SKRIFTLIG FRÅGA P-3320/01

från Jorge Moreira Da Silva (PPE-DE) till kommissionen

(22 november 2001)

Ämne: Erkännande av examensbevis i medicin i Europeiska unionen

Kommissionen känner säkert till att gemenskapens länder under de senaste åren stött på svåra problem när det gäller att erkänna medicinsk utbildning som förvärvats i Östeuropa, inbegripet Ryssland. Kommissionen ombeds att svara på följande fråga:

Kan en EU-medborgare som har ett examensbevis från en medicinsk utbildning i ett land i Östeuropa (Polen, Ryssland) och som har ett intyg från utbildningsministeriet i ett medlemsland på att universitetsstudierna erkänts, automatiskt få sin universitetsutbildning erkänd i en annan av EU:s medlemsstater?

Svar från Frederik Bolkestein på kommissionens vägnar

(18 december 2001)

Europeiska gemenskapernas domstol har redan vid ett flertal tillfällen behandlat frågan om examensbevis som utfärdats utanför EES-området för en medborgare i ett EU-land. Det berör särskilt den som har ett examensbevis från de s.k. sektorsdirektiven, inklusive läkardirektivet, rådets direktiv 93/16/EEG av den 5 april 1993 om underlättande av läkares fria rörlighet och ömsesidigt erkännande av deras utbildnings-, examens- och andra behörighetsbevis(1).

I målet Haim I uttalar domstolen [] att de övriga medlemsstaterna inte är bundna av att en medlemsstat erkänner behörighetsbevis utfärdade av tredje land, även om de har erkänts som likvärdiga i en eller flera medlemsstater.(2) Värdstaten är emellertid skyldig att kontrollera [] i vilken mån den yrkeserfarenhet som den berörda personen redan har, inklusive den som han har förvärvat [] i en annan medlemsstat, motsvarar den som krävs..

I en nyligen avkunnad dom från EG-domstolen har kraven på värdmedlemsstaten enligt EG-fördraget ytterligare preciserats. I målet Hocsman(3) anförs att Artikel 52 i fördraget (nu artikel 43 EG i ändrad lydelse) skall tolkas så att när en medborgare inom gemenskapen, [] ger in en ansökan om tillstånd att utöva ett yrke som, enligt den nationella lagstiftningen, för tillträde förutsätter innehav

av ett utbildningsbevis eller yrkesmässiga kvalifikationer, eller praktisk erfarenhet, skall de behöriga myndigheterna i den berörda medlemsstaten beakta de utbildningsbevis, examensbevis och andra behörighetsbevis samt den relevanta yrkeserfarenhet som sökanden har, och avgöra om den kompetens som intygas genom dessa behörighetsbevis och denna yrkeserfarenhet motsvarar de kunskaper och kvalifikationer som krävs enligt den nationella lagstiftningen.

Genom Europaparlamentets och rådets direktiv 2001/19/EG av den 14 maj 2001 om ändring av rådets direktiv 89/48/EEG och 92/51/EEG om den generella ordningen för erkännande av yrkeskvalifikationer och av rådets direktiv 77/452/EEG, 77/453/EEG, 78/686/EEG, 78/687/EEG, 78/1026/EEG, 78/1027/EEG, 80/154/EEG, 80/155/EEG, 85/384/EEG, 85/432/EEG, 85/433/EEG och 93/16/EEG om yrkena sjuksköterska med ansvar för allmän hälso- och sjukvård, tandläkare, veterinär, barnmorska, arkitekt, farmaceut och läkare(4) som skall genomföras av medlemsstaterna senast den 1 januari 2003 har en artikel 42c införts i direktiv 93/16/EG. Artikel 42c lyder: Medlemsstaterna skall granska sådana utbildnings-, examens- och andra behörighetsbevis på det område som omfattas av detta direktiv som den sökande har erhållit utanför Europeiska unionen, när dessa utbildnings-, examens- eller andra behörighetsbevis har erkänts i en medlemsstat, samt sådan utbildning och/eller yrkeserfarenhet som den sökande har skaffat i en medlemsstat. Medlemsstatens beslut skall meddelas inom tre månader räknat från den dag då den sökande inkom med en fullständig ansökan. Dessutom är medlemsstaten i fråga tvungen att motivera beslutet och den sökande har även rätt att överklaga till domstol i enlighet med den nationella lagstiftningen. Genom att införa dessa bestämmelser direkt i direktiv har gemenskapens lagstiftare i hög grad bidragit till att öka rättssäkerheten i de situationer som parlamentsledamoten beskriver.

(1) EGT L 165, 7.7.1993.

(2) EG-domstolen, mål C-319/92 (Haim I).

(3) EG-domstolen, mål C-238/98 (Hocsman).

(4) EGT L 206, 31.7.2001.