SKRIFTLIG FRÅGA E-0873/02

från Jonas Sjöstedt (GUE/NGL) till kommissionen

(2 april 2002)

Ämne: Unionens fiskeavtal i framtiden

Enligt en rapport från United Nations Environment Programme, utkommen den 27 december 2001, så är det så att de utvecklingsländer som öppnar sina vatten för utländska fiskeflottor förlorar mer än de vinner. Rapporten noterar också att överexploatering av vattnen driver dessa utvecklingsländers befolkningar in i än större fattigdom.

Namibia framhålls i rapporten som ett bra exempel på hur ett land som säger nej till att sluta fiskeavtal med EU kan bygga upp en fiskeindustri från grunden med stor framgång.

Ett annat problem är att det mesta av pengarna som EU betalar för sina fiskeavtal tillfaller den politiska eliten i de flesta stater man sluter avtal med, medan mycket lite av pengarna når de fiskare som faktiskt berövas sin inkomst.

Har kommissionen tagit del av den rapport som refereras till och anser kommissionen att rapporten har rätt i sina åsikter? Samt vad vill kommissionen göra för att se till att de afrikanska stater EU idag sluter fiskeavtal med istället kan utveckla sin egen fiskeindustri enligt exemplet i Namibia?

Svar från Franz Fischler på kommissionens vägnar

(2 maj 2002)

Kommissionen känner till den studie som FN:s miljöprogram, United Nations Environment Programme (UNEP), presenterade i december 2001. Det främsta syftet med studien, som i huvudsak bygger på två fallstudier (Senegal och Argentina), är att undersöka och finna samband mellan liberalisering av handeln, ekonomiska reformer, miljön och marina resurser.

Även om de kan förbättras bör det noteras att EU:s fiskeavtal med tredjeländer syftar till att stödja ett ansvarsfullt och hållbart fiske. Avtalen innebär att gemenskapen betalar en ersättning för att få tillträde till bestånd med överskott. Pengarna överförs till statskassan och fördelas på dels en inbetalning till statsbudgeten, dels på särskilda åtgärder för att utveckla fiskerisektorn i landet. Gemenskapen prioriterar dessa särskilda åtgärder, och ibland satsas så mycket som 60-70 % av gemenskapens ersättningar på just sådana åtgärder. De viktigaste inslagen är kontroller och övervakning, vetenskapliga och tekniska program, förvaltningsstöd, utbildning och kompetensutveckling, stöd till småskaligt fiske, samt deltagande i internationella möten på fiskeområdet. För att vara säker på att de pengar som är avsedda för målinriktade åtgärder verkligen investeras i enlighet med programplaneringen kräver kommissionen att partnerländerna lämnar in årliga rapporter om genomförandet och resultaten.

Inom ramen för översynen av den gemensamma fiskeripolitiken (se grönboken om den framtida gemensamma fiskeripolitiken)(1) understryker kommissionen vikten av att bidra till bättre internationella styrelseformer på fiskeområdet genom att det internationella regelverket verkligen införs och efterlevs, samt genom ett närmare och utvidgat regionalt samarbete och ett partnerskap med utvecklingsländerna.

Beträffande parlamentsledamotens fråga om vilket tillvägagångssätt man bör välja för att kunna utveckla fiskesektorn bör det påpekas att detta faller under kuststaternas behörighet.

(1) KOM(2001) 135 slutlig.