SKRIFTLIG FRÅGA E-0058/01

från Hiltrud Breyer (Verts/ALE) till kommissionen

(22 januari 2001)

Ämne: Miljöfarligt avfall lagras vid stålverket Georgsmarienhütte

1. En del av den subvention på över 80 miljoner tyska mark som stålverket Georgsmarienhütte fått av delstaten Niedersachsen 1993 användes för återanvändning (återinförande i produktionsprocessen) av 250 000 ton konverterstoft och 80 000 ton giftgasslam (med tungmetaller som kadmium, bly, zink, kvicksilver samt olja i stora koncentrationer), som dessförinnan utan tillstånd lagrats vid Westerkamp i Georgsmarienhütte. Enligt vad som framgår av planen för återinförande i produktionsprocessen lagras dessa synnerligen giftiga ämnen nu liksom förr på samma plats utan att marken under dem skyddats och de innebär bevisligen en svår belastning för mark och grundvatten (se utlåtande från prof. Hollmann). Trots detta har delstaten via sin distriktsstyrelse i Weser Ems gått med på fortsatt lagring och på att de ämnen som lagras blandas med varandra och platsen där de lagras avjämnas och summariskt täcks över. Till följd av att varken sidorna eller bottnen täckts in kommer detta att medföra fortsatt läckage ut i miljön. Kan EU med tanke på den fortsatta belastningen av miljön godkänna att myndigheterna i delstaten Niedersachsen tillåter fortsatt lagring av giftämnena vid Westerkamp i Georgsmarienhütte?

2. Var det korrekt av myndigheterna i delstaten Niedersachsen att tillåta att området inrättades som interimistiskt lager och på det sättet kringgå ett förfarande med medverkan från offentlig sida, något som skulle ha ställt sig nödvändigt ifall området avsatts som slutlager? Tillståndet gavs ju trots att fakta, särskilt sättet som lagringsplatsen anlades på, talade för att det var meningen att det lagrade materialet skulle ligga kvar där det låg.

3. Angående möjligheterna till återanvändning tillkännagavs det att det skulle göras ett forskningsarbete med medverkan från det grekiska universitetet i Patras och fackhögskolan Clausthal-Zellerfeld. Detta arbete fick ekonomiskt stöd av delstaten Niedersachsen.

a) Har EU också betalat ut medel till detta påstådda forskningsarbete?

b) Har EU någon kännedom om resultaten av detta påstådda forskningsarbete? Om inte: förväntar sig EU att få se några sådana resultat?

4. Avser EU, i den mån det inte redan gjorts, att följa upp denna fråga och vid behov vidta de åtgärder som behövs i anledning av den?

Svar från Margot Wallström på kommissionens vägnar

(26 mars 2001)

Visst avfall från järn- och stålindustrin kommer att klassificeras som farligt i den europeiska avfallskatalogen från och med den 1 januari 2002, om det innehåller farliga ämnen. För närvarande kan det vara farligt avfall om det klassificeras som sådant på nationell nivå.

Behandling av avfall omfattas av rådets direktiv 75/442/EEG av den 15 juli 1975 om avfall(1) ändrad genom rådets direktiv 91/156/EEG av den 18 mars 1991(2).

Enligt artikel 4 i detta direktiv skall avfall bortskaffas utan fara för människors hälsa och utan att processer eller metoder används som kan skada miljön, och särskilt

- utan risker för vatten, luft, jord eller växter och djur,

- utan att medföra olägenheter genom buller eller lukt,

- utan att negativt påverka landskapet och områden av särskilt intresse.

Enligt artikel 9 i direktivet måste varje inrättning eller företag som tillämpar bortskaffningsförfaranden erhålla ett tillstånd från den behöriga myndigheten.

Dessa bestämmelser gäller bortskaffande och återvinning, samt lagring av avfall före bortskaffande eller återvinning.

För farligt avfall gäller dessutom rådets direktiv 91/689/EEG av den 12 december 1991 om farligt avfall(3).

Medlemsstaterna måste tillämpa rådets direktiv 1999/31/EG av den 26 april 1999 om deponering av avfall(4) senast den 16 juli 2001. Detta direktiv innehåller särskilda bestämmelser för deponering av avfall, inbegripet bestämmelser om bottens och sidornas tjocklek och permeabilitet i deponin samt bestämmelser om topptätningen.

Lagring av avfall mer än ett år före bortskaffande och mer än tre år före återvinning är en deponi och måste följa bestämmelserna i direktivet. Direktivet gäller emellertid inte deponier som stängdes före direktivets ikraftträdande.

Officiell information som erhållits från de tyska myndigheterna nyligen bekräftar att gemenskapen inte har bidragit till forskningsarbetet. Kommissionen har därför ingen kännedom om resultaten av detta arbete.

Kommissionen behöver mer detaljerad information om detta fall för att kunna bedöma om det föreligger något brott mot gemenskapslagstiftningen.

(1) EGT L 194, 25.7.1975.

(2) EGT L 78, 26.3.1991.

(3) EGT L 377, 31.12.1991.

(4) EGT L 182, 16.7.1999.