ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
SKRIFTLIG FRÅGA E-1984/99

från Cristiana Muscardini (UEN) till kommissionen

(5 november 1999)

Ämne: Misstankar om olaglig avfallshantering

I den europeiska lagstiftningen ingår bestämmelser om återvinning och hantering av fast avfall och dylikt som bör hamna på en avfallsdeponering. I Lombardiet, mellan Milano och Varese, tillämpar några återvinningsföretag en ny teknik. Dessa företag hyr lagerlokaler för sin återvinningsverksamhet och tar tillvara plastmaterial som de behandlar och sedan skickar till cementfabriker för att användas som bränsle. I själva verket används dock dessa tillfälliga lagerlokaler helt enkelt som deponeringsplats för fast avfall samt plast-, presennings- och PVC-avfall, det vill säga som olagliga avfallsdeponeringar.

Omsättningen har blivit oerhört omfattande. Verksamheten orsakar allvarliga skador på medborgarnas hälsa och skyddet av miljön. Kan kommissionen uppge om den känner till denna verksamhet, och kan den i så fall utarbeta ett direktiv med exakta bestämmelser för lagring och behandling av avfall och plast i syfte att undvika att dessa lagerlokaler används för något som idag är förbehållet lagliga avfallsdeponeringar?

Svar från Margot Wallström på kommissionens vägnar

(9 december 1999)

Kommissionen kan inte på grundval av den information som parlamentsledamoten ger uppmärksamma de italienska myndigheterna på den verksamhet som nämns. Kommissionen uppmanar därför parlamentsledamoten att lämna mer information i frågan och framför allt uppge exakt vilka platser som berörs av verksamheten för att kommissionen eventuellt skall kunna undersöka frågan.

I gällande gemenskapslagstiftning om avfall fastställs att medlemsstaterna måste se till att avfall återvinns eller bortskaffas utan att människors hälsa äventyras och utan att processer eller metoder som kan vara skadliga för miljön används. Det råder ett allmänt förbud mot att överge, dumpa eller på ett okontrollerat sätt bortskaffa avfall (artikel 4 i rådets direktiv 75/442/EEG av den 15 juli 1975 om avfall(1)). När det gäller deponier preciseras dessa bestämmelser genom rådets direktiv 1999/31/EG av den 26 april 1999 om deponering av avfall(2). Enligt gällande gemenskapslagstiftning är det därför utan tvekan förbjudet att på ett okontrollerat sätt dumpa plastavfall, även i byggnader som lagerlokaler.

(1) EGT L 194, 25.7.1975.

(2) EGT L 182, 16.7.1999.
SKRIFTLIG FRÅGA E-2060/99

från Ioannis Marínos (PPE-DE) till kommissionen

(12 november 1999)

Ämne: Turkiets kandidatur

Kommissionen har för ministerrådet och Europaparlamentet föreslagit att Turkiet skall godkännas som ett av Europeiska unionens kandidatländer. Kommissionen anser med andra ord att varken landets tvivelaktiga geografiska läge (Turkiet är framför allt ett asiatiskt land) eller den bristande respekten för Köpenhamnskriterierna (mänskliga rättigheter, demokratiska institutioner, behandling av minoriteter etc.) utgör något hinder för ett dylikt godkännande.

Men varför måste då som Prodi sade Kroatien, Bosnien, Serbien eller Fyrom, som tvivelsutan är europeiska länder, uppfylla Köpenhamnskriterierna för att kommissionen skall kunna godkänna deras kandidatur? Varför dessa åtskillnader, och på vilka principer och vilken rättslig grund stödjer sig denna tvåhänta politik? Sedan när gäller beslutet om att de principer som utgjort själva grundvalen för Europeiska unionens utveckling kan åsidosättas när detta tjänar vissa medlemsstaters ekonomiska och militära intressen, samtidigt som det skadar motsvarande intressen i andra medlemsstater, och vem har fattat ett sådant beslut?

Svar från Günter Verheugen på kommissionens vägnar

(3 december 1999)

Det är riktigt att kommissionen ansett att Turkiet bör betraktas som kandidat för medlemskap i Europeiska unionen. Turkiet, som ansökte om medlemskap redan 1987, har länge uttryckt sin önskan att inträda i unionen. Dessutom framgår möjligheten av Turkiets anslutning till unionen klart och tydligt av Ankaraavtalet (särskilt artikel 28) och av flera uttalanden från unionens sida.

Kommissionen tillämpar Köpenhamnskriterierna på samma sätt för alla kandidatländer. Dessa kriterier måste uppfyllas innan ett kandidatland kan bli medlem av unionen. Detta gäller också för Turkiet. Det kan inte bli tal om att inleda förhandlingar med Turkiet förrän landet uppfyller de politiska Köpenhamnskriterierna.

Vad gäller de andra europeiska länderna rekommenderade kommissionen den 13 oktober 1999 att unionen bör bekräfta att länderna i f.d. Jugoslavien samt Albanien ytterst är kallade att bli medlemmar av Europeiska unionen. Kommissionen rekommenderade också följande: EU bör vidare utarbeta anslutningskriterier som bygger på Köpenhamnskriterierna och som skulle göra medlemskap i unionen beroende inte bara av att principerna i artikel 6 i Fördraget om Europeiska unionen respekteras, utan även av att länderna ömsesidigt erkänner varandras gränser, tar itu med alla olösta frågor rörande behandlingen av nationella minoriteter (och) upprättar en regional organisation för frihandel och ekonomiskt samarbete som grundval för en närmare integration i unionen..
SKRIFTLIG FRÅGA E-1677/99

från Marialiese Flemming (PPE-DE) till kommissionen

(22 september 1999)

Ämne: Jakttider för flyttfåglar

Genom rådets direktiv 79/409/EEG (1) av den 2 april 1979 om bevarande av vilda fåglar har Europeiska unionen tagit ställning för att bevara samtliga vilda fågelarter som normalt förekommer inom medlemsstaternas territorier.

Medlemsstaterna skall vad gäller jakten på vissa fågelarter, se till att uppfylla principerna om ett förnuftigt utnyttjande och en ekologiskt avvägd reglering av de aktuella fågelarternas bestånd, särskilt vad gäller flyttfåglar. De skall även se till att i synnerhet flyttfåglar inte jagas under häckningsperioden eller då de ruvar och föder upp sina ungar.

I mars 1994 föreslog kommissionen en ändring av direktivet enligt vilken det överläts åt varje enskild medlemsstat att fastställa jakttiderna för flyttfåglar. Detta förslag från kommissionen, i vilket det inte förekommer någon enhetlig tidpunkt efter vilken jakten skall upphöra, diskuterades av Europaparlamentet. Europaparlamentets ledamöter tog i omröstning i februari 1996 ställning för jakttiden skulle ges en enhetlig slutpunkt i hela Europeiska unionen, nämligen den 31 januari.

Vad har man sedan dess gjort för att beakta detta krav från parlamentet?

Några medlemsstater har fastställt jakttiderna för flyttfåglar så att bevarandet av vissa fågelarter hotas. Exempelvis inleds jakttiden i Frankrike vid en tidpunkt då ungfåglarna fortfarande är beroende av sina föräldrar. Frankrike bryter därigenom mot artikel 7.4 i direktiv 79/409/EEG. Av denna anledning har man inlett ett förfarande för att väcka talan om fördragsbrott.

Vilket är det aktuella läget vad gäller detta förfarande?

Vilka åtgärder kommer kommissionen att vidta för att säkerställa att bestämmelserna i direktiv 79/409/EEG tillämpas i samtliga medlemsstater?

(1) EGT L 103, 25.4.1979, s. 1.

Svar från Margot Wallström på kommissionens vägnar

(15 november 1999)

Kommissionen lade den 1 mars 1994 fram ett förslag(1) om ändring av rådets direktiv 79/409/EEG av den 2 april 1979 om bevarande av vilda fåglar(2). Förslaget grundades på artikel 175 (tidigare artikel 130s) i EG-fördraget, vilket innebar att samarbetsförfarandet med parlamentet var tillämpligt. Parlamentet avgav sitt yttrande den 15 februari 1996. Rådet har ännu inte antagit någon gemensam ståndpunkt i frågan.

Tidpunkterna för jaktsäsongens början och slut regleras i Frankrike genom två lagar från 1994 och 1998 (lag nr 98-549 av den 3 juli 1998 om ändring av lag nr 94-591 av den 15 juli 1994 om fastställande av slutdatum för jakten på flyttfåglar). Kommissionen anser inte att denna lagstiftning garanterar ett fullgott skydd av vissa vilda fågelarter när de återvänder till häckningsplatsen och under fortplantningsperioden i enlighet med rådets direktiv 79/409/EEG.

Kommissionen inledde därför 1997 ett överträdelseförfarande mot Frankrike i enlighet med artikel 226 (tidigare artikel 169) i EG-fördraget och anhängiggjorde den 15 februari 1999 ett mål vid EG-domstolen (mål C-38/99). Det är nu domstolens sak att avgöra detta mål.

(1) EGT C 100, 9.4.1994.

(2) EGT C 65, 4.3.1996.
SKRIFTLIG FRÅGA P-2068/99

från Werner Langen (PPE-DE) till kommissionen

(5 november 1999)

Ämne: Missgynnande av importörer

Införseln av varor från de minst utvecklade länderna är inom ramen för det allmänna preferenssystemet tullfri.

Exportören måste i detta sammanhang fylla i ett formulär A. Att uppgifterna är riktiga bekräftas av exportlandet. Om det vid ett senare tillfälle skulle visa sig att exportörens uppgifter av någon anledning inte stämmer trots att myndigheterna i exportlandet intygat deras riktighet, åläggs importören ofta flera år senare att betala tull.

Enligt min uppfattning innebär detta att importörerna i gemenskapen missgynnas rättsligt, utan egen skuld.

Kan kommissionen mot denna bakgrund svara på följande frågor:

1. Anser inte kommissionen att det i detta sammanhang är fråga om att importörerna missgynnas och att principen om skydd av berättigade förväntningar inte garanteras?

2. Finns det någon möjlighet att komplettera artikel 220.2 b) i tullkodexen enligt följande: Det är inte heller möjligt att i efterhand bokföra tullbeloppet om det rätta tullbeloppet på grund av felaktiga handlingar från exportlandet eller en medlemsstat inte har bokförts, såvida inte gäldenären kände till misstaget.?

3. Anser kommissionen att praktiska problem vid en sådan komplettering av artikeln kan undvikas genom att välgrundade tvivel om ett lands korrekta tillämpning av preferenssystemet offentliggörs i EGT, vilket skulle innebära att importören inte längre har möjlighet att åberopa att han eller hon handlat i god tro?

Svar från Frederik Bolkestein på kommissionens vägnar

(3 december 1999)

1. Om en exportör tillhandahåller felaktiga sakuppgifter och exportlandets myndigheter utfärdar ett ursprungsintyg på grundval av dessa uppgifter föreligger, enligt domstolens praxis, inte ett sådant misstag från myndigheternas sida som avses i artikel 220.2 b i gemenskapens tullkodex. Importören kan därför i dessa fall inte åberopa sin goda tro.

Skyldigheten att betala utestående tull följer av gällande bestämmelser och kan inte anses innebära ett oberättigat missgynnande av importören.

2. På grundval av en ändring som parlamentet beslöt vid sitt sammanträde i mars 1999 lade kommissionen i juni 1999 fram ett förslag till ändring av denna artikel. Kommissionens förslag ligger nu hos rådet för dess ställningstagande.

3. Enligt kommissionens förslag skall importörerna kunna underrättas genom tillkännagivande i Europeiska gemenskapernas officiella tidning.
SKRIFTLIG FRÅGA E-1705/99

från Raffaele Costa (PPE-DE) till kommissionen

(29 september 1999)

Ämne: Budget för 1998 Utgifter för årliga evenemang

I gemenskapens budgetförslag för budgetår 2000 har 6 500 000 euro (ungefär 13 miljarder italienska lire) anslagits för årliga evenemang.

Kan kommissionen ge en detaljerad beskrivning av hur de 10 000 000 euro (motsvarande 19 360 000 000 italienska lire) som anslogs för 1998 har använts?

Svar från Vivane Reding på kommissionens vägnar

(2 december 1999)

Den nya budgetposten B3-309 Årliga evenemang infördes i budgeten 1999. Det berörda beloppet är 10 miljoner euro och har främst använts för finansieringen av Expo 2000 i Hannover och den europeiska kampanjen för att öka medvetenheten om våld mot kvinnor.

Utgifterna för Expo 2000 i Hannover kommer enligt planerna att uppgå till 7,5 miljoner euro. Det rör sig om kostnaderna för Europeiska unionens paviljong vid Expo 2000 i Hannover från den 1 juni till den 30 oktober 2000. En ansökningsomgång har utlysts och avtal slutits om planeringen i enlighet med finansieringsöversikten i kommissionens meddelande(1).

De planerade kostnaderna för den europeiska kampanjen för att öka medvetenheten om våld mot kvinnor uppgår till 2,5 miljoner euro och omfattar konferenser (180 000 euro), planering, publikationer och tv-reklam (320 000 euro) och stöd till icke-statliga organisationer (2 miljoner euro). En anbudsinfordran offentliggjordes i Europeiska gemenskapernas officiella tidning(2) i vilken icke-statliga organisationer uppmanades att lägga fram projekt och delta i kampanjen.

(1) KOM(1999) 131.

(2) EGT C 180, 25.6.1999.
SKRIFTLIG FRÅGA E-1756/99

från Alexandros Alavanos (GUE/NGL) till rådet

(1 oktober 1999)

Ämne: Ytterligare ett mord på en grekcypriot

Det skrämmande mordet på ännu en grekcypriot Stelios Charpas bosatt i det av turkiska bosättare ockuperade territoriet på Cypern, har orsakat stor oro och spridit panik bland den grekcypriotiska befolkningen i enklaven.

I en resolution av den 10 april 1997 (B4-0286/97) (1) förklarade Europaparlamentet att det fördömer på nytt och med eftertryck de allvarliga och fortsatta kränkningarna av de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna som den olagliga ockupationsregimen begår mot befolkningsenklaven samt den omedgörlighet som ockupationsregimen visar prov på samt vädjar om större medvetenhet inom FN, Europeiska unionens organ, särskilt rådet och kommissionen, så att de skall kunna utforma och genomföra de åtgärder som de bedömer nödvändiga, även humanitära, i syfte att förbättra livsvillkoren för befolkningsenklaven.

Kan rådet mot bakgrund av att ännu ett mord begåtts ange vilka åtgärder det planerar vidtaga för att garantera att grekcyprioterna i enklaven kan fortsätta leva där?

Anser rådet att en permanent observationspost kan upprättas i Rizokarpaso för att garantera grekcyprioternas säkerhet i enklaven?

(1) EGT C 132, 28.4.1997, s. 226.

Svar

(24 januari 2000)

Rådet har inte fått någon officiell information om den händelse som den ärade ledamoten syftar på. Så vitt man kan fastställa och som frågan själv antyder har Stelios Charpas våldsamma död inget samband med någon verksamhet av personer som arbetar för den regim som kontrollerar norra Cypern. Tvärtom visar det sig att dessa samarbetade med Republiken Cyperns myndigheter för att lämpliga åtgärder skulle vidtas efter Stelios Charpas död.

Vad beträffar frågan om att upprätta en observationspostering i Rizokarpaso, förlitar rådet sig på att Förenta Nationerna till fullo skall beakta alla relevanta aspekter och fatta rätt beslut.
SKRIFTLIG FRÅGA E-1876/99

från Daniela Raschhofer (NI) till kommissionen

(29 oktober 1999)

Ämne: Stöd till tidningar

Med anledning av kommissionens svar av den 22 december 1998 på fråga E-2924/98(1) anser jag att jag inte har fått ett uttömmande och tillfredsställande svar på min fråga.

Jag skulle därför vilja ha svar på följande frågor:

1. Vilket underlag och vilka upplysningar använder kommissionen sig av vid valet av vilka medier som skall tilldelas stöd?

2. Hur mycket fick österrikiska medier i ekonomiskt stöd 1997 och 1998?

3. Vilka österrikiska medier fick ekonomiskt stöd, till vilka artikelserier om EU gick stödet och hur högt var detta stöd?

4. Hur kontrollerar kommissionen att den rapportering som kommissionen är med och stöder gör befolkningen mer intresserad av EU respektive gör nytta i opinionsbildningen?

(1) EGT C 289, 11.10.1999, s. 14.

Svar från Romano Prodi på kommissionens vägnar

(5 januari 2000)

1. Kommissionens representation i Österrike ger inga bidrag till medier. Däremot köper den annonser eller ger ekonomiska bidrag till utökade upplagor, extra kostnader för research eller extra sidor. Kriterierna för hur medierna väljs ut är upplagans och läsekretsens storlek, mediets trovärdighet och läsekretsens sociala sammansättning. Kommissionens mål är att få en bra mediemix.

2. Kommissionens utgifter för österrikiska medier var 4,9 miljoner österrikiska schilling 1997 och 1,5 miljoner österrikiska schilling 1998.

3. Kommissionen överlämnar en tabell med de begärda upplysningarna direkt till parlamentsledamoten och till parlamentets sekretariat.

4. Det är knappast görligt att kontrollera effekterna av en enskild annons. Därför koncentrerar kommissionen, så som beskrivits ovan, sina insatser på sådana medier som av sina läsare betraktas som pålitliga informationskällor.
SKRIFTLIG FRÅGA E-1937/99

från Alexandros Alavanos (GUE/NGL) till kommissionen

(4 november 1999)

Ämne: Läckor i Atens vatten- och avloppsverks (EVDAP: s) vattenledningar

EU finansierar projekt för vattenledningsnätet på Attika. Med tanke på att vatten är ett grundläggande behov för människan, måste förvaltningen av det minimera risken att vatten går till spillo så att det kan tillhandahållas på ett säkert sätt och i tillräckliga mängder. Enligt uppgift finns det en mängd läckor i EVDAP:s vattenledningar.

1. Finns det internationellt accepterade normer för hur många vattenläckor det får finnas då vatten transporteras i vattenledningar? Vilken storleksordning rör det sig om?

2. Finns det några uppgifter om antalet vattenläckor i EVDAP:s vattenledningar, med tanke på att en stor del av vatten- och avloppsnätet i Grekland finansieras av gemenskapen?

3. Känner kommissionen till detta problem och om så är fallet, vilka åtgärder har den för avsikt att vidta?

Svar från Michel Barnier på kommissionens vägnar

(8 december 1999)

1. Det spill som konstaterats på vattenledningsnätet är en del av den oregistrerade förbrukningen vilken i stor utsträckning består av vattenläckor men även omfattar det vatten som brandförsvaret använder vid släckning av bränder och av kommunförvaltningen för rengöringsarbeten och bevattning av parker.

Det finns ingen internationell norm på detta område. De s.k. godtagbara nivåerna för den oregistrerade förbrukningen ligger emellertid på mellan 8 och 15 % medan medeltalet för Europa enligt mycket försiktiga beräkningar ligger på ca 15 %.

2. Enligt uppgifter från de grekiska myndigheterna uppgår den oregistrerade vattenförbrukningen via det företag som parlamentsledamoten nämner till ca 23 %. De grekiska myndigheterna har som mål att sänka den siffran till 15 % inom de närmaste åtta åren.

3. Kommissionen är medveten om problemet och följer noggrant utvecklingen av läget. Kommissionen är beredd att undersöka möjligheten att bevilja stöd genom sammanhållningsfonden om de grekiska myndigheterna skulle lämna in en begäran om detta.
SKRIFTLIG FRÅGA E-2095/99

från Michl Ebner (PPE-DE) till kommissionen

(19 november 1999)

Ämne: Våld mot ungdomar i Förenta staterna

Gång på gång får man i media kännedom om våldsdåd som begåtts av amerikanska ungdomar. En kvalificerad gissning skulle kunna vara att detta våld möjligen är en direkt följd av våld som ungdomarna själva upplevt, särskilt som ungdomar i Förenta staterna (och på andra håll) dagligen blir offer för våldshandlingar, inte minst från de nationella myndigheternas sida. Det finns ett fall med en elvaårig pojke med schweiziskt och amerikanskt medborgarskap som slets upp ur sin säng av polisen, omhändertogs iförd hand- och fotbojor och för närvarande sitter häktad i Förenta staterna, anklagad för incest. Detta fall utgör ett bevis på att barn gång på gång slits ifrån sina föräldrar med våld och utan hållbara bevis.

Mot bakgrund av skakande fall som detta frågar man sig om inte kommissionen har för avsikt att

- utöva starkare påtryckningar på Förenta staterna för att förhindra våldsdåd av detta slag mot barn och ungdomar, särskilt från nationella myndigheters sida, och

- påpeka för Förenta staterna att det med tanke på Förenta staternas påstådda engagemang för respekten för de mänskliga rättigheterna, bland annat i Kina, är absolut nödvändigt att på samma sätt se till att dessa respekteras även i hemlandet.

Svar från Christopher Patten på kommissionens vägnar

(16 december 1999)

Kommissionen är liksom frågeställaren angelägen om att barns och ungdomars rättigheter skall iakttas i hela världen. Det enskilda fall som frågeställaren hänvisar till har nu avgjorts av en domstol. Pojken har släppts och återvänt till Schweiz.

Det bör erinras om att gemenskapen och USA för en öppen dialog i frågor som rör frihet, säkerhet och rättvisa inom ramen för den nya transatlantiska agendan. Detta meningsutbyte omfattar i allmänhet straffrättsliga frågor rörande t.ex. penningtvätt, korruption och kampen mot narkotika. Europeiska gemenskapen och USA organiserade nyligen en gemensam konferens om bekämpning av barnpornografi på Internet.

Kommissionen kommer inte att tveka att ta upp angelägna frågor av samma slag som den som frågeställaren avsåg med behöriga amerikanska myndigheter om så skulle bli nödvändigt.
SKRIFTLIG FRÅGA E-2001/99

från David Bowe (PSE) till kommissionen

(9 november 1999)

Ämne: Dumpning av polskt kol

Polska kolproducenter beräknas varje år exportera en miljon ton subventionerat kol till Förenade Kungariket, vilket ger en dominoeffekt på Storbritanniens inhemska kolmarknad. Nu har den brittiska handelsministern framfört klagomål till de polska myndigheterna för att få ett slut på koldumpningen på den brittiska marknaden.

Vilka åtgärder har kommissionen vidtagit, om några alls, för att förhindra dumpning av subventionerat polskt kol? Kommer kommissionen i framtiden att vidta några anti-dumpningsåtgärder mot polska kolproducenter?

Svar från Pascal Lamy på kommissionens vägnar

(1 december 1999)

Kommissionen har hittills inte vidtagit några åtgärder mot import av kol med ursprung i Polen.

För att kommissionen skall kunna inleda antidumpnings- eller antisubventionsundersökningar krävs klar och med handlingar underbyggd bevisning om skadevållande dumpning eller subventionering. Sådan bevisning lämnas oftast i form av en väl underbyggd anmälan från gemenskapsindustrin. Införandet av antidumpnings- eller antisubventionsåtgärder förutsätter att det av en undersökning framgår att skadevållande dumpning eller subventionering förekommer och att gemenskapens intresse kräver ett ingripande.

Kommissionen har hittills inte tagit emot någon anmälan rörande import av kol från Polen.

Skulle ett klagomål eller relevant bevisning om skadevållande dumpning eller subventionering läggas fram kommer kommissionen att granska det materialet med allra största uppmärksamhet.
SKRIFTLIG FRÅGA E-1803/99

från Hanja Maij-Weggen (PPE-DE) till kommissionen

(12 oktober 1999)

Ämne: Införande av ett EU-test vid all nationell lagstiftning

Den tidigare kommissionen har i sitt svar på fråga E-0850/98(1) (den 2 augusti 1999) sagt att det vore bättre att stimulera till samråd mellan de berörda aktörerna i gränsregionerna för att lösa de problem som föreligger.

Känner kommissionen till att dessa gränsregioner (provinser och kommuner) ofta inte har ansvaret för lagstiftningen eftersom denna vanligen utövas på de enskilda medlemsstaternas nivå, medan eventuella negativa konsekvenser av den gör sig gällande i gränsregionerna, särskilt för näringslivet och gränsarbetarna där och genom de lokala och regionala myndigheterna?

Är kommissionen beredd att än en gång noga överväga att utarbeta ett europeiskt direktiv om ett EU-test och förelägga detta för Europaparlamentet, i synnerhet som ett dylikt ofta efterfrågats, både i Europas regioner och i Europaparlamentet?

(1) EGT C 27 E, 29.1.2000, s. 2.

Svar från Frederik Bolkestein på kommissionens vägnar

(30 november 1999)

Kommissionen har i sitt svar på den skriftliga frågan E-850/98(1) bekräftat sin ståndpunkt som framfördes vid sammanträdet den 27 maj 1998 om Anne Van Lanckers förslag till betänkande om gränsarbetare. Kommissionen menade då att det är bättre att förebygga problemen genom att stimulera till samråd mellan de berörda aktörerna i gränsregionerna. Vidare hänvisade kommissionen till de befogenheter den har i kraft av artikel 226 (f.d. artikel 169) i EG-fördraget, varigenom den kan se till att lagarna i medlemsstaterna är förenliga med gemenskapsrätten, och då särskilt med reglerna om fri rörlighet.

Parlamentsledamotens fråga nu gäller inte bara svårigheter som föreligger för gränsarbetare utan även för företag och lokala myndigheter.

Kommissionen ber parlamentsledamoten att klargöra på vilka andra områden än den fria rörligheten för arbetstagare som dessa negativa konsekvenser, vilka det hänvisas till i frågan, uppstår i gränsregionerna på grund av nationell lagstiftning eller att parlamentsledamoten ger konkreta exempel på detta.

(1) EGT C 27 E, 29.1.2000, s. 2.