SKRIFTLIG FRÅGA E-2864/02

från Charles Tannock (PPE-DE) till kommissionen

(11 oktober 2002)

Ämne: Kostnaden för penningöverföringar och kommissionens befogenheter att godkänna åtal

I sitt mycket tydliga och klargörande svar på den skriftliga frågan E-2271/02(1) redogjorde kommissionsledamot Bolkestein för den rättsliga ställningen när det gäller de avgifter som är godkända vid penningöverföringar över gränserna.

Europaparlamentets utskott för ekonomiska och monetära frågor har som bekant fört många diskussioner om kostnaderna för penningöverföringar inom euroområdet och det vanliga förfarandet vid OUR-överföringar att ta betalt två gånger, dvs. genom både den mottagande och verkställande banken, vilket strider mot villkoren i direktivet om gränsöverskridande betalningar (Europaparlamentets och rådets direktiv 97/5/EG(2) av den 27 januari 1997). Kommissionsledamoten säger i sitt svar att om några olagliga avgifter tas ut av en bank har kunden rätt att få tillbaka det belopp som felaktigt dragits från kontot.

Enligt Bolkestein har alla medlemsstater på ett korrekt sätt införlivat direktivet i detta avseende. Kommissionen kan dock inte, påpekar han, vidta rättsliga åtgärder om kunderna inte utnyttjar sina rättigheter.

Menar kommissionen att kommissionen inte har några juridiska befogenheter att hänvisa en medlemsstat till EG-domstolen även om regeringen eller centralbanken i denna medlemsstat under en längre period misslyckats med att se till att dess banker respekterar villkoren i direktivet?

Ponera att kommissionen har dessa befogenheter men inte använder dem, och att den sedan vägrar att tillgodose kraven från de fysiska och juridiska personer som har lidit ekonomisk skada på grund av kommissionens bristande handlingsvilja. Anser kommissionen att dessa personer i enlighet med artikel 232 i det konsoliderade fördraget skulle ha rätt att efter två månader väcka talan hos EG-domstolen med motiveringen att en av gemenskapens institutioner (kommissionen) inte har förelagt denna person någon annan rättsakt än en rekommendation eller ett yttrande?

(1) EGT C 137 E, 12.6.2003, s. 66.

(2) EGT L 43, 14.2.1997, s. 25.

Svar från Frits Bolkestein på kommissionens vägnar

(19 november 2002)

Kommissionen har noga övervakat tillämpningen av direktiv 97/5/EG om gränsöverskridande betalningar. Den har således låtit göra flera undersökningar av prisutvecklingen och de nationella genomförandebestämmelserna. Dessa upplysningar finns på följande adress: http://europa.eu.int/comm/internal_market/fr/finances/payment/directives/index.htm)

OUR-betalningar (där uppdragsgivaren betalar alla avgifter) infördes för att avskaffa tidigare praxis då en avgift drogs från det överförda beloppet. Avdraget gjordes i allmänhet av en förmedlande bank. Kommissionens undersökning av de nationella genomförandebestämmelserna visar att denna bestämmelse har införlivats på ett korrekt sätt i de nationella lagstiftningarna. Det är dock inte uteslutet att bestämmelsen ibland tillämpas på ett felaktigt sätt på grund av att en av de inblandade parterna inte känner till de nationella bestämmelserna. Genomgången av merparten av de klagomål som lämnats till kommissionen visar att de dubbla avgifterna i de flesta fall berodde på att en av de tre inblandade bankerna trodde att det rörde sig om en SHARE-betalning (där kostnaderna delas mellan uppdragsgivaren och mottagaren).

När kommissionen tar emot ett klagomål från en kund som drabbats av dubbla avgifter för en gränsöverskridande betalning upplyser den först och främst den klagande om dennes rättigheter enligt direktiv 97/5/EG. När det uppstår problem är kunden på så sätt bättre rustad i kontakterna med banken. Kommissionen hänvisar också alltid till de berörda ombudsmännen i nätverket Fin-Net. Om kunden och banken inte lyckas komma överens kan kunden ta till en alternativ tvistlösning utanför domstol inom ramen för Fin-Net. Det verkar dock som om de kunder som drabbats av dubbla avgifter drar sig för att inleda en sådant förfarande om tvisten endast gäller några få euro.

Kommissionen kan naturligtvis väcka talan om fördragsbrott vid fall av bristande eller felaktigt införlivande eller felaktig tillämpning av de nationella genomförandebestämmelserna. I de upplysningar som kommissionen har tillgång till finns det dock ingenting som tyder på att direktivet skulle ha tillämpats felaktigt på ett systematiskt och avsiktligt sätt i någon av medlemsstaterna.

Som angavs i det föregående svaret skall avgifterna för gränsöverskridande betalningar i euro från och med den 1 juli 2003 vara desamma som för överföringar inom landet för både mottagaren och uppdragsgivaren. Detta enligt förordning (EG) nr 2560/2001(1). Kommissionen överväger därför en framtida ändring av de rättsliga ramarna för gränsöverskridande betalningar i syfte att harmonisera dem med de regler som gäller för nationella betalningar.

(1) Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 2560/2001 av den 19 december 2001 om gränsöverskridande betalningar i euro, EGT L 344, 28.12.2001.