SKRIFTLIG FRÅGA E-1213/02

från Theresa Villiers (PPE-DE) till kommissionen

(29 april 2002)

Ämne: Säkerhetsförseglingar i samband med varutransporter

Kan kommissionen besvara följande frågor som berör förordning (EG) nr 2787/2000(1), artiklarna 357 och 386, bilaga 46A, om förseglingar:

1. I vilken utsträckning har kommissionen samrått med tillverkare/användare av förseglingar i samband med utarbetandet av lagstiftningen? Med vilka parter samrådde den?

2. Genomförde kommissionen, före genomförandet av denna förordning, en översyn av medlemsstaternas befintliga testsystem/testförfaranden?

3. Systemet för godkännande och testning i Förenade kungariket har gjort det möjligt att upptäcka falska förseglingar. Dessa förfalskade förseglingar har tidigare bytts ut mot ursprungstillverkarens vara under en resa, vilket gjort det möjligt att obemärkt ta bort eller lägga till vissa varor. De årliga fraktförlusterna i världen överstiger 400 US-dollar exklusive tullavgifter. Vilka åtgärder har kommissionen mot denna bakgrund vidtagit för att se till att EU-marknaden inte översvämmas av falska förseglingar som kommer från icke-EU-länder och icke-reglerade länder?

4. Vad innebär egentligen det faktum att en försegling antas för användning i en medlemsstat? Gäller detta godkännande endast under genomresa i andra medlemsstater, eller accepteras det även av andra medlemsstater i samband med leverans i samtliga medlemsstater? Om inte, innebär detta att en försegling måste testas av varje enskild medlemsstat innan den godkänns i varje medlemsstat?

5. I oktober 2001 mottog jag en skrivelse från den ansvarige brittiske ministern, där denne uppgav följande: Det finns skäl att tro att de flesta länder som använder förfarandet för gemenskapstransitering och gemensam transitering saknar tillgång till ändamålsenliga testsystem, och om det införs stränga krav på förseglingar i gemenskapslagstiftningen och

i konventionen om gemenskapstransitering skulle det vara omöjligt för dem att genomföra dem. Delar kommissionen denna uppfattning? Varför har den i så fall genomfört en ny förordning som inte kan vara föremål för en ensidig kontroll och som alla medlemsstater inte kan genomföra?

6. Vilka åtgärder har kommissionen vidtagit, och vilka åtgärder kommer den att vidta, för att se till att medlemsstaterna på ett effektivt sätt kan testa sina förseglingar och genomföra förordningen?

7. Har kommissionen för avsikt att uppmana medlemsstaterna att inkomma med detaljerad information om de berörda avdelningarna, utvärderingsförfarandena och kontaktinstanserna när det gäller godkännande av förseglingar? När kommer den att göra det? Om inte, varför inte?

8. Har kommissionen några planer på att sammanställa och offentliggöra en central förteckning över de förseglingar som godkänts av medlemsstaterna samt vilka länder som godkänt dem? Om inte, varför inte?

(1) EGT L 330, 27.12.2000, s. 1.

Svar från Frederik Bolkestein på kommissionens vägnar

(13 juni 2002)

Användningen av förseglingar vid transitering av varor är ett sätt erhålla tillförlitliga bevis för att de varor som ursprungligen hänförts till förfarandet och de varor som sedan uppvisas vid bestämmelsekontoret är identiska. Om identifieringen kan säkras med andra åtgärder får enligt tillämpningsföreskrifterna en försegling ersättas med en detaljering beskrivning av varorna i transiteringsdeklarationen. Båda dessa sätt för identifiering innebär en möjlighet att upptäcka fusk och förlust av varor, men de kan inte förhindra att sådana oegentligheter uppkommer.

Tillstånd och kontroll av förseglingar är medlemsstaternas ansvar. Medlemsstaterna tillämpar sina egna kontrollförfaranden. Vid godkännandet av förlagor till förseglingar skall medlemsstaterna följa de allmänna riktlinjer som anges i bilaga 46a till genomförandebestämmelserna till gemenskapens tullkodex. Dessa riktlinjer grundar sig på de nationella myndigheternas praktiska erfarenhet och är inte några mer eller mindre detaljerade tekniska specifikationer, utan utgör snarare en beskrivning av de krav som de behöriga nationella myndigheterna skall ha i åtanke när de bedömer egenskaperna hos en given typ av försegling. Kraven ifråga grundar sig på överväganden vilka har samband med en effektiv tullförvaltning och det krävdes därför inte samråd med tillverkare eller användare av förseglingar.

Kommissionen kontrollerar inte medlemsstaternas praxis i kontrollärenden och skulle inte heller ha den erforderliga sakkunskapen beträffande den praktiska tillämpningen för att göra detta. Det finns inget som tyder på att denna praxis skulle motverka transiteringlagstiftningens syften. Syftet med denna lagstiftning är emellertid inte att skapa enhetliga försäljningsvillkor på den inre marknaden för tillverkare av förseglingar.

Kommissionen kommenterar inte spekulationer av det slag som den brittiske ministern givit uttryck för. I den nya artikel 386 i rådets förordning (EG) nr 2787/2000 av den 15 december 2000 om ändring av förordning (EEG) nr 2454/93 om tillämpningsföreskrifter för rådets förordning (EEG) nr 2913/92 om inrättandet av en tullkodex för gemenskapen(1), som parlamentsledamoten hänvisar till i sin fråga, ges tullmyndigheterna rätt att ge tillstånd till användningen av förseglingar av särskild modell för transportmedel eller kollin under förutsättning att förseglingarna har godkänts av tullmyndigheten som varande förenliga med kraven i bilaga 46a. Kommissionen är övertygad om att tullmyndigheterna i samtliga medlemsstater är i stånd att pröva förenligheten med de fastställda riktlinjerna. I ett flertal fall underlättar kommissionen spridningen av information om de kontroller som vidtagits av nationella tillsynsmyndigheter med sakkunskap för kontrollen av förseglingar.

Kommissionen har varken tillräckliga resurserna eller tillräckliga sakkunskap om den praktiska tillämpningen för att befatta sig med det konkreta godkännandeförfarandet för förseglingar.

(1) EGT L 330, 27.12.2000.