SKRIFTLIG FRÅGA E-0884/97 från Nikitas Kaklamanis (UPE) till rådet (11 mars 1997)

Ämne: Konsekvenser av den ekonomiska och monetära unionen

En högaktuell fråga just nu är införandet av den gemensamma europeiska valutan. Trots det förekommer det många frågetecken som inte bara hänför sig till framtiden för de länder som kommer att delta i EMU utan också till hur det skall gå för de länder som inte vill delta eller som ämnar ansluta sig först i nästa skede.

Frågan är utomordentligt allvarlig - vi får heller inte glömma de metafysiska problemställningarna i sammanhanget, till exempel vad grundarna av EU, unionens fäder, skulle ha ansett om valutaunionen osv. Mot bakgrund av ovanstående vill jag fråga rådet om följande:

1. Har det gjorts några uppskattningar om vilka konsekvenserna kommer att bli, särskilt för mindre länder som inte har makroekonomiska medel som till exempel möjlighet att devalvera sin valuta?

2. Har man undersökt på vilket sätt en kompensation av den försvagade konkurrenskraften hos mindre länders produkter skall kunna ske - det vill säga när det gäller små länder med begränsade möjligheter att justera sina valutakurser?

3. Har man tagit med i beräkningarna att minskad produktion och ökad arbetslöshet i de små EU-länderna kan leda till en försämring av den offentliga ekonomin i dessa länder och att strängare beskattning och smärtsamma nedskärningar av de sociala utgifterna sedan kanske kommer att framstå som någonting oundvikligt?

4. Har rådet undersökt den eventuella utsikten att multinationella företag kanske kommer att koncentrera sina investeringar i EU till eurozonen och dra sig tillbaka från länder som redan nu kämpar med vacklande ekonomi och industriell stagnation?

5. Har man dragit försorg om de små EU-ländernas - de som inte kommer att ingå i den första gruppen länder som deltar i EMU - möjlighet att inom en så snar framtid som möjligt ansluta sig till EMU?

Svar (4 december 1997)

1, 2 och 3. Rådet erinrar om att det främsta målet för den monetära politiken i den tredje etappen av EMU är att bibehålla prisstabiliteten.

I artikel 109j i EG-fördraget fastställs fyra konvergenskriterier. För att uppfylla dessa kriterier måste både de medlemsstater som inför den gemensamma valutan från början och de som gör det senare göra långsiktiga ansträngningar för att förverkliga de makroekonomiska förhållanden som är förenliga med pris- och växelkursstabilitet.

I resolutionen från Europeiska rådet i Amsterdam om inrättandet av en växelkursmekanism under den tredje etappen av EMU understryks att stabila ekonomiska förhållanden är nödvändiga för att säkerställa en väl fungerande inre marknad och för att öka investeringar, tillväxt och sysselsättning. Mekanismen är alltså av intresse för samtliga medlemsstater.

I samma resolution bekräftas att för en varaktig växelkursstabilitet krävs att medlemsstaterna för en strikt och ansvarsfull monetär politik som är inriktad på prisstabilitet och en sund finans- och strukturpolitik.

Den nya växelkursmekanism som från och med början av den tredje etappen skall ersätta det europeiska monetära system som för närvarande gäller, skall tjäna som referens för de medlemsstater som inte deltar i eurozonen, men som deltar i mekanismen, när det gäller att föra en sund ekonomisk och monetär politik.

Samtidigt skall mekanismen också bidra till att skydda alla medlemsstater mot oberättigat tryck från valutamarknaderna och förstärka marknadernas förtroende.

4. Hittills har ingen undersökning som utgår från det scenario som beskrivs av den ärade parlamentsledamoten lagts fram för rådet.

5. Den nya mekanismen skall stödja de medlemsstater som inte deltar i euron i de avsevärda ansträngningar som de gör för att uppnå en hög grad av varaktig konvergens med avseende på grundläggande ekonomiska faktorer och för att eventuellt senare införa euron inom ramen för de konvergenskriterier som är fastställda i EG-fördraget.