SKRIFTLIG FRÅGA E-0187/00

från Alexander de Roo (Verts/ALE) till kommissionen

(31 januari 2000)

Ämne: Larmrapport om dioxin och PVC

Världshälsoorganisationen WHO rekommenderade nyligen att människor inte borde utsättas för mer än 1.4 TEQ/kg kroppsvikt per dag, inklusive dioxin och dioxinliknande substanser. I en nyligen offentliggjord rapport från den 30 november 1999 uppskattade EU-experter att konsumenterna i EU via kosten utsätts för så höga doser som 2.6 TEQ/kg kroppsvikt varje dag. Den genomsnittliga EU-konsumenten konsumerar sålunda mer dioxin och dioxinliknande substanser än vad WHO accepterar. Detta innebär att de mest sårbara grupperna, som småbarn och barn, dagligen intar mer av dessa farliga ämnen än vad som fastställts i WHO:s rekommendationer. Situationen måste förändras så snart som möjligt.

Vad ämnar kommissionen göra för att minska de skadliga hälsoeffekterna som hänger samman med att människor utsätts för dioxin?

Kan kommissionen ange, eller ge en uppskattning av, hur den nuvarande situationen skulle kunna förbättras med hjälp av ett av följande alternativ: ett EU-förbud mot mjuka PVC, ett EU-förbud mot hårda PVC eller ett EU-förbud mot alla PVC?

Svar från Margot Wallström på kommissionens vägnar

(17 april 2000)

Kommissionens strategi för att minska hälsoriskerna i samband med dioxin är framför allt inriktad på att minska människors exponering för dessa föreningar (dioxin och dioxinliknande PCB).

Mer än 90 % av människors exponering för dioxin sker genom livsmedel, medan resten kommer genom inandning av luft och genom att partiklar från luften sväljs, genom att förorenad jord sväljs och genom absorbering via huden. Vidare kommer ungefär 90 % av exponeringen genom livsmedel via livsmedel av animaliskt ursprung. Djuren är själva kontaminerade via fodret och via allmän miljöförorening.

Undersökningar av kontaminerade livsmedel och konsumtion tycks nu bekräfta att människors exponering för dioxin under sena 90-talet hade minskat till hälften eller en tredjedel jämfört med 70-80-talet, även om det fortfarande finns vissa luckor i informationen. Det uppskattade medelintaget via livsmedel inom gemenskapen ligger nu i området 1-3 pg TE/kg kroppsvikt/dag. Detta inbegriper inte dioxinliknande PCB, som beräknas utgöra ungefär 50 % av det totala intaget, mätt som TE. Om dioxinliknande PCB räknas in kan kontakten ligga i området 2-6 pg TE/kg kroppsvikt/dag. Världshälsoorganisationen rekommenderar nu att kontakten inte bör överskrida 1-4 TE/kg kroppsvikt/dag, om man inbegriper både dioxin och dioxinliknande PCB.

En ytterligare minskning av människors exponering för dioxin kan ske på två sätt; dels en minskning av dioxin i livsmedelskedjan, genom nya förslag att minska dioxininnehållet i djurfoder (gränser för livsmedel undersöks också) och dels genom en ytterligare skärpning av normerna för utsläpp i miljön. En konkret åtgärd är förslaget till direktiv om förbränning av avfall(1) som enligt planerna skall antas senare i år. En ytterligare allmän minskning av utsläppen genom den europeiska miljöpolitiken (t.ex. genom den ökande tillämpningen av IPPC-direktivet) innebär också att situationen kommer att förbättras på lång sikt.

Ett förbud mot produkter av polyvinylklorid (PVC) skulle inte få någon direkt effekt för exponeringen för dioxin eftersom PVC inte innehåller eller ger ifrån sig dioxin vid användning. PVC är den största klorinkällan vid förbränning (50 %) och dess andel av de sammanlagda utsläppen av dioxin vid avfallsförbränning har varit i centrum för en omfattande vetenskaplig diskussion. Det finns emellertid även andra typer av avfall (t.ex. papper med 11 % och produkter som förruttnas med 17 %) som innehåller en betydande del av det klorin som hamnar i avfallsförbränningsanläggningar, och det nya direktivet om avfallsförbränning kommer att innebära en betydande minskning av denna källas samlade bidrag till dioxinutsläppen.

För att ytterligare minska de potentiellt skadliga hälsoeffekterna i samband med exponering för dioxin har kommissionen också beviljat bidrag till forskning om riskerna med dioxin i miljön. Ett projekt inom fjärde ramprogrammet för forskning och teknisk utveckling har nyligen slutförts (Risker med dioxin i miljön: en koppling mellan epidemiologi och toxicitetsstudier för att kunna göra mer tillförlitliga riskbedömningar) och ett nytt projekt (En övergripande riskanalys av dioxiner: utveckling av en metod för att bedöma den genetiska känsligheten för utvecklingsstörningar och cancer) har just påbörjats. Den första undersökningen gav inget stöd för den vanligaste teorin att dioxin i nuvarande koncentrationer skulle innebära en riskfaktor för mjukdelssarkom, utan visade faktiskt att befolkningens normala bakgrundsexponering för dioxin är förknippad med lägre cancerrisk än koncentrationer som ligger nära noll. Syftet med den nya undersökningen är att fastställa dioxingränser som går att försvara vetenskapligt och som är säkra vad gäller utvecklingsmässiga effekter och cancer.

(1) EGT C 372, 2.12.1998.