ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
SKRIFTLIG FRÅGA E-3288/01

från Martin Callanan (PPE-DE) till kommissionen

(27 november 2001)

Ämne: Budgetutgifter 1999

Vilka var de totala utgifterna och den enskilda fördelningen (inklusive löner, ersättningar, pensioner, försäkringar, avgångsvederlag) under 1999 för

1. de 20 kommissionsledamöterna?

2. den administrativa personalen?

3. annonsering och offentliggörande?

Svar av Michaele Schreyer på kommissionens vägnar

(22 januari 2002)

De 20 kommissionsledamöternas utgifter samt utgifterna för samtliga tjänstemän anställda av kommissionen täcks av anslagen under avdelning A-1 Utgifter avseende personer som är knutna till institutionen i Europeiska unionens allmänna budget.

Uppgifterna för budgetåret 1999 är som följer:

1. Vad beträffar kommissionsledamöterna var anslagsutnyttjandet för kapitel A-10 Ledamöter av institutionen 12 487 000 euro, dvs. 99,18 % av de anslag som förts upp under kapitlet.

2. Vad beträffar personalen vid huvudkontoret var anslagsutnyttjandet 1999 för samtliga budgetposter under kapitel A-11 Personal i aktiv tjänst 1 203 313 300 euro, dvs. 99,21 % av anslagen.

Huvudkontorets övriga driftsutgifter täcks av avdelning A-2 Byggnader, utrustning och diverse driftsutgifter, avdelning A-5 Databehandling, och avdelning A-7 Utgifter för stödpersonal och decentraliserade administrativa utgifter. De skall fördelas efter personalantalet för 1999.

Genomförandet för de olika avdelningarna är som följer:

- Avdelning A-2: 309 550 442 euro, dvs. 99,54 % av de uppförda anslagen;

- Avdelning A-5: 94 033 766 euro, dvs. 99,97 % av de uppförda anslagen;

- Avdelning A-7: 193 055 479 euro, dvs. 92,07 % av de uppförda anslagen.

Personal- och administrationsutgifter för Europeiska gemenskapens delegationer täcks av avdelning A-6. 1999 uppgick utnyttjandet till så gott som 100 % av anslagen, dvs. 221 923 000 euro.

Personalutgifterna för kontoren i gemenskapen täcks av kapitel A-11 som ovan, medan utgifterna för infrastruktur och verksamhet täcks av artikel A-420 Kontor i gemenskapen: Fastigheter, utrustning, verksamhet och databehandling. 1999 uppgick denna typ av utgifter till 13 375 408 euro, dvs. 95,37 % av anslagen.

3. Utgifter för annonsering och offentliggörande är ingenting kommissionen står för, förutom utgifter för offentliggörande i samband med interinstitutionella uttagningsprov, som delvis täcks av anslagen under budgetpost A-4020. 1999 uppgick utnyttjandet för denna post till 3 079 953 euro, dvs. 86,53 % av de uppförda anslagen.

Alla dessa uppgifter står att läsa i kommissionens inkomst- och utgiftsredovisning(1) samt i det nummer av Europeiska gemenskapernas officiella tidning där budgeten för 2001 offentliggörs(2). I dessa två dokument ges en detaljanalys av driftsutgifterna för 1999.

Kommissionen svarar också gärna på andra frågor gällande någon av de budgetposter som omnämns i dessa dokument.

(1) Inkomst- och utgiftsredovisning och balansräkning för verksamheten under budgetåret 1999: Volym 1: SEK(2000) 537; Volym 2: SEK(2000) 538; Volym 3: SEK(2000) 539; Volym 4: SEK(2000) 1624.

(2) EGT L 56, 26.2.2001.
SKRIFTLIG FRÅGA E-3167/01

från Fernando Fernández Martín (PPE-DE) till kommissionen

(19 november 2001)

Ämne: Samfinansiering av samarbets- och utvecklingsprojekt

I sin utvecklingspolitik har kommissionen fastställt att icke-statliga organisationer som deltar i en anbudsinfordran skall garantera ett bidrag som uppgår till 15 procent av de direkta kostnaderna med finansiella medel som kommer från den europeiska privata sektorn.

Jag har fått upplysningar om att Danmark inte är tvunget att bidra med dessa 15 procent, vilket för huvuddelen av de icke-statliga organisationerna är så svårt att uppnå, och att andra medlemsstater bidrar med offentliga medel i stället för privata.

Kan kommissionen bekräfta och förklara orsakerna till detta undantag som beviljas Danmarks projekt?

Kan kommissionen förtydliga vad den menar med privata medel och ange vilka medlemsstater som bidrar med offentliga eller halvoffentliga medel vid samfinansieringen av samarbets- och utvecklingsprojekt?

Svar från Poul Nielson på kommissionens vägnar

(24 januari 2002)

I artikel 6.3 i rådets förordning (EG) nr 1658/98 av den 17 juli 1998 fastställs följande när det gäller bidrag till samfinansiering:

Den procentuella andelen för gemenskapens bidrag skall normalt inte överstiga 50 % av totalkostnaderna eller 75 % av det totala bidraget, utom i undantagsfall. Även i dessa fall skall den icke-statliga organisationen i betydande omfattning bidra till sitt projekt och gemenskapens bidrag får inte överstiga 85 % av totalfinansieringen.

De allmänna villkor för samfinansiering som trädde i kraft i januari 2000 och som grundar sig på rådets förordning (EG) nr 1658/98 kastar ljus över förordningen när det gäller de icke-statliga organisationernas bidrag enligt nedan:

En icke-statlig organisation som ansöker om samfinansiering skall som regel själv lämna ett betydande ekonomiskt bidrag motsvarande minst 15 % av den totala finansiella kostnaden för åtgärden som den i sin tur erhåller från privata källor i EU-länder eller i andra europeiska länder.

Privata medel är allmänt alla medel som genererats eller uppbådats av de icke-statliga organisationerna från icke-statliga källor, t.ex. genom allmänna penninginsamlingar, sponsring från enskilda personer eller privata företag osv.

Ett projekt kan samfinansieras av flera olika givare. Medel från andra källor, t.ex. offentliga eller privata medel från icke-europeiska källor, kan tas med som inkomst för ett projekt men kan inte betraktas som en del av de 15 % som den icke-statliga organisationen måste bidra med från privata europeiska källor.

Sedan rådets förordning (EG) nr 1658/98 och de nya allmänna villkoren (januari 2000) trädde i kraft har regeln om icke-statliga organisationers bidrag från privata europeiska källor tillämpats på alla anbud som lämnats in av europeiska icke-statliga organisationer. Med andra ord har undantaget för danska icke-statliga organisationer avskaffats.
SKRIFTLIG FRÅGA E-2772/01

från Jonas Sjöstedt (GUE/NGL) till kommissionen

(9 oktober 2001)

Ämne: Taxfreehandel och EU-diplomater

Beslutet om att avskaffa taxfreehandeln inom EU fattades redan 1991. Finland begärde under medlemskapsförhandlingarna skattefrihet för färjetrafiken till år 2005. Det fick de inte, men väl ett skatteundantag för Åland. Ålands undantag från moms och punktskatter gäller utan tidsbegränsning i Finlands anslutningsfördrag. För övrigt lyckades sju av 15 medlemsstater få igenom undantag där taxfreehandeln kan fortgå. Dock ej Sverige.

Ett annat undantag är att EU-diplomater (det vill säga de som arbetar på EU-kommissionens olika kontor) behåller rätten att skattefritt köpa 60 liter alkohol och 20 000 cigaretter per år även efter 1 juli 1999. Kommissionärerna har också rätt att handla alkohol skattefritt men enligt kommissionär Erkki Liikanen hade kommissionärerna lovat varandra (!) att inte utnyttja denna rättighet. Har detta ändrats eller är det så att undantaget för EU-diplomater att handla skattefritt 60 liter alkohol per år fortfarande gäller samt att även kommissionärernas löfte till varandra gäller fortsatt?

Svar från Frederik Bolkestein på kommissionens vägnar

(15 november 2001)

Skattefri försäljning av varor får efter avskaffandet den 1 juli 1999 av sådan försäljning till resande inom gemenskapen endast ske till resande till tredjeland. Om ett flygplan eller en färja gör uppehåll i ett tredjeland eller ett territorium utanför gemenskapens skatteområde för av- och påstigning betraktas detta som en inresa till eller en utresa från tredjeland(1).

Åland befinner sig utanför gemenskapens skatteområde. Denna status beviljades på Finlands begäran i samband med anslutningsförhandlingarna och motiveras av Ålands särskilda status enligt den finska författningen.

Vad beträffar frågan om kommissionsledamöters och gemenskapsinstitutionstjänstemäns skattefria inköp ber kommissionen att få hänvisa parlamentsledamoten till sitt svar på den skriftliga frågan E-4021/98(2) från Johanna Boogerd-Quaak och till sitt svar på den skriftliga frågan E-1996/99(3) från Michl Ebner. Dessa svar är fortfarande giltiga.

(1) Se kommissionens tillkännagivande om de mervärdesskatte- och punktskatteregler som fr.o.m. den 1 juli 1999 skall tillämpas för varor som säljs till resande ombord på färjor och flygplan eller på flygplatser inom Europeiska unionen (EGT C 99, 10.4.1999).

(2) EGT C 341, 29.11.1999.

(3) EGT C 219 E, 1.8.2000.
SKRIFTLIG FRÅGA E-3047/01

från Ilda Figueiredo (GUE/NGL) till kommissionen

(5 november 2001)

Ämne: Transeuropeiska energinät

Den 6 augusti 2001 beviljade kommissionen ekonomiskt stöd till det transeuropeiska gas- och elnätet till ett belopp på cirka 19 miljoner euro. Det ekonomiska stödet utgörs av ett maximibelopp som motsvarar en procentuell andel av de stödberättigande kostnaderna för projektet. De företag som erhöll stöd kommer från Förenade kungariket, Grekland, Frankrike, Italien, Spanien och Sverige. Kommissionen fick 27 ansökningar om ekonomiskt stöd.

Jag skulle i detta sammanhang vilja att kommissionen överlämnade mig en förteckning över de 27 ansökningarna. I det fall att det fanns portugisiska ansökningar, varför finns de då inte med bland de stödberättigande? Vilka kriterier tillämpade kommissionen då den valde ut de stödberättigande?

Svar från Loyola de Palacio på kommissionens vägnar

(18 december 2001)

I ett brev till medlemsstaterna av den 12 februari 2001 uppmanade kommissionen till ansökningar om finansiellt stöd för projekt av gemensamt intresse inom området transeuropeiska elnät energi. Till följd av denna ansökningsomgång erhöll kommissionen 27 ansökningar som nu finns på en lista som lämnats direkt till parlamentsledamoten och parlamentets generalsekretariat. Bland dessa ansökningar finns en ansökan från Portugal som rör investeringsstöd för projektet (nr E142/01) Ny elektrisk förbindelse mellan Portugal och Spanien.

I rådets förordning (EG) nr 2236/95 innehållande generella regler för gemenskapens finansiella stöd på området transeuropeiska nät(1) liksom i rådets och kommissionens uttalande till protokollet från sammanträdet då förordningen antogs, fastställs (ov) att samfinansiering av undersökningar av projekt av gemensamt intresse är den prioriterade formen av ekonomiskt stöd för transeuropeiska nät, och att andra former av ekonomiskt stöd skall ses som undantag.

Vad gäller urvalsförfarandet för projekt är, enligt förordning (EG) nr 2236/95, gemenskapsstödet avsett för projekt som har en potentiell bärkraft och vars finansiella lönsamhet, vid tiden för ansökan, bedöms vara otillräcklig samt ha möjlighet till förbättring.

Övriga urvalskriterier i förordning (EG) nr 2236/95 och som kommissionen tar hänsyn till vid urvalet av projekt är följande:

- Projektets utvecklingsnivå.

- Den stimulanseffekt som gemenskapens insatser kommer att ha på offentlig och privat finansiering.

- Om projektens finansieringsstruktur är solid.

- Direkta eller indirekta samhällsekonomiska effekter, särskilt på sysselsättningen.

- Miljöpåverkan.

I den information som lämnats rörande projektet Rede Electrica National (REN) framgår det att projektet om en ny elektrisk förbindelse mellan Portugal och Spanien uppvisar en hög finansiell avkastningsgrad. Det är huvudsakligen på grund av denna höga finansiella avkastningsgrad som kommissionen inte har föreslagit något ekonomiskt stöd till detta projekt.

(1) EGT L 228, 23.9.1995.
SKRIFTLIG FRÅGA E-3370/01

från Toine Manders (ELDR) till kommissionen

(6 december 2001)

Ämne: Licenser för fotbollsklubbar

På senare tid har pressen ägnat stor uppmärksamhet åt de ekonomiska problem som fotbollsklubbarna i Italien och Spanien har att brottas med. De totala skulderna uppgår till flera miljarder euro.

I Nederländerna är det inte tillåtet för klubbar att dra på sig så stora skulder enligt den licenspolitik som KNVB, det nationella fotbollsförbundet, driver. Denna politik innebär att varje klubb i början av det nationella seriespelet måste visa att klubben driver en sund ekonomisk politik. Om klubben har otillåtet stora skulder, får den ingen licens för spel i det nationella seriesystemet.

I de flesta medlemsstaterna tillämpas inte denna licenspolitik. Därigenom kan klubbar komma att dra på sig otillåtet höga skulder för att kunna skriva kontrakt med de bästa spelarna för att prestera bättre. Detta är en överträdelse av den europeiska konkurrenslagstiftningen. UEFA inser detta problem och har därför tagit initiativ för att nästa år genomföra ett pilotförsök med den licenspolitik som nu gäller i Nederländerna. Med denna uppläggning dröjer det emellertid för länge innan den påtalade förvrängningen av principerna för den inre marknaden upphör.

Anser kommissionen att det är meningsfullt att införa en europeisk licenspolitik för att förhindra att konkurrenspolitiken störs på grund av skillnaden i sättet att bedriva ekonomisk politik mellan fotbollsklubbar i olika medlemsstater?

Är kommissionen beredd att i samverkan med UEFA och FIFA använda sitt inflytande för att snabbt och obligatoriskt tillämpa den nämnda licenspolitiken?

Svar från Viviane Reding på kommissionens vägnar

(11 mars 2002)

Kommissionen är medveten om de problem som parlamentsledamoten tar upp. De föreskrifter som reglerar fotbollsklubbarnas finanser skiljer sig åt i olika medlemsstater, vilket kan skapa en situation där villkoren för klubbarna i realiteten inte är jämlika. Kommissionen välkomnar alla initiativ som kommer från Europeiska fotbollsförbundet (UEFA) eller från de nationella fotbollsförbunden och som syftar till att minska dessa skillnader och att göra gällande regler mer samstämmiga.

Kommissionen planerar emellertid inte några särskilda initiativ på detta område. Man anser att det i detta skede är upp till behöriga myndigheter (offentliga eller med sportanknytning) att vidta de åtgärder som krävs för att göra reglerna för europeiska klubbars administration mer enhetliga.
SKRIFTLIG FRÅGA E-3021/01

från Esko Seppänen (GUE/NGL) till kommissionen

(30 oktober 2001)

Ämne: Priserna på textmeddelanden i Spanien

I Spanien finns det tre stora mobiltelefonoperatörer: Airtel, Telefonica (Movistar) och Amena. De tar alla exakt samma pris för sina textmeddelanden. Textmeddelanden inom Spanien kostar 25 pesetas per meddelande och meddelanden till utlandet 100 pesetas per meddelande. Undersöker kommissionen sådana här tillfälligheter i de stora operatörernas prissättning? Har kommissionen medel för att förhindra priskarteller vid sådana här billiga, men för operatörerna oerhört förmånliga, tjänster?

Svar från Mario Monti på kommissionens vägnar

(7 januari 2002)

Kommissionen har hittills inte mottagit några formella klagomål beträffande prissättning av textmeddelanden (SMS) hos mobiltelefonoperatörer, vare sig i Spanien eller i resten av gemenskapen. Prissättningen för SMS roaming omfattas däremot redan av kommissionens branschutredning om taxor för roaming-tjänster, ärende nr COMP/C1/37 639. Kommissionen utvärderar också normal praxis och prissättning av SMS roaming i samband med GSM Associations anmälan av sitt Standard International Roaming Agreement och Inter Operator Tariff i ärende COMP/C1/37 034.

Parallell prissättning är inte olagligt i sig, och även om det kan tyda på prisöverenskommelser eller kartellbildning som bryter mot konkurrensreglerna behöver kommissionen i allmänhet mer påtagliga förhandsbevis innan man kan inleda ett kartellärende på eget initiativ. De rapporterade taxorna på SMS-tjänster kan lika gärna spegla gemenskapens nationella mobiltjänstmarknaders karaktär av oligopol, vilket gör att de ofta uppvisar parallellitet oavsett om tjänsterna omfattas av aktiv priskonkurrens eller ej.

Kommissionen kan inte förhindra karteller på annat sätt än genom avskräckning (böter i kartellbeslut). Då det gäller nya marknader, som (i detta fall) SMS-tjänster, kan det bli svårt att korrekt rikta in förebyggande åtgärder, även om de grundar sig på sektorsspecifik förhandsreglering. Det nya ramverk som nu håller på att förhandlas fram kommer dock att ge en mer flexibel grund för åtgärder under liknande förhållanden. Om man underlättar inträde på marknaden och ökar den information som finns tillgänglig för konsumenterna blir det emellertid svårare för aktörerna i ett oligopol att ingå hemliga uppgörelser. I stället uppmuntras de att konkurrera om kunderna.

Kommissionen noterar emellertid parlamentsledamotens fråga och kommer att föra den vidare till ansvariga spanska myndigheter, som bättre kan bedöma om ytterligare åtgärder krävs.
SKRIFTLIG FRÅGA E-3579/01

från Camilo Nogueira Román (Verts/ALE) till rådet

(9 januari 2002)

Ämne: Frågan om hur Galicien berörs av den utvecklingen av flygplatskapaciteten som ingår bland de prioriterade åtgärder som anges i vitboken om EU:s transportpolitik

Vitboken om EU:s transportpolitik(1) anger utvecklingen av flygplatskapaciteten som en av ovannämnda åtgärder. På vilket sätt ingår utvecklingen av den galiciska staden Santiago de Compostelas flygplats till en internationell flygplats i denna politik? Vilken tidsplan och vilka budgetmedel har den spanska staten förutsett för detta?

(1) (KOM(2001) 370).

Svar

(25/26 mars 2002)

Beslut nr 1692/96/EG om gemenskapens riktlinjer för utbyggnad av det transeuropeiska transportnätet (TEN)(1) ger flygplatsen i Santiago de Compostela (i Galicien) status som gemenskapsknutpunkt; som sådan är denna flygplats berättigad till medfinansiering från gemenskapen.

Rådet understryker att det är de nationella myndigheterna som beslutar om det faktiska genomförandet av särskilda projekt som avser flygplatsers kapacitet och utnyttjande. Det åligger kommissionen, biträdd av TEN-kommittén, att genom utbyte av information övervaka de planer och program som anmälts av medlemsstaterna inför utvecklingen av det transeuropeiska nätet.

Rådet erinrar vidare om att kommissionen i sin vitbok meddelar sin avsikt att inleda en diskussion om flygplatsernas kapacitet och utnyttjande under 2002. På grundval av resultaten av denna aktivitet kommer kommissionen att vid behov, ta med flygplatsprojekt i sitt förslag till en bred översyn av gemenskapens riktlinjer för utvecklingen av det transeuropeiska transportnätet som kommer under 2004.

(1) EGT L 228, 9.9.1996.
SKRIFTLIG FRÅGA E-3003/01

från Robert Goebbels (PSE) till rådet

(5 november 2001)

Ämne: Identitetskontroll på Charles de Gaulle-flygplatsen

Den 21 maj 2001 ställde jag frågan E-1485/01(1) till rådet. Då ämnet var något så konkret som de europeiska medborgarnas rätt till fri rörlighet inom Schengenområdet blev jag bestört över det vaga och föga givande svar jag fick.

Tillämpningen av principen om fri rörlighet berör dagligen tusentals europeiska medborgare. Kan rådet förklara varför det behövde fyra månader på sig för att ge ett så svävande svar?

(1) EGT C 364 E, 20.12.2001, s. 125.

Svar

(1 mars 2002)

Rådet har vid flera tillfällen, bland annat i svar på skriftliga frågor, informerat Europaparlamentet om att både rådets förfaranden för kontroll av svaren den beslutsprocess som är tillämplig i föreliggande fall och behovet av att tillhandahålla information som är tillförlitlig både med avseende på kvalitet och korrekthet med hänsyn till de ståndpunkter som det faktiskt har intagit när det gäller de ärenden som tas upp i frågorna innebär att tidsfristerna praktiskt taget är ofrånkomliga men att rådet likväl bemödar sig att reducera dem så mycket som möjligt.
SKRIFTLIG FRÅGA E-3126/01

från Piia-Noora Kauppi (PPE-DE) till kommissionen

(14 november 2001)

Ämne: Harmoniseringen av konkurrenslagstiftningen

Den finska konkurrenslagstiftningen kräver att samtliga kapitalplaceringar skall godkännas av den nationella konkurrensmyndigheten, om en enskild placerare gör flera placeringar inom samma verksamhetsområde under en tid på två år. I praktiken förutsätter lagen att man också lämnar information om samtliga minoritetsinvesteringar till Konkurrensverket.

Situationen är frustrerande både för kapitalplacerarna och för den nationella konkurrensmyndigheten, eftersom myndigheterna godkänner placeringarna utan undantag. För ett litet tillväxtföretag uppgår kostnaderna för förfarandet till tiotusentals euro, något som redan utgör ett direkt konkurrenshinder.

Enligt de uppgifter som jag fått är Finland det enda EU-land som kräver sådana här förklaringar av kapitalplacerarna.

Är kommissionen medveten om de problem som den finska konkurrenslagstiftningen förorsakar tillväxtföretag, kapitalplacerare och konkurrensmyndigheter? Strider denna nationella lag mot konkurrensartiklarna i EU:s grundfördrag och EU:s konkurrenslagstiftning?

Svar från Mario Monti på kommissionens vägnar

(10 januari 2002)

Kommissionen känner inte till någon finländsk konkurrenslagstiftning som förorsakar problem för företag, placerare och konkurrensmyndigheter. Kommissionen anser inte att den information som lämnats av parlamentsledamoten föranleder någon undersökning med utgångspunkt i gemenskapens konkurrensregler. Generellt är artiklarna 81 och 82 (f.d. artiklarna 85 och 86) i EG-fördraget tillämpliga på företags avtal och agerande och endast under mycket begränsade omständigheter kan en medlemsstat befinnas ha brutit mot dessa bestämmelser. I den information som lämnats i frågan finns inte några belägg för några sådana omständigheter. I frågan antyds heller inte att det skulle kunna handla om privilegierade företag som kan omfattas av artikel 86 (f.d. artikel 90) i EG-fördraget.