SV Europeiska unionens officiella tidning CE 78/462

(2004/C 78 E/0488)

SKRIFTLIG FRÅGA E-3087/03

från Bruno Gollnisch (NI) till kommissionen

(20 oktober 2003)

Ämne: Företagskoncentrationer: kommissionens kriterier

När kommissionen gör en bedömning av om en fusion eller en företagskoncentration skall anses som tillåtlig eller inte förefaller det som om kommissionen motsatte sig själva uppkomsten av varje form av dominerande ställning på marknaden i Europa, utöver att kommissionen bara skulle ingripa mot missbruk av sådan ställning.

Vad som är ännu mera oroväckande är att kommissionen ett flertal gånger förut (i fallen med ATR-De Havilland, Legrand-Schneider …) och fortfarande på senaste tiden (Alcan-Péchiney) givit ett intryck av att med sina beslut systematiskt motsätta sig sådana fusioner där det företag som skulle få en dominerande ställning på världsmarknaden vore europeiskt, medan den däremot, i motsatt fall, visat sig synnerligen förståelsefull.

Kan kommissionen redogöra för vilka principer som dess politik med avseende på företagskoncentrationer grundar sig på?

Är kommissionen klart fientligt inställd till europeiska företags strävan efter en ledande ställning i världen inom sina respektive branscher?

Motsätter sig kommissionen principiellt att det skapas enheter inom näringslivet med verksamhet i världsomfattande skala men under europeisk ledning?

Använder kommissionen som stöd för sitt beslutsfattande ett kriterium om ”nettovinst” för EU eller olika grenar inom dess näringsliv eller inte?

Tar kommissionen i sina överväganden hänsyn till sysselsättningsläget i Europa?

Svar från Mario Monti på kommissionens vägnar

(9 december 2003)

Kommissionen anser att koncentrationer (eller fusioner) är ett helt normalt inslag i företagsvärlden och att de i princip gynnar ekonomin. Koncentrationer ger upphov till stordriftsfördelar, ökar konkurrenskraften och därmed de berörda företagens effektivitet. Påverkar detta industrins konkurrenskraft i stort och den ekonomiska tillväxten, gynnar koncentrationer i allmänhet också sysselsättningen på lång sikt, eftersom hållbar ekonomisk tillväxt är den bästa garantin för hög sysselsättning. Koncentrationer framstår alltså som en viktig välstånds- och sysselsättningsskapande faktor och bidrar på så sätt till en ekonomiskt och socialt hållbar utveckling.

Denna goda cirkel utgår emellertid från att de produktivitetsvinster företagen gör genom koncentrationer åtminstone delvis även kommer kunderna till godo (slutkonsumenter eller mellanhänder, även de företag, ofta små och medelstora). Detta kan vara i form av lägre priser, produkter eller tjänster som är innovativa eller av högre kvalitet. Med andra ord är det viktigt att se till att vinsterna av en fusion inte helt (eller huvudsakligen) tillfaller det företag som fusionen resulterar i.

Ett tillräckligt konkurrenstryck innebär en garanti för att företag efter fusionen låter kunder och konsumenter i allmänhet få del av de genererade produktivitets- och effektivitetsvinsterna, varmed vinsterna sprids till ekonomin som helhet.

Syftet med rådets förordning (EEG) nr 4064/89 av den 21 december 1989, om kontroll av företagskoncentrationer (1) (nedan kallad ”koncentrationsförordningen”), är därför att förhindra att fusioner leder till att företag får en dominerande ställning, dvs. att företag blir så ekonomiskt starka att de kan påtvinga sina kunder oskäliga priser, minska deras köpkraft och i slutändan förhindra att fusionens produktivitets- och effektivitetsvinster kommer ekonomin till godo.

Sammanfattningsvis är huvudprincipen i koncentrationsförordningen att bevarad marknadskonkurrens är den bästa garantin för bibehållen och stärkt konkurrenskraft inom industrin och den europeiska ekonomin i stort, för stabil och hållbar tillväxt och följaktligen för hög sysselsättning i unionen.

Sysselsättningssituationen i Europa är dock inte vad kommissionen primärt analyserar vid en konkret koncentration, även om denna aspekt ingår i konkurrenspolitiken i stort. I artikel 18 i koncentrationsförordningen föreskrivs för övrigt att arbetstagarrepresentanterna på de anmälande företagen har rätt att yttra sig i samband med granskningen av en koncentration. För övrigt avser kommissionen att i anmälningshandlingen lägga till en anmodan om att de anmälande företagen måste följa kraven i EU:s och medlemsstaternas gällande sociala föreskrifter i samband med koncentrationsärenden.

Det bör här också understrykas att annan EU-politik, som sysselsättnings- och företagspolitiken, också ger ett betydande bidrag till hög sysselsättning och stärkande av unionens ekonomiska konkurrenskraft, i enlighet med målen i EG-fördraget. Dessa olika politikområden kompletterar alltså varandra på ett betydande och naturligt sätt.

När kommissionen utövar sina befogenheter och kontrollerar koncentrationer, skall den således bedöma om koncentrationerna skapar eller förstärker en dominerande ställning som gör att den effektiva konkurrensen påtagligt hämmas på den gemensamma marknaden eller inom en väsentlig del av denna. Enligt artikel 2.1 b i koncentrationsförordningen skall kommissionen i samband med denna bedömning särskilt ta hänsyn till utvecklingen av tekniskt och ekonomiskt framåtskridande, dvs. effektivitetsvinsterna till följd av en koncentration, förutsatt att detta är till gagn för konsumenterna och inte utgör ett hinder för konkurrensen. Analysen av effektivitetsvinster kan i praktiken ge liknande resultat som när man tillämpar kriteriet ”net benefit”, med den skillnaden att kommissionen bedömer eventuella effektivitetsvinster och dessas omfattning inom ramen för en konkurrensanalys och att dessa bara kan beaktas om de i slutändan främjar konkurrensen.

I så måtto är det sant att koncentrationsförordningen syftar till att förhindra att en dominerande ställning skapas eller förstärks som gör att den effektiva konkurrensen påtagligt hämmas på gemenskapsmarknaden, i strid med artikel 82 i EG-fördraget. Den senare avser bara det fall där företag missbrukar sin redan dominerande ställning, vilket visar att dessa två rättsregler har olika och kompletterande karaktär: medan en preventiv kontroll inrättas genom den första, innebär den andra en beivrande kontroll i efterhand. Att det är väsentligt att förhandsbedöma koncentrationer beror på att det är mer effektivt att bevara en fungerande konkurrens på de marknader som berörs av en koncentration, än att i ett senare skede beivra att företag missbrukar en dominerande ställning de fått genom en koncentration och snedvrider konkurrensen.

Under de tretton år som koncentrationsförordningen tillämpats har kommissionen bedömt mer än 2 300 koncentrationer, varav bara 18 har stoppats. Många av de koncentrationer som kommissionen godkänt har inneburit uppkomsten av betydande europeiska koncerner, som är världsledande eller utmanar de världsledande företagen på sina respektive marknader. Bland dessa kan man nämna de koncerner som uppstått genom besluten i ärendena Carrefour/Promodes, TotalFina/Elf Volvo/Renault, Framatome/Siemens, Usinor/Arbed/Aceralia (sammanslagna till Arcelor) och Aérospatiale/DaimlerChrysler Aerospace/Centre for Advanced Spatial Analysis (CASA) (sammanslagna till European Aeronautic, Defense and Space Company, EADS). Till dessa kan man även räkna den koncern som skulle bildats genom affären Air Liquide/Brin's Oxygen Company (BOC), om affären inte avbrutits sedan de amerikanska myndigheterna meddelat att sammanslagningen med stor sannolikhet skulle förbjudas. Till de koncentrationer som stoppats (eller avbrutits i samband med kommissionens fördjupade granskning) hör både koncentrationer som syftat till att skapa komplex med ledningen i Europa (exempelvis Volvo/Scania) eller utanför Europa (exempelvis General Electric (GE)/Honeywell).

Det visar klart att kommissionen när den utövar sin kontrollkompetens beträffande koncentrationer är helt neutral i förhållande till företagssammanslagningens parter eller aktieägare samt dessas nationalitet. Det visar sig inte heller strida mot målet att öka industrins och den europeiska ekonomins konkurrenskraft, bevara hög sysselsättning och säkra en stabil och hållbar tillväxt inom unionen.

(1) EGT L 395, 30.12.1989. Rättelse i EGT L 257, 21.9.1990.