ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
SKRIFTLIG FRÅGA E-2021/98

från Gary Titley (PSE) till rådet

(29 juni 1998)

Ämne: Förföljelse av kristna i Pakistan

Den 27 april 1998 dömde en distriktsrätt i Punjab den kristne pakistaniern Ayub Masih till döden för hädelse på grund av yttranden han gjort om Salman Rushdies Satansverserna. Över hundra kristna, även barn, har för närvarande en dödsdom för hädelse hängande över sig.

Kommer rådet, med tanke på hur många åtal för hädelse som väcks mot kristna i Pakistan och med tanke på hur illa underbyggda de ofta är, att utöva förnyade påtryckningar på den pakistanska regeringen att ta upp problemet med missbruk av hädelselagen, avskaffa dödsstraffet och återinföra det gemensamma valsystem under vilket alla religiösa grupper skulle kunna få en rättvisare representation?

Svar

(24 september 1998)

Förekomsten och den godtyckliga tillämpningen av hädelselagen i Pakistan har djupt oroat rådet under de gångna åren. Europeiska unionen har vidtagit ett antal åtgärder i frågan och har systematiskt tagit upp den vid samråden med den pakistanska regeringen inom ramen för den institutionaliserade politiska dialogen.

Trots tidigare försäkringar från de pakistanska myndigheterna om att hädelselagstiftningen skulle ändras på ett sådant sätt att missbruk skulle bli omöjligt, måste rådet tillstå att nyligen inträffade händelser visar att de grundläggande problemen förblir oförändrade och att den religiösa intoleransen olyckligtvis verkar tillta i Pakistan. EU kommer därför att inom rådets behöriga organ överväga hur denna fråga bäst kan behandlas inom en snar framtid. Europaparlamentet kommer att underrättas om resultatet av rådets beslut. I samband med detta kommer även frågorna om dödsstraffet och återinförandet av ett gemensamt valsystem att behandlas av rådets relevanta organ i början av september 1998.
SKRIFTLIG FRÅGA E-1590/98

från Klaus Lukas (NI) till kommissionen

(25 maj 1998)

Ämne: Språkdiskriminering i delegationer

Kan kommissionen förklara varför dess periodiska publikationer, pressmeddelanden osv. som ges ut av dess delegationer i Moskva, Warszawa, Prag, Budapest, Ljubljana och så vidare, förutom landets språk endast innehåller texter på engelska eller franska?

Denna informationspolitik verkar desto mer obegriplig när det tyska språket, ofta före engelskan, är det västliga främmande språk som talas och förstås av flest människor. Dessutom finns det i de flesta reformländer också relativt stora tyska minoriteter som skulle kunna informeras om EU-politiken genom tyskspråkiga publikationer.

När kommer kommissionen att beordra sina delegationer att överge sin språkdiskriminerande praxis och ta lika stor hänsyn till det tyska språket som det engelska?

Svar från Hans Van den Broek på kommissionens vägnar

(30 juni 1998)

Tyska är ett av gemenskapens officiella språk, som utan diskriminering kan användas av alla vid kontakter med kommissionen. Detta gäller utan begränsning även för delegationerna i Öst- och Centraleuropa.

Informationsmaterial produceras fortfarande enbart för bestämda målgrupper, vars språkkunskap bestämmer vilket språk som används. Allmänt informationsmaterial framställs på alla officiella språk och finns på förfrågan även tillgängligt på tyska på delegationerna.

Om delegationerna utöver detta bedriver eget informationsarbete, riktar sig detta till allmänheten på platsen, är på deras språk och kräver inte nödvändigtvis någon översättning till ett, flera eller alla gemenskapens officiella språk. Någon diskriminering av tyskspråkiga grupper i utlandet är alltså vare sig avsiktlig eller indirekt. Dessa behärskar normalt sett det språk som talas i landet där de bor och för folkgrupper från andra medlemsstater görs heller inte sådana översättningar. Riktar man sig till en tyskspråkig folkgrupp, författas materialet i fråga på tyska.
SKRIFTLIG FRÅGA E-1700/98

från Daniela Raschhofer (NI) till kommissionen

(29 maj 1998)

Ämne: Tull på bananer

Hjärtligt tack för svaret på min skriftliga fråga E-0896/98(1). Eftersom svaret inte var tillfredsställande tvingas jag att upprepa mina frågor om förslaget till reform av organisationen av marknaden för bananer. Jag ber om ett noggrant och detaljerat svar på mina frågor i enlighet med den anda av öppenhet och medborgarnära informationspolitik som kommissionen eftersträvar.

1. Enligt vilka metoder, beräkningar och empiriska värden har de fasta kontingenterna fastställts för Finland, Sverige och Österrike?

2. Hur kan man matematiskt och finanspolitiskt förklara de olika höga tulltarifferna på 300 ecu/ton för de fasta tullkontingenterna och 75 ecu/ton för de övriga kontingenterna?

3. Finns det ett förslag att införa ett tullsystem utan licenser och enhetlig tull från kommissionen?

4. Om ja, hur hög kommer denna tull att vara?

Svar från Franz Fischler på kommissionens vägnar

(16 juli 1998)

Det finns inte någon autonom tullkvot för Österrike, Finland eller Sverige. Kvoten fastställs för import till hela gemenskapen och inte för enskilda medlemsstater.

De ytterligare 353 000 ton som föreslagits avser hela gemenskapen. Motivet till att införa detta är dock hänsyn till att gemenskapen utvidgats i och med Österrikes, Finlands och Sveriges anslutning. Det motsvarar den genomsnittliga nettoimporten till dessa tre medlemsstater under perioden 1991-93.

Den 26 juni 1998 träffade rådet en politisk uppgörelse om att fastställa tullen för den autonoma tullkvoten på 353 000 ton till 75 ecu/ton. Kommissionens tidigare föreslagna siffror var 300 ecu/ton, men rådet ändrade detta till 75 ecu/ton. Denna nya nivå innebär att den autonoma tullkvoten kommer att vara samma som för grundtullkvoten på 2 200 000 ton.

Kommissionen har inget förslag om att införa ett tullsystem utan licenser eller en standardtullsats, eftersom den inte är förpliktigad att göra detta, i enlighet med WTO-beslut. Inte heller tror den att det skulle motsvara dess förpliktelser mot gemenskapens producenter eller AVS-staterna (Afrika, Västindien och Stillahavsområdet).

(1) EGT C 354, 19.11.1998, s. 36.
SKRIFTLIG FRÅGA E-1880/98

från José García-Margallo y Marfil (PPE) till kommissionen

(16 juni 1998)

Ämne: Små och medelstora företag

I rapporten från kommissionen till Europaparlamentet, rådet, Ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén om samordningen av stödåtgärder för små och medelstora företag och hantverksföretag 1997, KOM(97) 610, s. 54 ges en kortfattad beskrivning av partnerskapsprogrammen Europartnerskap och Interprise, som främjar internationellt samarbete mellan små och medelstora företag.

Finns det statistik över vilka regioner som har uppnått bäst resultat vad gäller möjlighet till partnerskapsavtal och tänkbara partners i de båda programmen?

Svar från Christos Papoutsis på kommissionens vägnar

(3 september 1998)

I genomsnitt deltar cirka 400 företag från värdregionen och cirka 1600 besökande företag från andra regioner i ett Europartnerskap-evenemang. Kommissionen uppskattar att i medeltal 30-40 % av företagen från värdregionen ingår avtal med sina besökande motparter.

När det gäller programmet Interprise organiseras cirka 30 evenemang av detta slag varje år med i medeltal 100 deltagande företag i varje evenemang. Med andra ord medverkar runt 3000 små och medelstora företag i detta program varje år. Med ledning av enkäter som skickats ut till evenemangens organisatörer uppskattar kommissionen att mer än 10 % av de deltagande företagen ingår avtal som ett direkt resultat av evenemangen.

Även om alla som organiserar evenemang måste skicka in utvärderingar av evenemangen, är utvärderingarna och statistiken i dem av ett sådant slag att det inte går att göra direkta jämförelser mellan olika regioner av hur väl programmet lyckats.

Kommissionen har för avsikt att inleda en omfattande utvärdering av Europartnerskapsprogrammet senare i år. Avsikten med utvärderingen är att ge en bättre uppfattning om programmets kvalitativa och kvantitativa resultat och bättre kunskap om de faktorer (regional eller nationell politik, geografiskt läge, ekonomins tillstånd) som påverkar dessa resultat positivt eller negativt.
SKRIFTLIG FRÅGA E-1260/98

från Gerardo Fernández-Albor (PPE) till kommissionen

(29 april 1998)

Ämne: Lekplatsers säkerhet

Kan kommissionen mot bakgrund av kommissionsledamot Emma Boninos svar på frågan E-1871/97(1) säga i vilket skede man befinner sig vad gäller utarbetandet av generella regler om säkerhetsföreskrifter och provningsmetoder (pr EN-1176-1) samt föreskrifterna för ytterligare krav och provningsmetoder för viss specialutrustning (karuseller, gungor, gungbrädor, rutschbanor m.m.)?

Svar avgivet av Emma Bonino på kommissionens vägnar

(19 juni 1998)

Standardiseringsprogrammet för utrustningar på lekplatser, vilket genomförs av Europeiska organisationen för standardisering (CEN) är nästan avslutat, men det har tagit längre tid än planerat.

Den allmänna standarden för "säkerhetsföreskrifter och provningsmetoder"(pr EN 1176-1) ligger för närvarande ute för regelrätt omröstning bland de nationella standardiseringsorgan som är medlemmar i CEN.

När det gäller kompletterande provningsmetoder för vissa specifika utrustningar befinner sig alla utom karusellerna för regelrätt omröstning i CEN och för de sistnämnda är förfarandet nära förestående.

Enligt de ansvariga för Europeiska organisationen för standardisering bör man kunna få den aktuella standardsamlingen före sommaren. Detta kommer dock att bero på utgången av omröstningarna och den är för närvarande inte känd.

(1) EGT C 21, 22.1.1998, s. 107.
SKRIFTLIG FRÅGA E-1510/98

från Carlos Robles Piquer (PPE) till kommissionen

(13 maj 1998)

Ämne: Gemensamt försvar mot "tekniska sabotage"

Det är tydligt att de offentliga och privata företagens datasystem är mycket sårbara, eftersom de är så beroende av tekniken. Detta beroende leder till att nätverken för säkerhet, finansinstituten och även maktcentra är mycket känsliga för datarelaterade angrepp.

Man måste överväga de risker som utgörs av så kallat tekniskt sabotage och de följder som detta kan få, i synnerhet för finans-, energi- och kommunikationssektorerna.

Anser kommissionen, med tanke på det ömsesidiga beroende som livet inom gemenskapen innebär, att man bör föreslå en gemenskapsklassificering av tekniska brott, så att alla medlemsländer gemensamt kan försvara sig mot varje typ av ny olaglig verksamhet?

Svar från Martin Bangemann på kommissionens vägnar

(2 juli 1998)

Kommissionen är väl medveten om det problem som frågeställaren syftar på. "Tekniskt sabotage" är en särform av datakriminalitet (hacking) och hör till de nya risker som datoriseringen medför.

Europas befolkning anser enligt en nyligen genomförd undersökning att medlemsstaterna bör samarbeta närmare för att bekämpa brottsligheten. Europeiska unionen, Europeiska unionens medlemsstater samt medlemsstaterna i Europarådet har redan vidtagit åtgärder för att samordna sin verksamhet bättre inom detta område.

Den 28 april 1997 antog Europeiska unionen en handlingsplan för bekämpande av den organiserade brottsligheten(1) som även omfattar brottslighet i samband med högteknologi. I samband med detta har kommissionen också finansierat en undersökning i detta ärende. Undersökningen ledde till att några konkreta åtgärder föreslogs som skulle kunna vidtas i unionen. Dessa diskuteras för närvarande.

Europarådet håller just nu på att förbereda en konvention som skall omfatta både de grundläggande och förfarandemässiga aspekterna av kampen mot "databrottsligheten".

På det internationella planet pågår verksamhet i gruppen för de åtta mest industrialiserade länderna i syfte att komma fram till konkreta lösningar. I december 1997 antog dessa länder ett meddelande och en handlingsplan som syftade till att öka deras samarbete i denna fråga, inte minst genom inrättandet av kontaktpunkter och lämplig utbildning för personalen. I enlighet med handlingsplanen har ett nät av kontaktpunkter upprättats, som är tillgängligt dygnet runt. Kommissionen följer denna utveckling noggrant, för att undvika dubbelarbete och främja samordningen.

(1) EGT C 251, 15.8.1997.
SKRIFTLIG FRÅGA E-1665/98

från Patricia McKenna (V) till rådet

(2 juni 1998)

Ämne: Dumpning av kärnavfall

Europeiska rådets nuvarande ordförandeskap har meddelat att ett av dess viktigaste mål är fler effektivare åtgärder för skydd av miljön, i Europa och i hela världen.

Anser rådet att dumpningen av två tankar med radioaktivt avfall i floden Themsen från Atomic Weapon Establishment i Aldermaston överensstämmer med detta mål? Håller rådet vidare med om att den tidigare metoden att göra sig av med radioaktivt tritium genom att pumpa ut det i luften är lika oansvarig och farlig? Med tanke på att bad och fiske tidigare i år förbjöds i närheten av en upparbetningsanläggning i Normandie på grund av höga halter av tritium (15,5 miljoner gånger högre än normalt), håller rådet med om att riskerna med tritium undervärderas?

Det ifrågavarande kärnavfallet som uppgår till 100 kubikmeter påstås innehålla flytande tritiumavfall, vilket man känner till kan orsaka förändringar i människors DNA. Anser rådet att det ovannämnda är ett ansvarfullt uppförande, med tanke på att det redan förekommer många fall av leukemi i det intilliggande Newbury?

Svar

(24 september 1998)

Liksom det tidigare direktivet från 1980 (direktiv 80/836/Euratom)(1) omfattar rådets direktiv 96/29/Euratom om fastställande av grundläggande säkerhetsnormer för skydd av arbetstagarnas och allmänhetens hälsa mot de faror som uppstår till följd av joniserande strålning(2) även tritium.

Direktivet, som antogs den 13 maj 1996, har inneburit en förstärkning av hälsoskyddet mot joniserande strålning i Europeiska unionen. Det utarbetades på grundval av de allra senaste vetenskapliga och tekniska rönen.

Rådet anser därför att ett lämpligt genomförande av dessa direktiv från medlemsstaternas sida borde lösa de problem som den ärade parlamentsledamoten tar upp.

(1) EGT L 246, 17.9.1980, s. 1.

(2) EGT L 159, 29.6.1996, s 1.
SKRIFTLIG FRÅGA E-0830/98

från Laura González Álvarez (GUE/NGL) och Pedro Marset Campos (GUE/NGL) till kommissionen

(26 mars 1998)

Ämne: Giftiga ämnen i leksaker av mjukplast

Trots att Europeiska unionens rådgivande vetenskapliga kommitté för giftiga och miljöfarliga kemiska föreningar har bekräftat att leksaker av mjukplast innehåller och avger oacceptabla mängder giftiga ämnen, har inga åtgärder vidtagits på gemenskapsnivå för att få bort denna typ av leksaker.

Den österrikiska regeringen har redan lagt fram ett förslag till lag om förbud mot plastleksaker som kräver mjukgörare, och det har den meddelat EU.

Europeiska unionen borde följa Österrikes exempel och inte tillåta att man ostraffat utsätter barn för produkter med oacceptabla giftnivåer.

1. Är kommissionen medveten om denna situation?

2. Hur försvarar kommissionen att inga som helst åtgärder vidtagits på gemenskapsnivå för att förhindra och få bort användningen denna typ av komponenter i leksaker?

3. Anser inte kommissionen att man bör införa de mekanismer som krävs för att Rådets direktiv av den 3 maj 1988 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om leksakers säkerhet(1) skall efterlevas? I hur stor utsträckning uppfyller de olika medlemsstaterna kraven i detta fall och andra liknande fall?

(1) EGT L 187, 16.7.1988, s. 1.
SKRIFTLIG FRÅGA E-1832/98

från Katerina Daskalaki (UPE) till kommissionen

(12 juni 1998)

Ämne: Risk för utebliven leverans av tidningar till öar och gränsområden

En plötslig höjning av Olympic Airways fraktavgifter, runt 20 gånger för befordran av tidningar i enlighet med ett beslut från ansvariga myndigheter den 1 juni 1998, gör att möjligheten för utgivarna - framför allt av ekonomiskt svaga tidningar - att sända ett tillfredsställande antal exemplar till öarna och gränsområdena i Grekland blir ytterst osäker.

Frågan är av avgörande betydelse för vilken möjlighet samtliga unionens medborgare har att få tillgång till information.

I resolutionen i initiativbetänkandet från utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media (A-0289/97) om den nya teknikens påverkan på pressen i Europa uppmanade Europaparlamentet kommissionen och medlemsstaterna dels "att övervaka distributionssystemen för den skrivna pressen i medlemsstaterna och vidta lämpliga åtgärder för att säkerställa lika möjligheter till distribution för alla tidningar och tidskrifter, så att distributionen inte blir ett hinder för yttrandefrihet och utgivning", dels "att utreda /.../ möjligheten att fastslå gemensamma bestämmelser om minskade distributionskostnader för pressen via postväsendet, inom telekommunikation och transport".

Hur avser kommissionen att gå vidare i denna fråga och mer generellt vad gäller betänkandet?

Svar från Mario Monti på kommissionens vägnar

(5 augusti 1998)

I sitt beslut 94/696/EG av den 7 oktober 1994 om det stöd som Grekland tilldelar Olympic Airways(1) införde kommissionen riktlinjer för Olympic Airways omstruktureringsplan. Genomförandet av denna omstruktureringsplan var ett villkor för att de statliga stödåtgärderna till detta företag skulle godkännas.

Den grekiska regeringen antog lagarna 2271/94 och 2602/98 för att genomföra omstruktureringsplanen. I paragraf 1.8 i lag 2602/98 föreskrivs att en av de åtgärder som skall antas för att göra det möjligt att driva företaget enligt marknadens regler och i fri konkurrens är att höja transportavgifterna för tidningar.

Företaget meddelade kommissionen att den senaste höjningen av transportavgifterna för tidningar skedde 1978. Priset har varit oförändrat sedan dess och detta prisstopp har setts som ett public servicekrav. Detta förfarande är på grund av omstruktureringsplanen för företaget inte längre tillåtet.

De nya priserna är enligt ledningen för Olympic Airways i linje med Internationella luftfartssammanslutningens (IATA:s) beslut 518 om transportavgifter för tidningar. I detta beslut som tagits i samma anda som parlamentets önskemål att förebygga hinder för yttrandefriheten föreskrivs att transportavgifter för tidningar fastställs till ett rabatterat pris på 33 % av priset på kommersiella lufttransporter. Olympic Airways bekräftar att dess nya priser till och med är lägre än vad som fastställts av IATA och att de tillämpas lika för grekiska och utländska tidningar.

(1) EGT L 273, 25.10.1994.
SKRIFTLIG FRÅGA E-1571/98

från Leonie van Bladel (UPE) till rådet

(25 maj 1998)

Ämne: Autonomi i Kosovo

De viktigaste instrumenten för att uppnå autonomi i Kosovo, hur omfattande eller begränsad denna än blir, är Kosovos parlament och regering. Ingen av dessa institutioner fungerar emellertid eftersom de albanska partierna på grund av sin strävan efter självständighet bojkottade parlamentsvalet. Parlamentet (i vilket de albanska partierna skulle ha haft en absolut majoritet) är trots detta en uppenbar demokratisk plattform för diskussioner om områdets framtid. Det är också en plattform som gör det möjligt för alla grupper i Kosovo att delta i denna debatt. På grundval av ett mandat från parlamentet kan regeringen föra överläggningar med myndigheterna i Serbien (vid behov med internationell medling).

Anser inte rådet, eftersom självständighet inte är en realistisk möjlighet, att Kosovos parlament som valts i fria rättvisa val är den mest demokratiska och uppenbara plattformen för diskussioner om områdets framtid?

Är man från rådets sida beredd att uppmana de serbiska myndigheterna att hålla val till Kosovos parlament så snabbt som möjligt och under internationell övervakning?

Kommer rådet dessutom att uppmana alla berörda parter att aktivt delta i valet?

Svar

(24 september 1998)

Rådet är allvarligt oroat över hur situationen i Kosovo försämras. I detta sammanhang bör det noteras att långt innan våldet startade och Kosovos befrielsearmé trädde fram hade det internationella samfundet för Förbundsrepubliken Jugoslaven och det serbiska ledarskapet framhållit vikten av att lösa den ohållbara situation som hade utvecklats i Kosovo efter 1990 när provinsens autonoma ställning upphävdes. Rådets ståndpunkt om regionens ställning har klargjorts vid ett flertal tillfällen och delas av det internationella samfundet; varken staus quo eller oberoende kan godtas utan en förstärkt ställning med ett avsevärt självstyre för regionen bör gälla.

Det är uppenbart att Förbundsrepubliken Jugoslavien och det serbiska ledarskapet bär det övervägande ansvaret för krisen i Kosovo.

Majoriteten av det albanska ledarskapet har beslutat att bojkotta de officiella valen i Kosovo eftersom Kosovoparlamentets makt enligt den serbiska konstitutionen är mer eller mindre symbolisk. Därför tycks det alternativ som den ärade parlamentsledamoten förespråkar inte vara en framkomlig väg under rådande omständigheter.

Självklart kommer frågan om inrättandet av en fungerade egen administration som även innefattar den parlamentariska aspekten att vara avgörande för förhandlingarna om Kosovos framtida ställning.

I den nuvarande situationen inriktar EU sina ansträngningar på att få ett slut på det våldsamma förtrycket och utöva påtryckningar på båda parterna att inleda en politisk process. För att uppnå detta mål har unionen redan fattat beslut om ett antal sanktioner mot Serbien/Förbundsrepubliken Jugoslavien.
SKRIFTLIG FRÅGA P-1523/98

från Eva Kjer Hansen (ELDR) till kommissionen

(11 maj 1998)

Ämne: Systemet med att lämna garanti för jordbruksprodukter

Kan kommissionen uppge varför man uppbär böter på precis 15 % av kontraktvärdet om tidsfristen för att lämna garanti överskrids, och kan den uppge om böter på 15 % även tillämpas i andra sammanhang än när det gäller jordbruksprodukter?

Ämnar kommissionen ta initiativ till ett mer flexibelt system där böternas storlek beror på överskridningens längd?

Svar från Franz Fischler på kommissionens vägnar

(4 juni 1998)

I förordning (EEG) 2220/85(1) fastställs gemensamma tillämpningsföreskrifter för systemet med säkerheter för jordbruksprodukter. För att ta hänsyn till betydelsen av de olika villkoren för frisläppandet av en säkerhet görs en distinktion mellan överträdelser av primära, sekundära och underordnade krav. Förlust av 15 % av säkerheten är en allmän enhetlig sats som anses vara en proportionerlig och administrativt genomförbar påföljd om ett underordnat krav inte uppfylls. I reglerna föreskrivs vidare en enhetlig bötessats på 15 % som ökas med en procent för varje dag som tidsgränsen har överskridits, om åtagandet att iaktta en tidsgräns för att uppfylla ett primärt krav inte har följts.

Tillämpningen av dessa bestämmelser är begränsade till den gemensamma jordbrukspolitiken.

Eftersom dessa regler redan ger utrymme för den proportionalitet som krävs anser inte kommissionen att det finns något behov av att införa ytterligare flexibilitet.

(1) EGT L 205, 3.8.1985.