SV Europeiska unionens officiella tidning CE 84/827

(2004/C 84 E/0922)

SKRIFTLIG FRÅGA E-0637/04

från Toine Manders (ELDR) till kommissionen

(3 mars 2004)

Ämne: Motsägelser i gemenskapens tullkodex (CDW)

I ett antal fall uppkommer tvister mellan tullen och en skattskyldig rörande skyldigheten att betala tull. Om det efter otaliga års processande visar sig att vederbörande faktiskt var skyldig att betala tull (artikel 236 i CDW), kan det ändå finnas särskilda omständigheter som gör det orimligt att ta ut tull av vederbörande (artikel 239 i CDW).

Om gäldenären i enlighet med artikel 239 i CDW lämnar in en ansökan om återbetalning av inbetalad tull förklaras detta otillåtligt i många fall. Om gäldenären inte lämnat in en sådan ansökan inom ett år efter att han fick besked om skulden i enlighet med bestämmelserna i artikel 239 i CDW. Tullen resonerar på följande sätt: om gäldenären har fått en betalningsuppmaning (UTB) som han inte accepterar, skall ett förfarande mot denna UTB inledas för att visa att det angivna beloppet inte skulle betalas (artikel 236 i CDW). Dessutom skulle en ansökan behöva lämnas in i enlighet med artikel 239 CDW med förbehåll för tidsfrister. Enligt min åsikt är detta en motsägande situation. I överklagandet (och förfarandets fortsatta förlopp) argumenterar gäldenären att han inte är skyldig att betala den uttagna tullen. Dessutom skall gäldenären, för att inte gå miste om sina rättigheter, lämna in en ansökan (artikel 239 CDW) enligt vilken han i praktiken anger att han var skyldig att betala tullen, men att det förelåg särskilda omständigheter som borde befria honom från den tull som tagits ut. Med beaktande av den skyddsnätskaraktär som artikel 239 i CDW har, kan detta enligt min åsikt aldrig ha varit avsikten.

1. Känner kommissionen till förfarandena för återbetalning och eftergift i enlighet med artiklarna 236 och 239 i CDW?

2. Kan kommissionen ange varför det i artikel 236 i CDW nämns en tidsfrist på tre år medan den i artikel 239 i CDW endast uppgår till ett år?

3. Har den ettåriga tidsfrist som nämns i artikel 239 i CDW en uppskjutande verkan, om den förelagda tullen inte oåterkalleligt står fast?

4. Kan kommissionen ange vilka ”undantagsfall” som avses i artikel 239.2 i CDW?

5. Kan ett fall som har varit föremål för ett rättsligt förfarande av det skälet betraktas som ett undantagsfall? Om inte, vilken funktion har då artikel 239 i CDW?

Svar från Frits Bolkestein på kommissionens vägnar

(5 april 2004)

1. Kommissionen har redan övervägt förutsättningarna och möjligheterna till anpassning av artikel 239 i kodexen, särskilt för att så långt det är möjligt anpassa förfarandereglerna till artikel 236. Kommissionen anser likväl att de motsättningar som parlamentsledamoten anfört beträffande vilket förfarande som skall följas beroende på om begäran om eftergift eller återbetalning är baserad på artikel 236 eller 239, bara är skenbara. Inledningsvis bör det erinras om att det endast är tullmyndigheterna i medlemsstaterna som har kompetens att fastställa skulden och att meddela denna till gäldenären (vilket gör det möjligt för gäldenären att bestrida förekomsten av skulden eller dess storlek), och att undersöka om begäran om återbetalning eller eftergift har gjorts i enlighet med bestämmelserna.

2. De frister som är tillämpliga för ingivandet av framställningen är olika beroende på om den grundas på artikel 236 eller artikel 239 i kodexen eftersom de motiv som anges för återbetalning respektive eftergift i sig är olika. Den person som åberopar artikel 236 i kodexen anser att det inte föreligger någon tullskuld. Det är således rimligt att den personen förfogar över samma frist (tre år) för att erhålla återbetalning eller eftergift som den som tullmyndigheterna har för att underrätta gäldenären om det tullbelopp som bokförts (artikel 221.2 i tullkodexen). När det däremot gäller de fall som åsyftas i artikel 239 i tullkodexen, föreligger det en tullskuld, men av rättviseskäl är det berättigat att inte indriva eller återbetala den. Artikel 900 i tillämpningsföreskrifterna (1) till tullkodexen anger ett antal situationer där återbetalning eller eftergift grundad på artikel 239 är berättigad. Normalt borde en frist på ett år vara tillräcklig för att näringsidkaren skall bli medveten om att han befinner sig i en speciell situation och begär återbetalning eller eftergift av avgifter.

3. De frister som anges i artiklarna 236 och 239 börjar löpa redan när gäldenären meddelas tullbeloppet. Ett eventuellt överklagande av detta meddelande har ingen suspensiv effekt. Med den lagstiftning som för närvarande gäller bör den som bestrider skuldens existens likaledes inge en begäran om återbetalning eller eftergift inom den i artikel 239 föreskrivna fristen. Det stämmer att en person för att iaktta fristerna kan bli föranledd att parallellt vidta åtgärder som logiskt sett borde ske successivt. Förfarandet är emellertid inte till nackdel för näringsidkarna.

4.och 5. Som parlamentsledamoten framhåller får ettårsfristen enligt artikel 239 endast överskridas i undantagsfall. I frånvaro av rättspraxis rörande den frågan anser kommissionen att denna term bör tolkas som väsentligen täckande de situationer som åsyftas i artikel 236.2 andra stycket (oförutsebara omständigheter eller force majeure). Under alla förhållanden kan det faktum att skulden bestritts, i föreliggande fall inför den rättsliga myndigheten, inte anses utgöra ett undantagsfall enligt artikel 239 i tullkodexen.

(1) Kommissionens förordning (EEG) nr 2454/93 av den 2 juli 1993 om tillämpningsföreskrifter för rådets förordning (EEG) nr 2913/92 om inrättandet av en tullkodex för gemenskapen, EGT L 253, 11.10.1993.