SKRIFTLIG FRÅGA E-1692/00

från Jonas Sjöstedt (GUE/NGL) till kommissionen

(29 maj 2000)

Ämne: Badvattensprovtagandet i svenska kommuner

Planerar kommissionen att vidtaga några åtgärder mot de svenska kommuner som inte uppfyller kravet på inrapporterande av badvattenprov i tid och som inte tar prov på korrekt sätt? Måste svenska kommuner rapportera in badvattenprover i enlighet med direktivet, som inte anses avpassat till det skandinaviska klimatet?

Svar från Margot Wallström på kommissionens vägnar

(9 oktober 2000)

Enligt badvattendirektivet, rådets direktiv 76/160/EEG av den 8 december 1975(1) är medlemsstaterna skyldiga att utföra provtagningar och inspektera badplatserna under badsäsongen minst så ofta som det föreskrivs i direktivet (i allmänhet var fjortonde dag). Proverna analyseras sedan i laboratorier för att bestämma mängden av vissa föroreningsindikatorer (parametrar).

Kommissionens bedömning av badvattnets kvalitet grundas på två mikrobiologiska parametrar kolibakterier totalt och fekala kolibakterier och tre fysikalisk-kemiska parametrar mineraloljor, ytaktiva ämnen och fenoler. För dessa parametrar fastställs i direktivet en minsta provtagningsfrekvens och ett riktvärde som inte får överskridas.

De lokala myndigheterna i Sverige skall rapportera till Naturvårdsverket, som efter verifiering lämnar en rapport om uppgifterna till kommission för offentliggörande i den årliga rapporten. Kommissionens årliga rapport om badvattnets kvalitet offentliggörs i enlighet med artikel 13 i direktiv 76/160/EEG, ändrad genom artikel 3 i rådets direktiv 91/692/EEG av den 23 december 1991 om att standardisera och rationalisera rapporteringen om genomförandet av vissa direktiv om miljön(2), där medlemsstaterna åläggs att informera kommissionen om analysresultaten och inspektionerna.

Medlemsstaterna har genomfört direktiv 91/692/EEG i den nationella lagstiftningen. Om direktivet inte efterlevs, t.ex. genom att normerna inte respekteras, provtagningen är otillräcklig eller ingen rapportering av övervakningsresultat förekommer, kommer kommissionen inte att tveka att vidta rättsliga åtgärder enligt artikel 226 (tidigare artikel 169) i EG-fördraget, om detta skulle bli nödvändigt.

Samtidigt är kommissionen medveten om det faktum att badvattendirektivet från 1976 är föråldrat, både när det gäller den tekniska och vetenskapliga grunden samt förvaltningsstrategin. Av detta skäl lämnade kommissionen redan 1994 ett förslag till översyn. Under flera år i rad efter att förslaget inlämnats behandlades det dock inte av de länder som innehade rådets ordförandeskap, bl.a. eftersom man ville invänta resultatet av den politiska diskussionen om ramdirektivet för vatten. Följaktligen har även förslaget från 1994 blivit inaktuellt.

Kommissionen har inlett det arbete som skall leda till ett nytt direktiv om kvaliteten på badvatten. Efter att ramdirektivet för vatten slutligen antogs i september 2000 avser kommissionen nu att utarbeta ett nytt direktiv om kvaliteten på badvatten med beaktande av både den senaste tekniska och vetenskapliga grunden samt förvaltningsstrategin. Utarbetandet av kommissionens förslag bör följa samma öppna förfarande som var så framgångsrikt för ramdirektivet för vatten, dvs. samarbete med alla intresserade och berörda parter (t.ex. medlemsstater, regionala och lokala myndigheter, den akademiska världen, turistindustrin, vattenanvändarna, och sist men inte minst konsumentorganisationer och icke-statliga miljöorganisationer). Det nästa planerade steget är kommissionens meddelande om badvatten före slutet av år 2000 som är början på ett brett samråd. Ett av huvudelementen i detta samrådsförfarande kommer att utgöras av en konferens om badvatten som planeras inom ramen för det svenska ordförandeskapet. Mot bakgrund av resultaten av detta samrådsförfarande kommer kommissionen att lägga fram ett förslag till ett nytt badvattendirektiv till Europaparlamentet och rådet.

(1) EGT L 31, 5.2.1976.

(2) EGT L 377, 31.12.1991.