SKRIFTLIG FRÅGA P-3234/00

från Neil MacCormick (Verts/ALE) till kommissionen

(12 oktober 2000)

Ämne: Färjor på Skottlands västkust

Med hänsyn till sista stycket i artikel 9 i kommissionens gemenskapsriktlinjer för statsstöd till sjöfartssektorn och till kommissionensn svar på mina tidigare frågor (E-0999/00 m.fl.) om färjor på Skottlands västkust skulle jag vilja ställa följande frågor till kommissionen:

1. Varför ifrågasätter man att berörda färjesträckor, som drivs av ett statligt rederi, som till fullo ägs av Skottlands regering, uppfyller kraven för berättigande till proportionerligt statsstöd från Skottlands regering, som är den relevanta regeringsinstitutionen i den berörda medlemsstaten?

2. Vad anser kommissionen vara en rimlig övre nivå för ett proportionerligt stöd som kompensation för förpliktelsen till allmän trafik?

Svar från Loyola de Palacio på kommissionens vägnar

(13 november 2000)

Som kommissionen påpekade i sitt svar på ledamotens skriftliga fråga E-999/00(1) fastställs både principen om opartiskhet beträffande systemet för ägande av egendom och principen om likställdhet mellan offentliga och privata företag i EG-fördraget. Det faktum att färjelinjerna längs den skotska västkusten för närvarande drivs av ett statligt rederi som i sin helhet ägs av Skottlands regering betyder inte att den verksamheten faller utanför EG-fördragets tillämpningsområde och den lagstiftning som grundas på detta.

Som ledamoten förstår måste dessa färjelinjer, som utgör en avgörande förbindelse till fastlandet, få kontinuerligt stöd med skattemedel. Enligt kapitel 9 i gemenskapsriktlinjerna om statligt stöd till sjötransport(2) kan sådan ekonomisk ersättning tillåtas förutsatt att den står i direkt relation till det beräknade underskott som transportföretaget fått i samband med tillhandahållandet av tjänsten. I riktlinjerna föreskrivs även att en formell anmälan till kommissionen om sådan ekonomisk ersättning inte krävs under förutsättning att vissa kriterier uppfylls. Ett av dessa är att en offentlig anbudsinfordran planeras. En anbudsinfordran uppfyller inte bara kravet på icke-diskriminering i artikel 4 i rådets förordning (EG) 3577/92 av den 7 december 1992 om tillämpning av principen om frihet att tillhandahålla tjänster på sjötransportområdet inom medlemsstaterna (cabotage)(3), utan säkerställer också, genom att testa marknaden, att ingen överkompensation förekommer. Transportföretag, vare sig de är privata eller offentliga, som deltar i ett sådant anbudsförfarande kommer oundvikligen att på grund av konkurrensen tvingas förbättra företagsledning och driftsmetoder för att se till att de kan lägga det bästa budet. Detta i sin tur leder till att suget efter offentliga medel minskar och att skattebetalarna får mesta möjliga valuta för pengarna.

Beträffande ledamotens fråga om kommissionens definition av en rimlig övre nivå för ett proportionerligt stöd som krävs för upprätthållandet av allmän trafikplikt beror den lämpliga ekonomiska ersättningen på de rådande omständigheterna för respektive linje. Det mest effektiva och öppna sättet att bestämma detta på är att låta marknadskrafterna råda i en offentlig anbudsinfordran.

(1) EGT C 46 E, 13.2.2001, s. 102.

(2) EGT C 205, 5.7.1997.

(3) EGT L 364, 12.12.1992.