SKRIFTLIG FRÅGA P-1806/99

från Paul Rübig (PPE-DE) till kommissionen

(11 oktober 1999)

Ämne: Direktutskick av nationella abonnentförteckningar över gränserna

Internationella teleunionen (ITU) är en sammanslutning av företag i telekommunikationsbranschen i hela Europa. När en abonnent vill få tag i telefonkataloger från en viss medlemsstat rekommenderar ITU abonnenten att vända sig till administrationen i det egna landet. Många tjänsteenheter följer rekommendationen från denna institution, som inte är statlig och inte hör till gemenskapen, och lämnar endast ut sina respektive telefonkataloger inom det egna landets gränser.

Hur bedömer kommissionen detta sätt att agera, sett mot bakgrund av avregleringen av telekommunikationsbranschen och den inre marknad som håller på att skapas?

Kan kommissionen avfärda misstanke om brott mot konkurrens- respektive diskrimineringslagstiftningen?

Svar avgivet på kommissionens vägnar av Erkki Liikanen

(5 november 1999)

Frågan gäller hur de nationella myndigheterna i medlemsstaterna skall tillämpa relevanta bestämmelser i Europaparlamentets och rådets direktiv 98/10/EG av den 26 februari 1998 om tillhandahållande av öppna nätverk (ONP) för taltelefoni och samhällsomfattande tjänster för telekommunikation i en konkurrensutsatt miljö(1).

I artikel 15.2 i detta direktiv står det nämligen (med som enda förbehåll att reglerna om skydd av personuppgifter och privatlivet måste iakttas) skall medlemsstaterna, i enlighet med konkurrensreglerna i gemenskapsrätten, vidta alla åtgärder som är nödvändiga för att undanröja all inskränkande reglering som förhindrar tillhandahållandet av de tjänster som förtecknas i bilaga I del 3. I förteckningen i bilaga I del 3 anges som punkt e och f tillgång till telefonisttjänster i andra medlemsstater samt tillgång till nummerupplysning i en annan medlemsstat.

Frågeställarens beskrivning av Internationella teleunionen (ITU) och dess sätt att fungera gäller för den tid (innan EU antog liberaliseringsregler för telekommunikationerna) då ITU företrädde en samling nationella förvaltningar med ansvar för telekommunikationerna i ett sammanhang med offentliga monopol. Sedan dess har ITU:s sätt att fungera börjat förändras mot att ge uttryck för en tilltagande och alltmer utbredd uppdelning mellan telekomoperatörer och tillsynsmyndigheter.

Denna uppdelning har i EU kommit efter hand framför allt till följd av liberaliseringspolitiken och särskilt avskaffandet av de ensamrätter som telekomoperatörerna tidigare ofta kunde dra nytta av. Detta har inneburit att principen om åtskillnad mellan regleringsmyndighet och telekomoperatör kunnat etableras med hjälp av de liberaliseringsregler som EU antagit. Idag deltar både de nationella förvaltningarna och de ekonomiska aktörerna från ITU:s medlemsländer i arbetet, men genom EU-reglerna måste deltagande förvaltningar från EU-länderna förhålla sig oberoende till intressen företrädda av någon av de olika operatörer som kan tänkas bidra till ITU:s arbete.

Det bör vidare nämnas att ITU:s rekommendationer, vilket för övrigt framgår av benämningen, inte är tvingande och att EU-länderna således inte får tillämpa dem annat än om de är förenliga med gällande EG-rätt.

Slutligen har kommissionen för närvarande ingen information som tyder på att ITU:s rekommendationer skulle motverka den tillämpning av ovannämnda bestämmelser ur direktiv 98/10/EG som de ansvariga förvaltningarna i medlemsstaterna sköter.

(1) EGT L 101, 1.4.1998.