SKRIFTLIG FRÅGA E-2789/01

från Hiltrud Breyer (Verts/ALE) till kommissionen

(9 oktober 2001)

Ämne: Bristfälligt genomförande av direktivet för miljöinformation (90/313/EEG)

I och med lagen om miljöinformation som fastslogs den 8 juli 1994, fördes direktivet om miljöinformation (90/313/EEG)(1) delvis in i tysk lag. Vid införlivandet av direktivet för miljöinformation i den tyska delstaten Nordrhein-Westfahlen uppstår problem som går emot målsättningen med EU-direktivet för miljöinformation.

1. Genom att deklarera miljöutsläpp som företagshemlighet försöker de berörda företagen att även fortsättningsvis kunna hemlighålla denna information. Hur en sådan deklaration kommer att hanteras kommer att variera från myndighet till myndighet. Hur ska man förhindra att information om utsläpp kan hållas undangömd som företagshemligheter? Ett exempel är t.ex. innehållet i Bayers avloppsvatten som kommer ut i Rhen.

2. Vissa myndigheter kräver avskräckande höga och oskäliga expeditionsavgifter, medan andra inte kräver någon avgift alls för liknande tjänster. Alltför höga avgifter, som kan vara omöjliga att betala för vissa företag, leder i slutänden till att syftet med direktivet inte uppfylls på tillfredsställande sätt. Hur ämnar kommissionen förhindra att allt för höga avgifter från allra första början utesluts, så att företaget inte som nu skall tvingas överklaga för att få en skälig avgift.

3. På grund av påtryckningar från näringslivet senarelägger vissa myndigheter bearbetningen och försändningen av beställda svarsbesked. På så vis erhöll t.ex. Föreningen till skydd för Rhen och dess bifloder (VSR) svar först efter två år. Då hade de vid upprepade tillfällen bett om tidiga provresultat. På grund av detta kan man bara spekulera i pågående miljöutsläpp. Vad gör kommissionen för att man ska kunna få tillgång till informationen utan dröjsmål?

(1) EGT L 158, 23.6.1990, s. 56.

Svar från Margot Wallström på kommissionens vägnar

(29 november 2001)

1. När det gäller uppgifter om utsläpp måste man i varje enskilt fall avgöra huruvida de omfattas av undantaget för affärshemligheter enligt artikel 3.2 fjärde strecksatsen i direktiv 90/313/EEG av den 7 juni 1990 om rätt att ta del av miljöinformation(1). Det bör påpekas att det för alla beslut om att avslå en begäran måste anges tillräckliga skäl så att den som begärt uppgifterna och behörig domstol skall kunna pröva om det var berättigat att tillämpa undantaget. När det gäller tillämpningen av detta undantag i Tyskland, föreligger kommissionen för närvarande inga fall som granskas med avseende på eventuella överträdelser av direktiv 90/313/EEG.

2. De tyska reglerna om avgifter för utlämnande av miljöuppgifter är föremål för domstolens beslut av den 19 september 1999 i mål C-217/97, kommissionen mot Tyskland. Enligt domstolens bedömning bryter de gällande reglerna för hur höga dessa avgifter får vara inte mot direktiv 90/313/EEG. Domstolen uttalar sig dock inte om reglernas tillämpning i praktiken.

Tyskland meddelade emellertid kommissionen nyligen att lagen om miljöuppgifter ändrats genom genomförandelagen av den 27 juli 2001(2), där frågan tas upp på förbundsstatsnivå. Genom artikel 22 i lagen av den 27 juli 2001 ändras förordningen om de avgifter som kan tas ut i samband med att uppgifter om miljön lämnas ut (Umweltinformationsgebührenverordnung). Nivån på de avgifter som får tas ut sänks till högst 500 euro. Detta gäller endast myndigheter på förbundsstatsnivå.

3. Den 1 februari 2000 väckte kommissionen talan mot Tyskland vid domstolen, eftersom delstaten Schleswig-Holsteins myndigheter två månader efter det att en begäran inkommit varken lämnat ut de begärda uppgifterna eller avslagit begäran(3).

I den tyska lagen av den 27 juli 2001 tas även detta problem upp. Genom artikel 21.2 ändras 5 § andra stycket första meningen i lagen om miljöuppgifter på följande sätt:

Om den sökande har rätt att ta del av uppgifterna, skall de lämnas ut inom två månader. I annat fall skall avslag av begäran meddelas inom samma tidsperiod.(4)

Kommissionen är nöjd med denna ändring och anser att det räcker för att förhindra fördröjningar.

Den 29 juni 2000 antog kommissionen ett förslag till direktiv från Europaparlamentet och rådet om allmänhetens tillgång till miljöinformation(5). Det föreslagna direktivet är tänkt att ersätta direktiv 90/313/EEG. Kommissionen syftar med sitt förslag å ena sidan till att råda bot på de brister som uppenbarats vid den praktiska tillämpningen av direktiv 90/313/EEG. Å andra sidan skall det bana väg för gemenskapens undertecknande av ECE:s (FN:s ekonomiska kommission för Europa) konvention om tillgång till information, allmänhetens deltagande i beslutsprocesser och möjlighet till rättslig prövning avseende miljöfrågor, genom att man införlivar de skyldigheter som omfattas av konventionens så kallade första pelare (tillgång till miljöinformation) med gemenskapslagstiftningen.

(1) EGT L 158, 23.6.1990.

(2) Gesetz zur Umsetzung der UVP-Änderungsrichtlinie, der IVU-Richtlinie und weiterer EG-Richtlinien zum Umweltschutz, BGBI. 2001, I-1950.

(3) Mål C-29/00, ännu ej avgjort, jfr. EGT C 149, 27.5.2000, s. 14.

(4) Tysk originaltext: Bei Bestehen eines Anspruchs ist die Information innerhalb einer Frist von zwei Monaten zugänglich zu machen; bei fehlendem Anspruch ist innerhalb dieser Frist ein Ablehnungsbescheid zu erteilen.

(5) EGT C 337 E, 28.11.2000.