SKRIFTLIG FRÅGA E-1369/03

från Antonio Di Pietro (ELDR) till kommissionen

(11 april 2003)

Ämne: Skydd av köpare av fastigheter

Den italienska konkurslagstiftningen, som antogs 1942, visar sig strida mot kraven på skydd av de konsumenter som köper en bostad av ett byggföretag som går i konkurs.

I de flesta europeiska länder har lagstiftarna sedan 1960-talet infört viktiga bestämmelser för att skydda köpare av fastigheter som håller på att byggas, där hänsyn tas till det faktum att köparna i allmänhet är småsparare som investerar alla sina tillgångar i köpet av en bostad. Trots detta finns det fortfarande en gällande bestämmelse i Italien som utgör en verklig överträdelse av artikel 1 i det första protokollet till Europeiska konventionen om mänskliga rättigheter. Det handlar om artikel 72 i konkurslagen, som tillåter konkursförvaltaren att häva ett preliminärt försäljningsavtal för en fastighet som skall byggas, och i vissa fall till och med den slutliga notariehandlingen, även om fastigheten redan betalats (helt eller till stor del) av köparen, redan är helt slutförd och redan överlämnats till köparen, som bor i denna.

Dessa köpare av bostäder tvingas då att sälja tillbaka en bostad som de nästan helt betalat för att undvika att den säljs på auktion eller att söka efter en annan bostad, vilket innebär att de förlorar inte bara den bostad som de redan köpt utan också alla ekonomiska investeringar. Denna bestämmelse ger upphov till stora skador för tusentals italienska familjer (200 000 enligt den italienska statistikbyrån Istat) och de italienska myndigheternas fortsatta ointresse för problemet gynnar försäljningen på auktion (82 per dag), vilket innebär att de italienska familjerna, som trodde att de hade köpt sin bostad, förlorar sina besparingar.

Är kommissionen beredd att omedelbart begära att den italienska regeringen så snart som möjligt skall införa bestämmelser som är harmoniserade med övriga EU-länders bestämmelser, och som i högre grad ser till de egna konsumenternas behov? Därmed skulle man sätta stopp för den konkursrisk som de ovetande italienska familjerna utsätts för.

Anser inte kommissionen att samtliga europeiska medborgare inom en gemensam marknad borde få samma skydd genom harmoniserade bestämmelser som på ett mer effektivt och öppet sätt reglerar fastighetsmarknaden, med full respekt för skyddet av den europeiske konsumenten?

Svar från David Byrne på kommissionens vägnar

(27 maj 2003)

Kommissionen är medveten om att den situation som parlamentsledamoten beskriver kan leda till problem för köpare i Italien. Förvärv och finansiering av fastigheter omfattas dock fortfarande av nationell lagstiftning och berörs i stort sett inte alls av EU-lagstiftningen. Med tanke på sådana egendo mars natur berörs den inre marknadens funktionssätt inte i lika stor utsträckning av nationell lagstiftning på detta område, som när det gäller lös egendom. Det finns för närvarande inget som tyder

på att de problem som köpare får när byggföretag går i konkurs skulle få någon inverkan på den inre marknaden. Det skydd som parlamentsledamoten föreslår för privata köpare när ett byggföretag går i konkurs omfattas inte av EU-lagstiftningen.

Undantag i fråga om fastigheter behandlas därför uttryckligen i EU:s konsumentskyddslagstiftning. I artikel 3.2 a i direktiv 85/577/EEG (hemförsäljning), i artikel 2.1 a i direktiv 87/102/EEG (konsumentkrediter) med ändringar, i skäl 4 i direktiv 94/47/EG (tidsdelning) och i artikel 3.1 fjärde strecksatsen i direktiv 97/7/EG (distansavtal) fastställs att avtal som rör äganderätt till tomt eller befintliga eller planerade byggnader inte omfattas av deras respektive tillämpningsområden.

Europeiska kommissionen kan inte heller tvinga en viss medlemsstat att ändra sin nationella lagstiftning. Skulle det dock konstateras att förvärv och finansiering av fastigheter leder till problem för den inre marknaden kan man överväga att vidta harmoniseringsåtgärder för EU som helhet, i den mån det finns stöd för EU-åtgärder i fördraget. Det är dock idag de nationella regeringarnas sak att säkerställa en adekvat nivå på konsumentskyddet på sina boendemarknader.