de personer som tillämpar dem är professionellt utbildade. Naturopaterna är professionella sjukskötare, sjukgymnaster, kosmetologer, shiatsumassörer, reflexologer, fytoterapeuter, friskvårdsinstruktörer, personliga tränare etc., som (åtminstone i Italien) får en teoretisk och praktisk utbildning på ca 1 000-1 200 timmar under tre-fyra års tid. Dessa utbildningar och naturopatin kommer att expandera allt mer, stimulera till självhealing och utnyttja naturpreparat för olika behandlingar (örter, essentiella oljor, Bachs blomstermedicin osv.).

Kan kommissionen uppge om denna relativt nya trend har utvecklats i medlemsstaterna, och i så fall i vilka?

Har kommissionen kännedom om vetenskapliga undersökningar som påvisar metodernas tillförlitlighet?

I vilka länder är naturopatens yrke lagligen erkänt?

Finns det något europeiskt erkännande?

Om så inte är fallet, anser kommissionen inte att man bör ta initiativ till att erkänna dessa metoder för förebyggande av sjukdomar och skydd av den fysiska hälsan?

Svar från Frederik Bolkestein på kommissionens vägnar

(24 juli 2002)

Parlamentsledamoten refererar till icke-konventionella behandlingsformer och yrken på detta område. Dessa yrken har under de senaste decennierna utvecklats inom EU, men enligt de uppgifter som kommissionen förfogar över finns det ingen bred enighet om det objektiva vetenskapliga och terapeutiska värdet av åtminstone några av verksamheterna i fråga.

I allmänhet är det upp till varje enskild medlemsstat att fastställa om en yrkesverksamhet skall regleras eller inte. När det gäller de yrken som nämns i parlamentsledamotens fråga finns det heller ingen samordning av utbildningsvillkoren på gemenskapsnivå. Därför finns det inte något europeiskt erkännande av dessa yrken, dvs. beteckningarna för de yrkeskompetensgivande examensbevis och intyg som gäller dessa yrken har inte fastställts i någon juridiskt bindande rättsakt i gemenskapslagstiftningen.

Det kan finnas yrken i medlemsstaterna som inte är reglerade. Medlemsstaterna bestämmer fortfarande i stor utsträckning om de vill reglera ett särskilt verksamhetsområde och, om så är fallet, hur detta skall göras. Kommissionen vet inte nödvändigtvis om ett yrke är reglerat eller inte i en viss medlemsstat. Den har dock uppgifter om att yrket sjukgymnast är reglerat under 22 olika titlar i alla medlemsstaterna samt Island, Liechtenstein och Norge. Yrket arbetsterapeut är reglerat i 13 medlemsstater (alla utom Österrike och Sverige) samt Island, Liechtenstein och Norge. Yrket naturterapeut (naturmedicin) är inom Europeiska unionen/Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EU/EES) endast reglerat i Norge.

Ett yrke betecknas som reglerat när det finns administrativa, rättsliga eller andra juridiska krav på att man skall ha ett examensbevis eller andra yrkeskvalifikationer för att få utöva yrket i fråga. Om någon ansöker om att ett examensbevis skall erkännas för att kunna utöva ett reglerat yrke inom icke-konventionell medicin i en annan medlemsstat än där personen uppnått sina yrkeskvalifikationer, kan ett av följande två direktiv vara tillämpligt: rådets direktiv 89/48/EEG av den 21 december 1988 om en generell ordning för erkännande av examensbevis över behörighetsgivande högre utbildning som omfattar minst tre års studier(1) (studentexamen eller motsvarande + tre år), eller rådets direktiv 92/51/EEG av den 18 juni 1992 om en andra generell ordning för erkännande av behörighetsgivande högre utbildning(2), som omfattar examensbevis och yrkesutbildningsbevis på lägre nivå än dem som omfattas av direktiv 89/48/EEG.

Det erkännande som ges genom dessa direktiv ger rätt att utöva ett särskilt reglerat yrke på samma villkor som de som gäller innehavare av nationella examensbevis. Om det däremot finns en väsentlig skillnad mellan sökandens kvalifikationer och erfarenhet och de krav som värdstaten ställer, kan denna kräva kompensationsåtgärder från sökanden i form av en period av relevant yrkesverksamhet, ett lämplighetstest eller en period av yrkesutövande under fackmans handledning.

Hinder för rätten till erkännande kan uppstå om någon eller alla berörda verksamheter i en medlemsstat är förbehållna ett annat yrke, t.ex. läkare. I så fall är yrkena inte identiska i de två medlemsstaterna och den yrkesverksamma personen som vill utvandra kommer att vara tvungen att återkvalificera sig för det yrke som finns i värdmedlemsstaten för att utöva den verksamhet som är förbehållen detta yrke. Domstolen har bekräftat medlemsstaternas rätt att förbehålla särskilda aktiviteter för vissa yrken, om inget annat föreskrivs av gemenskapslagstiftningen(3).

För närvarande har kommissionen inga planer på att främja erkännandet av särskilda former av förebyggande behandling eftersom det huvudsakligen är medlemsstaterna som ansvarar för detta område och som bestämmer vilka åtgärder som skall vidtas i enlighet med deras folkhälsopolitik och andra politikområden.

(1) EGT L 19, 24.1.1979.

(2) EGT L 209, 24.7.1992.

(3) Domstolens dom av den 1 februari 2001 i mål C-108/96 McQuen.