SKRIFTLIG FRÅGA E-3809/98

från Barbara Weiler (PSE) till kommissionen

(22 december 1998)

Angående: Förfarande gällande förhandsavgörande C-2/97, C-49/98 (Sociala angelägenheter, minimistandard)

I den europeiska sociala modellen garanteras en bestämd miniminivå för sociala rättigheter. De europeiska bestämmelserna hindrar dock inte att de enskilda staterna bibehåller eller vidtar åtgärder för ett förstärkt skydd av arbetsvillkor.

Ett antal rättstvister i EG-domstolen gällande bestämmelser av miniminivå grundade i artikel 118a i Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen (artikel 118, ny) ger anledning till oro: i rättsärendet C-2/97 ("società italiana petroli SpA") handlar det om tillåtelse till strängare italienska gränsvärden för cancerframkallande ämnen i bensin; i rättsärendet C-49/98 lägger arbetsdomstolen i Wiesbaden fram en förfrågan till EG-domstolen på grundval av beslut av den 10 februari 1998 beträffande överförande av de gynnsammare tyska semesterbestämmelserna på utsänd arbetskraft från övriga medlemsstater. I de båda fallen var de ansökande domstolarna av uppfattningen - i fallet "società italiana" även generaladvokaten - att gemenskapens minimiföreskrifter förbjuder eller försvårar för medlemsstaterna att utfärda strängare föreskrifter gällande arbetskraft eller varor från andra EU-länder än vad som föreskrivs enligt gemenskapsrätten.

Känner kommissionen till denna störning när det gäller strängare skyddsnormer? I händelse av att EG-domstolen fastställer denna tendens genom sin rättsskipning - hur kommer kommissionen då att utforma sin politik gällande lagstiftningsinitiativ för social minimistandard?

Svar från Pádraig Flynn på kommissionens vägnar

(23 februari 1999)

När det gäller mål C-2/97 beslutade domstolen sin dom den 17 december 1998 i vilken den deklarerade att, i likhet med den åsikt som kommissionen uttryckt i de observationer som gjorts inom ramen för detta förfarande, en nationell bestämmelse som tvingar arbetsgivaren att minska arbetstagarnas exponering för carcinogener oberoende av resultaten av riskbedömningen inte strider mot rådets direktiv 90/394/EEG av den 28 juni 1990 om skydd för arbetstagare mot risker vid exponering för carcinogener i arbetet(1), eftersom den utgör en åtgärd om förstärkt skydd av arbetsförhållandena som medges enligt artikel 118a.3 i EG-fördraget och genom direktiv 90/394/EEG.

I den mån parlamentsledamoten genom sin fråga åsyftar de gemenskapsrättsliga minimibestämmelser i direktiv 93/104/EG(2) om arbetstidens förläggning i vissa avseenden, som är föremål för en av de frågor som ställts i begäran om förhandsbesked C-49/98, kan kommissionen bekräfta att detta direktiv, i enlighet med artikel 118a i EG-fördraget, inte hindrar någon medlemsstat att bibehålla eller införa sådana mer långtgående bestämmelser för att värna om arbetsvillkoren som är förenliga med detta fördrag. Denna tolkning av fördraget bekräftas uttryckligen i artikel 15 i direktiv 93/104/EG.

Eftersom det i detta mål handlar om en transnationell utstationering av arbetstagare, erinrar kommissionen om att Europaparlamentets och rådets direktiv 96/71/EG av den 16 december 1996 om utstationering av arbetstagare i samband med tillhandahållande av tjänster(3) innehåller en hård kärna av tvingande bestämmelser om minimiskydd som arbetsgivare som utstationerar arbetstagare i den mottagande medlemsstaten till en annan medlemsstat inom ramen för tillhandahållande av tjänster måste respektera. Bland dessa tvingande bestämmelser finns även bestämmelser om minsta antal betalda semesterdagar per år.

I detta sammanhang kan i de minimibestämmelser som gäller i den mottagande medlemsstaten och om skall tillämpas på utstationerade arbetstagare föreskrivas ett högre antal semesterdagar per år än det som föreskrivs i direktiv 93/104/EG i den mån detta lägsta antal semesterdagar är fastställt antingen genom rättsliga bestämmelser eller genom allmänna kollektivavtal. Medlemsstaterna skall genomföra bestämmelserna i direktivet om utstationering av arbetstagare senast den 16 december 1999.

(1) EGT L 196, 26.7.1990.

(2) EGT L 307, 13.12.1993.

(3) EGT L 18, 21.1.1997.