SKRIFTLIG FRÅGA E-0544/99

från Daniel Varela Suanzes-Carpegna (PPE) till kommissionen

(12 mars 1999)

Angående: Konservindustrin för fiske- och vattenbruksprodukter i Europeiska unionen

Under sammanträdesperioden i juni 1998 diskuterade och godkände Europaparlamentet betänkandet om konservindustrin för fiske- och vattenbruksprodukter i Europeiska unionen (A4-0137/98)(1). I slutsatserna till betänkandet uppmanade Europaparlamentet kommissionen att se till att konserver från EU ingår i gemenskapens livsmedelsbistånd till de länder som behöver hjälp, eftersom konserverna bevarar livsmedlens näringsvärde och kan lätt lagras och transporteras.

Kan kommissionen ange vilka åtgärder man vidtagit för att följa upp Europaparlamentets uppmaning?

(1) EGT C 210, 6.7.1998, s. 295.

Gemensamt svar

på de skriftliga frågorna E-0524/99, E-0525/99, E-0527/99, E-0528/99, E-0529/99,E-0530/99, E-0531/99, E-0532/99, E-0533/99, E-0534/99, E-0535/99, E-0537/99,E-0538/99, E-0539/99, E-0540/99, E-0541/99 och E-0544/99 ingivna av Emma Bonino för kommissionen

(3 maj 1999)

När det gäller kommissionens undersökning av konservindustrin, planerar kommissionen att i sitt arbetsprogram för 1999 lägga fram ett förslag till förordning om insamling av viktiga uppgifter om fiskeresurserna. Detta förslag omfattar även insamling av vissa ekonomiska uppgifter om beredningsindustrin, inbegripet konservindustrin.

När det gäller stöd till konservindustrin för fiskeri- och vattenbruksprodukter, vill kommissionen påminna om att sådant stöd hör till strukturprogrammen för fiskeri- och vattenbrukssektorn. Dessa program omfattar praktiskt taget alltid en del för beredning och saluföring av produkterna, en del för marknadsföring och en del för pilotåtgärder. Val av enskilda projekt, särskilt projekt till förmån för konservindustrin, åligger den förvaltningsmyndighet som medlemsstaten utsett. De bör påpekas att offentligt ekonomisk stöd till en reklamkampanj som rör produkter med ursprung i gemenskapen är diskriminerande och strider mot gemenskapens internationella åtaganden, särskilt inom Världshandelsorganisationen.

Gemenskapens tullbestämmelser är resultatet av gemenskapens handelspolitik, som är en del av systemet med förmånsbehandling. Förmånerna beviljas antingen autonomt (som gemenskapens allmänna preferenssystem eller försörjningspolitiken) eller utifrån överenskommelser (som Lomé-konventionen eller frihandelsavtalen). Dessa tullnedsättningar ses regelbundet över enligt ett förfarande för systematisk uppdatering (tullar och autonomt avskaffande) eller enligt ett förfarande som förutbestämts i den gällande överenskommelsen (Lomé-konventionen, Europaavtalen etc.). Det nya allmänna preferenssystemet för perioden 1 juli 1999-31 december 2001 trädde nyligen i kraft och den nya Lomé-konventionen håller på att förhandlas med länderna i Afrika, Västindien och Stillahavsområdet (AVS-länderna). Vid översynen och förhandlingarna har alla de handelsförmåner som inte längre är berättigade givetvis avskaffats.

Gemenskapens utvecklings- och samarbetspolitik kan omfatta företräde till gemenskapens marknad för produktion från mottagarlandet. Produkter som importeras inom denna ram omfattas av samma lagstiftade begränsningar och krav som gemenskapens produktion, vilket innebär att produkter som berättigar till tullnedsättning inte betraktas som illojal konkurrens. Om vissa produkter med ursprung i tredje land är mera konkurrenskraftiga, t.ex. på grund av lägre arbetskostnader, betyder det inte nödvändigtvis att ett system med kompensationsstöd skulle stärka gemenskapsindustrins konkurrenskraft. Ett sådant system skulle dessutom strida mot gemenskapens internationella åtaganden.

Kommissionen håller för närvarande på att se över förteckningen över de tredje länder från vilka import av fiskeriprodukter avsedda att användas som livsmedel är tillåten i kommissionens beslut 97/296/EG av den 22 april 1997 om upprättande av en förteckning över de tredje länder från vilka import av fiskeprodukter för livsmedel är tillåten(1) (senast ändrat genom kommissionens beslut 99/136/EG av den 28 januari 1999(2)). Förteckningen innehåller endast länder som har garanterat att de fiskeriprodukter som exporteras till gemenskapen uppfyller de hygienkrav som fastställts för att värna om konsumenternas hälsa genom gemenskapsbestämmelserna. För att kontrollera att hygienbestämmelserna i dessa länder minst motsvarar de som gäller produktion och utsläppande på marknaden för gemenskapens produkter gör kommissionen kontrollbesök hos de behöriga myndigheterna. Dessa besök omfattar utvärdering av lagstiftningen, den behöriga myndigheten och dess tillsynsenheter samt de faktiska hygienförhållandena vid produktion, lagring och leverans av fiskeriprodukter avsedda för gemenskapen.

Dessutom utövar kommissionen inspektioner och kontroller för att övervaka myndigheternas arbete, inbegripet kontroller på platsen i enskilda företag för att bedöma i vilken utsträckning den relevanta lagstiftningen efterlevs. Valet av tredje land som skall få besök av kommissionens inspektörer görs på grundval av riskbedömningsförfaranden, vilka är inriktade på kriterier för att skydda konsumenternas hälsa. Kommissionen deltar för närvarande i ett intensivt program med besök i tredje länder i syfte att utvärdera arbetet vid de myndigheter som har ansvar för genomdrivandet av de hygienkrav för fiskeriprodukter som fastställs i gemenskapsbestämmelserna, nämligen rådets direktiv 91/493 av den 22 juli 1991 om fastställande av hygienkrav för produktionen och marknadsföringen av fiskprodukter(3) och rådets direktiv 91/492 av den 15 juli 1991om fastställande av hygienkrav för produktion och utsläppande på marknaden av levande tvåskaliga mollusker3. Kontroller i tredje länder av fiskeriprodukter och levande tvåskaliga mollusker har prioriterats inom ramen för de planerade besöken under 1999. Cirka 30 besök av detta slag har redan planerats för de första sex månaderna 1999. Totalt beräknas cirka 50 kontrollbesök göras under 1999.

Inom ramen för reformen av den gemensamma organisationen av marknaden för fiskeri- och vattenbruksprodukter har kommissionen, för de arter som inte alls kan tillhandahållas eller endast kan tillhandahållas i små mängder inom gemenskapen, föreslagit att tullarna på obestämd tid upphävs helt eller delvis för att säkerställa en konkurrenskraftig och stabil råvaruförsörjning för beredningsindustrin.

När det gäller referenslaboratorierna hänvisas parlamentsledamoten till svaret på skriftlig fråga nr 3971/98(4).

En politisk debatt inleddes för mer än ett år sedan när det gäller frågan om att förbättra det sätt förmånssystemet fungerar på, särskilt när det gäller tillämpningen och kontrollen av ursprungsbestämmelserna. Kommissionen, rådet och Europaparlamentet har uttalat sig i denna fråga genom kommissionens meddelande om förvaltningen av förmånssystemet från juli 1997, rådets möte (inre marknaden) slutsatser från maj 1998 och parlamentets antagande av Nordmann-betänkandet den 21 oktober 1998. Kommissionen har föreslagit ett program för förbättring av förmånssystemet (vilket delvis redan satts igång) som behandlar hela denna problematik.

I samband med den senaste anpassningen av den gemensamma organisationen av marknaden för olivolja (rådets förordning (EG) 1638/98 av den 20 juli 1998 om ändring av förordning 136/66/EEG om den gemensamma organisationen av marknaden för oljor och fetter(5)) följde rådet kommissionens förslag om att behålla principen om att bevilja produktionsstöd till olivolja som används för framställning av vissa konserver. Stödnivån fastställs med hänsyn till världsmarknadspriset på olivolja, vilket bildas i gemenskapen, som med 80 procent av världsproduktionen, är den största aktören. Med hänsyn till marknadsläget, som karaktäriseras av att det under nästan ett år inte har funnits några exportbidrag (med undantag av en kort period i september 1998 då bidraget var 10 ecu per 100 kg), har kommissionen beslutat att även anpassa stödnivån för konserver. Denna nivå har gradvis sjunkit från 67,18 ecu per 100 kg i januari 1998 till 44 ecu per 100 kg i november 1998 för att ta hänsyn till marknadsläget och önskan om att behålla ett relativt stort stödbelopp för att fortsätta att stödja olivoljekonservsektorn.

När det gäller eventuell kompensationsersättning till konservföretag som skulle kunna drabbas av en krissituation hänvisas parlamentsledamoten till artikel 17.1 c i förslaget till rådets förordning om föreskrifter och villkor för strukturåtgärderna inom fiskerisektorn(6).

När det gäller råvaruförsörjningen förlitar sig gemenskapens industri till stor del på import. För att gemenskapens industri skall kunna konkurrera med produkter som framställts i tredje land har importtull på tonfisk som råvara helt och hållet avskaffats (utom för tonfiskfiléer, så kallade "Loins"). Kompensationsersättning för tonfisk infördes 1970 för att kompensera gemenskapsproducenterna för de nackdelar som importsystemet för tonfisk avsedd för beredningsindustrin innebar. För att garantera en viss intäktsnivå erhåller producenterna på vissa villkor vid en prissänkning en ersättning för den del av deras produktion som säljs inom gemenskapen. Detta ersättningssystem hänför sig till ett produktionspris inom gemenskapen som rådet fastställer på kommissionens förslag på grundval av genomsnittspriset under de tre senaste regleringsåren. Parlamentsledamoten nämner, vilket är riktigt, att även tonfiskfiléer så kallade "Loins", är en råvara som gemenskapens konservindustri använder. Denna produkt omfattas inte av kompensationsersättning och beläggs med 24 procent tull. Konservindustrin använder allt mer denna råvara. För att tillmötesgå den ökade efterfrågan måste produkten inhandlas på världsmarknaden. Begränsade tullkvoter infördes 1997 (1 000 ton med 12 % tull), 1998 (1 200 ton med 9 % tull) och 1999 (1 200 ton med 6 % tull).

För att underlätta för gemenskapsindustrin att bemöta den växande konkurrensen från tredje länder, föreslog kommissionen att tullarna delvis skulle avskaffas autonomt inom ramen för reformen av den gemensamma organisationen av marknaderna.

När det gäller tullförmåner som ges för tonfisk inom ramen för Lomé-konventionen och det allmänna preferenssystemet (narkotikabekämpning), får förmånsimport positiva återverkningar för producenterna av dessa produkter i de mottagande tredje länderna. I den mån dessa system bidrar till att skapa sysselsättning inom ekonomisk verksamhet som är ett alternativ till narkotikaodling samt bidrar till utvecklingen, anses de vara ändamålsenliga.

Kommissionen prioriterar inköp och transport av konservprodukter i samband med sina livsmedelsbiståndsinsatser i katastrofsituationer till tredje land. Enligt bestämmelserna i ramavtalet om partnerskap är det de operativa parterna som ansvarar för inköp av varor och tjänster och då även leverans, transport och lagring. Humanitära organisationer skall vidta alla de åtgärder som är nödvändiga för att säkerställa att livsmedlen på bästa sätt överensstämmer med lokala matvanor och behov och att de är lämpliga med avseende på kvalitet, pris, hållbarhet och tillgänglighet. I ramavtalet för partnerskap föreskrivs även att humanitära organisationer helst skall göra sina beställningar i det land som berörs av insatsen eller i ett angränsande land. Om det råder brist på varor eller om priserna är för höga skall beställningarna göras i gemenskapen, eller om varorna inte finns att tillgå där, i utvecklingsländerna. Beställningar får i undantagsfall göras i andra industriländer om varorna inte finns att tillgå av tekniska skäl eller på grund av kvalitet, tillgång på ovannämnda marknader, brist eller transportkostnader.

(1) EGT L 122, 14.5.1997.

(2) EGT L 44, 18.2.1999.

(3) EGT L 268, 24.9.1991.

(4) EGT C 325, 12.11.1999.

(5) EGT L 210, 28.7.1998.

(6) KOM(98) 728 slutlig, EGT C 16, 21.1.1999.