SKRIFTLIG FRÅGA E-2314/99

från Bartho Pronk (PPE-DE) till kommissionen

(13 december 1999)

Ämne: Bilförsäkring i utlandet

I flera av EU:s medlemsstater, däribland Nederländerna, finns det begränsningar i bilförsäkringen som gör att utlandsvistelser begränsas till högst tre månader, i bland bara åtta veckor. Skälet till detta är att bilar från dessa länder bara får köras en begränsat tid i utlandet. Detta förhållande kan utgöra ett hinder för rätten att vistas i andra länder. Detta gäller i ännu högre grad eftersom det i allmänhet inte går att ta en bilförsäkring i det land som man tillfälligt befinner sig i eftersom bilens registreringsnummer inte finns registrerat i detta land.

1. Är kommissionen medveten om detta förhållande?

2. Om ja, anser kommissionen att sådana bestämmelser utgör ett hinder för den fria rörligheten för arbetstagare och personer?

3. I vilka länder existerar respektive existerar inte detta förhållande?

4. Vad tänker kommissionen göra åt detta förhållande?

Svar från Frederik Bolkestein på kommissionens vägnar

(13 januari 2000)

Kommissionen är medveten om de affärsmetoder som parlamentsledamoten nämner, men har inga exakta uppgifter om de specifika försäkringsföretag som berörs i de olika medlemsstaterna.

I artikel 2 i rådets tredje direktiv 90/232/EEG av den 14 maj 1990 om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om ansvarsförsäkring för motorfordon(1) anges att all obligatorisk ansvarsförsäkring för motorfordon skall på grundval av en enda premie omfatta hela gemenskapens territorium. Försäkringsföretag får således inte besluta att en viss del av gemenskapens territorium inte skall omfattas av försäkringen. Enligt principen om avtalsfrihet som anges i den nationella lagstiftningen föreskriver dock ett antal försäkringsföretag i sina försäkringsavtal att avtalet skall upphöra att gälla när försäkringstagaren bott i en annan medlemsstat en viss tid. De anser att om försäkringstagaren byter bostadsort kan det kräva en omvärdering av risken. Det är uppenbart att försäkringsföretaget i detta läge bör återbetala den överskjutande delen av den erlagda premien till försäkringstagaren till följd av det förtida avslutandet av avtalet.

Att försäkringsavtalet upphör att gälla när försäkringstagaren flyttar till en annan medlemsstat förefaller motiverat, eftersom bilen måste vara registrerad i den nya medlemsstat där försäkringstagaren bor och risken enligt försäkringsdirektiven anses finnas i det land där fordonet är registrerat. Försäkringens omfattning bör inte innebära några särskilda problem i detta fall. Försäkringen kan täckas av samma försäkringsföretag, eller ett annat som har tillstånd att fritt tillhandahålla tjänster från den medlemsstat där det har sitt säte, eller vilket företag som helst som har sitt säte i den medlemsstat där försäkringstagaren har sin nya hemvist.

Enligt skattelagstiftningen är bilägare skyldiga att registrera sin bil i den medlemsstat där de bor och i lagstiftningen anges snäva tidsfrister för registrering för att fordonsskatt skall erläggas. Dessa tidsfrister bör beaktas i försäkringsavtalen. Det är dock inte rimligt att förvänta sig att försäkringsavtalen skall utgöra ett permanent skydd som gör det möjligt för försäkringstagaren att uppskjuta registreringen av sin bil i det oändliga efter de fastställda tidsfristerna.

Om försäkringstagaren egentligen inte har flyttat till en annan medlemsstat utan endast tillfälligt befinner sig utomlands av yrkesmässiga eller privata skäl är situationen en annan. I dessa fall kan ett förtida avslutande av försäkringsavtalet medföra problem för försäkringstagaren eftersom denne kan få svårt att ingå ett alternativt försäkringsavtal för en tillfällig utlandsvistelse. I sådana situationer bör försäkringsavtal inte få medföra att medborgare i EU inte omfattas av någon försäkring.

Kommissionen, som i samarbete med medlemsstaterna håller på att inrätta en arbetsgrupp för modernisering av motorfordonsförsäkringsdirektiven, kommer att granska de förhållanden som parlamentsledamoten tar upp och kommer att överväga eventuella åtgärder.

(1) EGT L 129, 19.5.1990.