SKRIFTLIG FRÅGA E-0112/01

från Erik Meijer (GUE/NGL) till kommissionen

(1 februari 2001)

Ämne: Personer som slår larm (2): Hur dessa avskräcks och hindras på grund av brister i de föreslagna bestämmelserna

De nya internt förberedda bestämmelserna för kommissionen om personer som slår larm (Raising concerns about serious wrongdoing (Whistleblowing), nr. SEC(2000) 2078 À/5 av den 29 november 2000) tycks inte kunna uppfylla de högt ställda förväntningarna.

Jag skulle gärna med hänvisning till de aktuella förslagen se en förklaring från kommissionen angående punkterna nedan:

1. Varför använder sig kommissionen av ett oundgängligt krav om att före varje åtgärd för att slå larm måste den berörda personen vända sig till OLAF, innan vederbörande får vända sig till någon annan instans, och varför skall den som vill slå larm ge OLAF en tidsfrist som avgörs av OLAF självt för att reagera på anmälan? Detta förefaller mig utgöra onödiga hinder och dessutom ibland vara improduktivt, såväl för att det finns områden på vilka OLAF saknar kompetens, som för att man kan tänka sig omständigheter under vilka man inte rimligen kan begära att den som vill slå larm i förväg anmäler detta till OLAF. Enligt de informationer jag erhållit har kommissionen vid sina interna överläggningar redan varit inne på dessa synpunkter.

2. Varför läggs bevisbördan ensidigt på den som slår larm, vilket gör det praktiskt taget omöjligt för vederbörande att vara skyddad då han eller hon vill slå larm? Varför försvåras sådana aktioner ytterligare genom den kraftiga inskränkningen av de kanaler som är tillåtna för detta?

3. Varför har kommissionen nöjt sig med en intetsägande bestämmelse om skydd för personer som slår larm som i praktiken är fullständigt innehållslös när det gäller detta skydd, och som dessutom inte ger några som helst garantier för skydd eftersom sanktioner saknas? På vilket sätt förväntar sig kommissionen att dessa löst formulerade avsikter i praktiken skall ge innehåll åt skyddet för uppgiftslämnare mot informell mobbning, officiell degradering eller avskedande?

4. Även om det för en person som avser att slå larm är i sig tillrådligt att i förväg inhämta opartiska råd är det tveksamt om ett sådant råd verkligen är opartiskt om det inte föreligger någon valfrihet vad gäller den instans som skall ge råd. Detta skulle till och med kunna leda till misstankar om att denna skyldighet först och främst är avsedd att göra det möjligt att eftertryckligt avråda den person som vill slå larm från att gå vidare i ärendet. Skulle kommissionen kunna förklara varför man trots detta vill att personer som avser att slå larm skall vända sig till en särskild i detta syfte inrättad avdelning inom kommissionen för att erhålla dylika råd?

Svar från Neil Kinnock på kommissionens vägnar

(11 april 2001)

Först och främst vill kommissionen rikta parlamentsledamotens uppmärksamhet på att den rapport som det hänvisas till är rådgivande, vilket även förklarats i svaret på den skriftliga frågan E-0111/01(1). Rapporten innehåller inga slutgiltiga förslag och har ännu inte genomförts.

Med detta förbehåll är kommissionens svar på parlamentsledamotens detaljerade frågor följande:

1. I det Interinstitutionella avtalet av den 25 maj 1999 mellan Europaparlamentet, Europeiska unionens råd och Europeiska gemenskapernas kommission(2) utvidgas ansvarsområdet för Europeiska byrån för bedrägeribekämpning (OLAF) från att omfatta skydd av gemenskapens ekonomiska intressen till att omfatta alla aktiviteter som rör behovet att skydda gemenskapens intressen mot oegentligheter som kan leda till administrativa eller straffrättsliga förfaranden. Byrån blir således den centrala referenspunkten för anställda som får kännedom om omständigheter som tyder på förekomst av eventuellt allvarliga förseelser som riktar sig mot gemenskapernas intressen.

Vidare påminns parlamentsledamoten om att personalen enligt gällande regler är skyldig att rapportera allvarliga förseelser och att den i sådana fall är garanterad skydd.

I rapporten föreslås att OLAF måste informeras innan ytterligare avslöjanden görs för att garantera att OLAF är informerad och kan vidta åtgärder, även om den anställde helt berättigat väljer att fullgöra sin rapporteringsskyldighet genom att informera hierarkin och inte OLAF.

Kommissionen anser att en undersökning utförd av OLAF är det lämpligaste sättet för den institution där den anställde arbetar att vidta åtgärder om anklagelserna bekräftas. En sådan undersökning skyddar samtidigt tredje man från falska anklagelser om förseelser. Lämpliga tidsfrister med hänsyn till varje falls svårigheter bör fastställas för att byråns undersökningar skall vara effektiva. Det ligger i sådana undersökningars natur att det inte är möjligt för något organ att avsluta sina utredningar inom tidsfrister som fastställts i förväg.

2. Kommissionen anser att skyddet av dem som fullgör skyldigheten att rapportera farhågor i samband med allvarliga förseelser är fullgott, oavsett vilken av de angivna rapporteringskanaler som används.

Den anställdes enda börda är att efter eget omdöme noga överväga huruvida bevisen ger upphov till presumtion om allvarlig förseelse. I rapporten föreslås ytterligare en möjlighet att informera ordförande i en annan institution eller den Europeiska ombudsmannen för att täcka de fall då den oberoende Europeiska byrån för bedrägeribekämpning mot alla odds inte har vidtagit lämpliga åtgärder.

3. Vid befogad rapportering, enligt rapporteringsskyldigheten eller genom annat avslöjande till någon annan av de föreskrivna kanalerna, skulle skydd garanteras genom tjänsteföreskrifterna och efterlevnaden av skyddet skulle därmed vara föremål för rättslig kontroll.

4. I linje med rekommendationerna från den oberoende expertkommittén och OECD anser kommissionen att det bör finnas oberoende rådgivning för anställda som tvivlar på huruvida de åtnjuter skydd om de skulle avslöja något för en annan institution än OLAF eller än den de själva arbetar inom. Kommissionen har förståelse för att personer som befinner sig i en sådan situation står inför ett personligt dilemma och i rapporten poängterar kommissionen att rådgivningen helt klart måste vara oberoende och av förtrolig art.

Rådgivningen måste ta hänsyn till alla fakta och till det rättsliga sammanhang som gäller EU:s tjänstemän enligt tjänsteföreskrifterna. Kommissionen föreslår därför i sin rapport att överföra denna uppgift till sin medlingsenhet eller att skapa en ny inrättning för att få opartisk och konfidentiell rådgivning. Tjänstemän bör ha en möjlighet, men inte skyldighet, att får råd av detta organ. Syftet med en sådan inrättning skulle uteslutande vara att hjälpa tjänstemän och bruket härav skulle vara frivilligt.

(1) Se s. 120.

(2) EGT L 136, 31.5.1999.