SKRIFTLIG FRÅGA E-0183/98 från Jonas Sjöstedt (GUE/NGL) till kommissionen (5 februari 1998)

Ämne: Finska tullens agerande

Vid ett par tillfällen det senaste året har den finska tullen beslagtagit svenska medborgares bilar. Den finska tullen hävdar att personerna skall beskattas i Finland eftersom de uppehåller sig där mer än 185 nätter per år. Som stöd för dettas åberopas EU-direktiv 83/182/ETY ((EGT L 105, 23.4.1983, s. 59. )). De som drabbats av dessa åtgärder är svenska medborgare, som är fast boende och betalar skatt i Sverige. Det handlar exempelvis om en svensk ung man som besöker sin finska flickvän och ett äldre par som besöker sin sommarbostad i Finland. Är den finska tullens agerande korrekt? Gör den finska tullen en riktig tolkning av det aktuella direktivet?

Svar från Mario Monti på kommissionens vägnar (7 april 1998)

Syftet med rådets direktiv 83/182/EEG av den 28 mars 1983 om skattebefrielser inom gemenskapen för vissa transportmedel som tillfälligt införs från en annan medlemsstat ((EGT L 105, 23.4.1983. )), är att undanröja hinder för personers fria rörlighet och för genomförandet av den europeiska inre marknaden ((Se direktivets ingress och bl.a. domstolens dom av den 29 maj 1997, mål C-389/95, Siegfried Klattner mot den grekiska staten, REG 1997, s. I-2719. )). Det rör sig om hinder som orsakas av medlemsstaternas olika skattesystem som tillämpas på tillfällig införsel av transportmedel.

Enligt artikel 3 i direktivet skall transportmedel - särskilt personbilar - vara undantagna från registreringsavgifter och periodiskt återkommande fordonsskatter under en sammanhängande eller inte sammanhängande period av högst sex månader under en tolvmånadersperiod, om den enskilde som inför varan är bosatt i en annan medlemsstat än den dit den tillfälliga införseln sker och utnyttjar transportmedlet för sitt privata bruk.

När det gäller begreppet normal hemvist innebär det enligt artikel 7 i direktivet den plats där en person stadigvarande vistas, dvs. under minst 185 dygn per kalenderår, på grund av personlig och yrkesmässig anknytning eller, då en person saknar yrkesmässig anknytning, på grund av personlig anknytning som visar på nära samband mellan personen och platsen.

Detta begrepp, som ligger till grund för direktivets funktion och som är ett gemenskapsbegrepp och därmed inte kan ändras av medlemsstaterna ((Domstolens dom av den 2 augusti 1993, mål C-9/92, Europeiska gemenskapernas kommission mot Republiken Grekland, REG 1993, s. I-4467. )), har gett upphov till tolkningsproblem som EG-domstolen fått tillfälle att avgöra. I ett ärende där omständigheterna liknar dem i frågeställarens första exempel ((Domstolens dom av den 23 april 1991, mål C-297/89, Rigsadvokaten mot Nicolai Christian Ryborg, REG 1997, s. I-1943. )), uttalade domstolen att normal hemvist skall anses vara den plats där personen i fråga har upprättat ett permanent centrum för sina levnadsintressen och att enbart det faktum att personen regelbundet besöker en annan medlemsstat inte räcker för att avgöra att personen har förflyttat detta centrum till den medlemsstaten.

I direktivet anges i alla fall inte vilka sanktioner som skall vidtas vid överträdelse av bestämmelserna i direktivet (som exempelvis om fordonet trots förbudet lånas ut till en person som är bosatt i den medlemsstat dit den tillfälliga införseln sker, eller om det stannar i den medlemsstaten en längre tid än den tillåtna undantagsperioden).

Domstolen har i sin rättspraxis fastställt vissa principer för tolkningen av direktivet, mot bakgrund av det syfte som avses ovan och med hänsyn särskilt till sådana omständigheter som frånvaron av varje tecken på bedrägeri, missbruk eller skatteflykt från den berördes sida, för att kunna kontrollera om överträdelse av bestämmelserna har skett eller ej ((Bl.a. domstolens dom av den 6 juli 1988, mål 127/86, Ministère public et ministre des Finances de Belgique mot Yves Ledoux, REG 1988, s. 3741. )). I liknande sammanhang har domstolen dessutom fattat beslut om att i avsaknad av harmonisering inom området brott mot vissa gemenskapsbestämmelser är medlemsstaterna behöriga att välja de sanktioner som de anser lämpliga. När de utövar denna behörighet måste de dock följa gemenskapsrätten och dess allmänna principer, och följaktligen respektera proportionalitetsprincipen. De administrativa eller repressiva åtgärderna får då inte gå utanför ramen för vad som är absolut nödvändigt för att nå de uppsatta målen, och kontrollbestämmelserna får inte åtföljas av en sanktion som är så oproportionell i förhållande till överträdelsens allvar att den blir till ett hinder för de friheter som fastställs i EG-fördraget ((T.ex. domstolens dom av den 16 december 1992, mål C-210/91, Europeiska gemenskapernas kommission mot Republiken Grekland, REG 1992, s. I-6735. )).

Det är på grundval av dessa principer som man bör bedöma de åtgärder som de finländska myndigheterna har vidtagit och som kommissionen inte har exakt kännedom om. Kommissionen är beredd att ta kontakt med dessa myndigheter med utgångspunkt från ytterligare grundläggande uppgifter, om frågeställaren vill inkomma med sådana.