SKRIFTLIG FRÅGA E-0940/99

från Daniel Varela Suanzes-Carpegna (PPE) till kommissionen

(13 april 1999)

Angående: Skyldighet att inställa sig inför Internationella domstolen för att uppnå en fredlig lösning på tvister enligt New York-konventionen om gränsöverskridande fiskbestånd och långvandrande arter

Kommissionen har inte svarat på min tidigare fråga P-0103/99(1) och jag utgår därför på nytt från kommissionens ledamot Emma Boninos svar i Europaparlamentets kammare den 12 januari 1999, nämligen att EU:s ratificering av New York-konventionen klart och tydligt hindrar Kanada från att dra sig ur domstolens jurisdiktion, såsom landet gjorde 1994 och 1995 (se protokollet från den 12 januari 1999, s. 80). Eftersom det inte handlar om någon trivial fråga och vi kanske gör helt olika tolkningar av den väsentliga del VIII (och inte del IX som kommissionen hävdar) av New York-konventionen, vill jag fråga följande:

Jag ifrågasätter inte att konventionen ålägger parterna att använda fredliga medel för att lösa konflikter och inte heller att den lösning man kommer fram till genom de fredliga metoder som valts är bindande. Men om det system som avses i konventionens artikel 30, vilken i sin tur hänvisar till del XV i 1982 års Havsrättskonvention, hävdar - något som kommissionen erkänner i sina svar - principen att staterna har frihet att välja vilka metoder de vill använda för att lösa konflikter, hur kan då en stat - Kanada - tvingas gå med på att underkasta sig den internationella domstolens domslut, om nu detta endast är en av de möjligheter som diskuteras i artikel 287 i konventionen?

Därför återvänder jag till min tidigare fråga och ber kommissionen klargöra på vilka juridiska bestämmelser eller på vilken rättslig grund den baserar den ståndpunkt den vidhöll inför Europaparlamentets plenum, nämligen att Kanada är skyldigt att underställa sig Internationella domstolen för handläggning av en tvist som uppstått mellan EU och Kanada inom ramen för nämnda konvention, om bägge länder är parter i konventionen och om denna New York-konvention från 1995 trätt i kraft? I synnerhet som det framgår av artikel 287.5 (del XV) i 1982 års konvention att om två parter i en tvist inte har accepterat samma förfarande är den enda lösningen skiljedomsförfarande.

Svar från Emma Bonino på kommissionens vägnar

(7 maj 1999)

Del VII i 1995 års FN-överenskommelse om gemensamma fiskbestånd och ständigt vandrande arter går tillbaka till de generella bestämmelser för att lösa tvister som fastställs i del XV i Förenta nationernas havsrättskonvention av den 10 december 1982. Enligt dessa bestämmelser kan stater själva komma överens om hur de skall lösa tvister. Ett sådant förfarande måste emellertid leda till en obligatorisk och bindande lösning (se artikel 280-282 i 1982 års konvention). I artikel 286 i konventionen föreskrivs att om en tvist inte kunnat lösas på det sätt som parterna själva kommit överens om, skall den på en av parternas begäran föras vidare enligt de obligatoriska förfaranden som leder till bindande beslut. I detta avseende ges det i artikel 287.1 ett fritt val mellan fyra olika förfaranden. I artikel 287.3 och 287.4 fastställs det emellertid att om en part eller båda parter i en tvist inte har gjort något sådant val, eller om de inte har accepterat samma förfarande, måste tvisten lösas genom skiljedom i enlighet med bilaga VII.

Utom i ett antal specificerade fall, framför allt i fråga om en kuststats suveräna rättigheter eller jurisdiktion över sin exklusiva ekonomiska zon (se artikel 297), finns det inte några undantagsklausuler i bestämmelserna. Om dessa bestämmelser hade funnits i samband med fallet Estai (den spanska trålare som 1995 blev arresterad utanför Kanadas zon på 200 nautiska mil) skulle förfarandet åtminstone ha kunnat inledas i den skiljedomstol som inrättas enligt bilaga VII. Den domstolen skulle ha haft jurisdiktion att ta upp fallet och fatta ett bindande beslut, och svaranden skulle inte genom en enkel deklaration ha kunnat komma undan en internationell dom.

(1) EGT C 325, 12.11.1999.