SKRIFTLIG FRÅGA E-2947/97 från Johanna Maij-Weggen (PPE) till kommissionen (17 september 1997)

Ämne: EU:s medlemsstaters hållning gentemot flyktingar och asylsökande från Iran

Känner kommissionen till att det i EU:s medlemsstater finns stora skillnader i hur man behandlar flyktingar och asylsökande från Iran, varvid Storbritannien, Danmark och Frankrike intar en mindre sträng hållning medan Nederländerna och Tyskland intar en sträng hållning och Sveriges hållning är ännu strängare?

Känner kommissionen till att detta har fått till följd att nästan alla flyktingar och asylsökande tillåts stanna i Storbritannien, Danmark och Frankrike, att man i Nederländerna och Tyskland skickar tillbaka en del av flyktingarna och att Sverige för närvarande skickar tillbaka nästan varje flykting?

Finner inte kommissionen att informationerna från de olika medlemsstaternas ambassader i Iran behöver samordnas på ett motsvarande sätt i deras huvudstäder så att EU:s medlemsstater så att man kan agera samstämmigt när det gäller hur man ser på flyktingar och asylsökande från Iran? Vilka initiativ kan kommissionen ta för att åstadkomma en dylik samordning och samstämmighet av politiken?

Hur ser man inom kommissionen på Iran? Är Iran ett tryggt land eller måste man betrakta Iran som ett land med avsevärda risker för människor med vissa politiska uppfattningar och religiösa övertygelser?

Svar från Anita Gradin på kommissionens vägnar (11 november 1997)

Kommissionen är medveten om att flyktingmottagningen i medlemsstaterna varierar. På senare år har mellan 0,5 % och 10 % av samtliga asylansökningar, beroende på medlemsstat, inlämnats av iranska medborgare. Under samma tid har mottagningen varierat mellan 4 % och 80 %. Under de senaste fyra åren har mottagningen inom gemenskapen totalt legat på 31 %. Enligt Förenta nationernas flyktingkommissariat (UNHCR) fick cirka 48 000 iranier flyktingstatus i Europa enligt Genèvekonventionen under 1995, vilket var något mer än de 47 000 år 1994. Av de iranier som fick flyktingstatus enligt Genèvekonventionen från år 1951 tog Tyskland tog emot nära hälften (23 500 människor, eller 49 %). Ser man däremot på hur många som fått flyktingstatus antingen enligt Genèvekonventionen eller av humanitära skäl är mottagningen omfattande i hela åtta medlemsstater. De skillnader i behandling som ledamoten hänvisar till är därför kanske inte så stora som de verkar.

Medlemsstaternas gemensamma grund för att bevilja flyktingstatus är Genèvekonventionen från år 1951 om flyktingars rättsliga ställning. År 1996 antog rådet även en gemensam ståndpunkt om harmoniserad användning av uttrycket ¨flykting¨ i artikel 1 i Genèvekonventionen ((Gemensam ståndpunkt av den 4 mars 1996, antagen av rådet på grundval av artikel K3 i Fördraget om Europeiska unionen, om harmoniserad användning av uttrycket ¨flykting¨ iartikel1 iGenèvekonventionen av den 28 juli 1951 angående flyktingars rättsliga ställning (EGT L 63, 13.3.1996, s. 2). )). Hittills har inga andra bestämmelser om alternativt skydd, till exempel av humanitära skäl, utvecklats inom gemenskapens samarbete. Frågan om övriga former av skydd togs däremot upp i den av rådets resolutioner som ligger till grund för prioriteringarna inom samarbetet i rättsliga och inrikes frågor mellan den 1 juli 1996 och den 30 juni 1998 ((EGT C 319, 26.10.1996, s. 1. )).

Medlemsstaterna har redan sådana system för att samordna och bedöma informationen om olika ursprungsländer som ledamoten efterlyser, inom ramen för samarbetet enligt avdelning VI. Detta är en av uppgifterna för Centrum för information, diskussion och utbyte i asylfrågor (CIREA). Med utgångspunkt i medlemsstaternas synpunkter utarbetar denna arbetsgrupp vid rådet gemensamma rapporter och bedömningar av situationen i tredje land ((Se Andra rapporten om verksamheten vid Centrum för information, diskussion och utbyte iasylfrågor (Cirea) i EGT C 274, 19.9.1996. )). Gruppen bjuder vanligen även in företrädare från FN:s flyktingkommissariat att delta i bedömningen. Kommissionen deltar fullt ut i alla gruppens överläggningar.