SKRIFTLIG FRÅGA E-0365/02

från Pere Esteve (ELDR) till kommissionen

(14 februari 2002)

Ämne: Kränkning av de mänskliga rättigheterna i flyktingläger

Med undantag för under det gångna belgiska ordförandeskapets tid har området kring Afrikas stora sjöar under de senaste åren varit helt bortglömt i Europeiska unionens utrikespolitik. I detta fall råder det emellertid en oroväckande situation för flyktingarna från konflikten i Burundi, framför allt efter det att regeringen i Tanzania uttalat sig till förmån för en tvångsrepatriering av de burundiska flyktingar som befinner sig på tanzaniskt territorium.

Uppgifter från olika internationella organisationer som verkar inom detta område visar att flyktingarna underkastas begränsningar i sina grundläggande fri- och rättigheter, såsom rätten till utbildning (elementärundervisningen uppvisar brister och detta är många gånger en följd av att regeringen i Tanzania motsätter sig att flyktingarna kunskapsmässigt skall överträffa landets egna medborgare), rätten till arbete (det är förbjudet för dem att bruka jorden för att få jordbruksprodukter, om så bara för egen konsumtion), yttrandefriheten (det är helt och hållet förbjudet för dem att hålla möten inom lägren) och rörelsefriheten (såsom lagen om 4 km som stadgar att ingen flykting får avlägsna sig mer än 4 km från det läger där han är registrerad).

Enligt avtal såsom Genèvekonventionen om flyktingars rättsliga ställning skall flyktingar få åtminstone samma behandling som medborgarna i det land där de uppehåller sig samt åtnjuta samma rättigheter som de.

Kan kränkningarna av och inskränkningarna i flyktingars rättigheter motiveras med hänvisning till nationell säkerhet och allmän ordning? Vilken är kommissionens åsikt om detta? Arbetar kommissionens organ för stöd till tredje länder med denna fråga?

Svar från Poul Nielson på kommissionens vägnar

(27 mars 2002)

Kommissionen har noterat såväl de av tanzaniska myndigheter nyligen gjorda uttalandena beträffande förekomsten av burundiska flyktingar i landet som den oro som icke-statliga organisationer verksamma i Tanzania givit uttryck för. Kommissionen är av den uppfattningen att den fortsatta utvecklingen av situationen förtjänar att noggrant följas i syfte att undvika varje kränkning eller inskränkning av flyktingarnas grundläggande rättigheter.

Det är emellertid förståeligt att de tanzaniska myndigheterna begär hjälp av det internationella samfundet för att hantera det växande antalet flyktingar. De burundiska flyktingarna återvänder dessutom inte hem trots åtgärder för att underlätta deras återvändande, däribland ett program om 25 miljoner EUR finansierat av kommissionen och verkställt genom FN:s flyktingkommissariat (UNHCR).

Kommissionens uppfattning är att det otvivelaktigt förekommer en viss spänning mellan flyktingarna och den tanzaniska befolkningen. I detta läge verkar det inte föreligga någon risk för att situationen skall urarta. Det skall påpekas att Tanzania alltid varit redo att ta emot flyktingar och särskilt sedan 1993 är det i Tanzania som de burundiska, rwandiska och kongolesiska flyktingarna funnit sin tillflykt. Man talar idag om ungefär 1,2 miljoner flyktingar, varav endast cirka 500 000 skulle befinna sig i

flyktinglägren. Tanzaniernas farhågor beror inte enbart på överväganden som rör den lokala säkerheten, olagliga skördar eller skador på ekosystemet. Det finns dessutom farhågor om att de rwandiska och burundiska rebellrörelserna kan komma att använda Tanzania som bas för sin krigföring, något som Kongos historia har visat.

Internationella organ och specialiserade icke-statliga organisationer arbetar för att hjälpa flyktingarna i Tanzania. De finansieras av medel från gemenskapen. Utöver det ovan nämnda projektet om 25 miljoner EUR för att underlätta för flyktingarna att återvända till Burundi, har kontoret för humanitärt bistånd (ECHO) nyligen beslutat om ett anslag om 27 miljoner EUR under innevarande år till förmån för flyktingarna i Tanzania. Men det är uppenbart att en lösning på flyktingfrågan endast kan uppnås genom ett slut på konflikterna i området. Detta är också kommissionens målsättning. Kommissionen har alltid lämnat politiskt och finansiellt stöd till fredsskapande insatser och kommer att fortsätta att göra detta.