SKRIFTLIG FRÅGA E-3436/00

från Generoso Andria (PPE-DE), Stefano Zappalà (PPE-DE), Giuseppe Nisticò (PPE-DE), Vitaliano Gemelli (PPE-DE) och Guido Viceconte (PPE-DE) till kommissionen

(7 november 2000)

Ämne: Sockerbetsodlingar

Sockerbetsodlingarna i Syditalien har subventionerats av staten genom gemenskapsregler som upphör att gälla från och med det innevarande regleringsåret 20002001. De sockerfabriker som fortfarande är i bruk (Celano, Foggia, Incoronata, Termoli, Villosar) har 1 600 anställda på fast eller tillfällig basis. Härtill kommer ungefär 2 000 personer vars anställning indirekt är knuten till sockerfabrikerna.

Produktiviteten är objektivt sett otillräcklig (6 ton socker per hektar), men den kommer utan tvivel att förbättras genom strukturella förändringar, och i synnerhet genom

a) undersökning av vattenresurser och utveckling av bevattningsteknik,

b) genomförande av förbättringsprojekt inom agrarekonomin,

c) samordning och bättre spridning av modern teknik.

Kan inte kommissionen vid sin behandling av bestämmelser för sockermarknaderna skjuta upp det ändringsförslag som syftar till att avveckla det statliga stödet till sockerbetsodlingarna i Syditalien?

Det nuvarande stödet bör bibehållas i ytterligare fem år (t.o.m. regleringsåret 2005/2006), dvs. tillräckligt länge för att man skall kunna upprätta ett branschanpassat specialprojekt som har som mål att förbättra företagens strukturella villkor och öka odlingarnas lönsamhet genom att höja produktiviteten per hektar.

Svar från Franz Fischler på kommissionens vägnar

(12 december 2000)

Sedan den gemensamma marknaden för socker infördes 1968 har Italien haft rätt att ge nationellt anpassningsstöd för att förbättra produktionsbetingelserna för sockerbetor och socker. Stödet har varit särskilt avsett att förbättra odlingsstrukturen för sockerbetor i landets södra del.

I allmänhet har nationella stöd ansetts strida mot grundtanken med den gemensamma organisationen av marknaderna inom jordbruksområdet. De regelbundna förnyelserna av Italiens rätt att bevilja sådana stöd inom sockersektorn visar både hur allvarliga strukturproblemen är och rådets, Europaparlamentets och kommissionens goda vilja att försöka förbättra villkoren för de direkt berörda sockerbetsodlarna.

Enligt den senaste reformen av den gemensamma organisationen av marknaden för socker, som antogs 1995 genom rådets förordning (EG) nr 1101/95 av den 24 april 1995 om ändring av förordning (EEG) nr 1785/81 om den gemensamma organisationen av marknaden för socker och av förordning (EEG) nr 1010/86 om allmänna bestämmelser om produktionsbidrag till vissa sockerprodukter som används i den kemiska industrin(1), skulle Italien dock beviljas tillstånd att ge nationellt stöd endast ytterligare en gång, och detta stöd skulle vara koncentrerat till den mest kritiska delen av sockerbetsodlingen. Tanken var att de nationella anpassningsstöden slutligen skulle avvecklas under det aktuella systemet med produktionskvoter, som slutar tillämpas den 30 juni 2001.

Rådet har därefter efter samråd med Europaparlamentet antagit rådets förordning (EG) nr 2613/97 av den 15 december 1997 om tillstånd för Portugal att bevilja stöd till producenter av sockerbetor och om avskaffande av allt nationellt stöd från och med regleringsåret 2001/2002(2), i vilken det tydligt anges att allt nationellt stöd som beviljas inom den gemensamma organisationen av marknaderna skall upphöra från och med den 1 juli 2001. I sitt nyligen lagda förslag om nästa produktionskvot och andra åtgärder inom sockersektorn(3) har kommissionen därför inte med några nya åtgärder av den typ parlamentsledamoten syftar på.

(1) EGT L 110, 17.5.1995.

(2) EGT L 353, 24.12.1997.

(3) KOM(2000) 604 slutlig.