SKRIFTLIG FRÅGA E-0690/00

från Antonio Di Pietro (ELDR) till kommissionen

(9 mars 2000)

Ämne: Inrättandet av en halkkörningsbana i Luxemburg

Principen om etableringsfrihet, som fastslås i artikel 43 i Fördraget om Europeiska gemenskapen och enligt vilken det är förbjudet att på något sätt begränsa etableringsfriheten för en medborgare från en medlemsstat på en annan medlemsstats territorium, utgör en av Europeiska unionens grundpelare.

Enligt denna rättighet är alla former av begränsningar förbjudna om en medborgare från en medlemsstat önskar öppna filialer eller dotterbolag på en annan medlemsstats territorium. Följaktligen kan dessa medborgare bilda och driva företag i enlighet med den etableringslagstiftning som gäller för landets egna medborgare.

Har den luxemburgska staten rätt att neka en icke-luxemburgsk unionsmedborgare etableringsfrihet med motivet att det företag som denne skulle vilja inrätta förmodligen inte kommer att vara lönsamt? Känner kommissionen till att en italiensk medborgare råkade ut för detta då han på grundval av en förordning från transportministeriet av den 19 juni 1995 ville inrätta en halkkörningsbana i Luxemburg men nekades etableringstillstånd med motivet att det enligt en ekonomisk utvärdering gott och väl räckte med en enda sådan bana i landet?

Leder inte denna godtyckliga vägran till en förvrängning av reglerna om fri konkurrens och reglerna om den fria marknaden och till att de luxemburgska medborgarnas valfrihet påverkas negativt?

Känner kommissionen dessutom till att det luxemburgska transportministeriet den 8 maj 1999 offentliggjorde en andra förordning, varmed förordningen av den 19 juni 1995 ändrades, om inrättandet av en halkkörningsbana i Luxemburg. Denna förordning innehåller nya tekniska bestämmelser som innebär att monopolet för den enda bana som finns i Colmar-Berg och som ägs av Good Year bibehålls?

Svar från Frederik Bolkestein på kommissionens vägnar

(17 april 2000)

Som frågeställaren påpekar gäller principen om fri etableringsrätt i artikel 43 (f.d. artikel 52) i EG-fördraget både fysiska och juridiska personer. Som en följd därav är det tillåtet att etablera agenturer, filialer och dotterföretag i andra medlemsstater än där moderbolaget är beläget.

Kommissionen vill dock påpeka att begränsningar i utövandet av denna frihet kan vara förenliga med principen i artikel 43 i EG-fördraget, när skälen till begränsningarna är av stort allmänintresse och när de står i proportion till de mål som man vill uppnå. Sådana skäl kan omfatta intressen av ekonomisk natur.

Den särskilda situation som frågeställaren åberopar känner kommissionen till. Utifrån den information som kommissionen har fått verkar det inte som om de luxemburgska myndigheternas avslag av ekonomiska skäl är förenligt med artikel 43 i EG-fördraget. Beslutet, som bygger på en förordning som hade upphört att gälla i Luxemburg då kommissionen blev

informerad, kan inte underkastas ett underlåtelseförfarande i enlighet med artikel 226 (f.d. artikel 169) i EG-fördraget men kan överklagas inför nationell instans av den berörde.

Kommissionen har likaså fått veta att transportministeriets förordning av den 19 juni 1995 har upphävts och ersatts med en förordning av den 8 maj 1999. Den innehåller detaljerade kriterier för antagning till utbildning och dessutom för utbildningens utformning. Kommissionen har ingen information som visar att dessa kriterier leder till en monopolställning för centrumet i Colmar-Berg.