SKRIFTLIG FRÅGA E-0311/01

från Luigi Cesaro (PPE-DE) till kommissionen

(13 februari 2001)

Ämne: Nödläge orsakat av avfall i provinsen Neapel

Sedan flera dagar är 81 kommuner i provinsen Neapel, omfattande en miljon invånare, inblandade i ett stort nödläge på grund av avfall. Orsaken till vad som numera kan definieras som en sannskyldig miljökatastrof är att soptippen i Tufino (Nolaområdet), har stängts av säkerhetsskäl, den enda anläggningen för att hantera 2 500 ton sopor dagligen i området. Soppåsarna på gatorna, de överfyllda containrarna och den stank som allt detta orsakar talar sitt tydliga språk om omfattningen av hygien- och hälsofaran.

Förvaltningen av avfall i Campanien, som sedan länge är i kris, har ännu inte givit positiva resultat: planerade förbränningsanläggningar har inte uppförts, vilket har försvårat och permanentat Campaniens roll som Italiens soptunna.

1. Denna naturkatastrof riskerar att allvarligt äventyra rätten till hälsa och skyddet av invånarnas miljö, kan kommissionen ge en allmän bedömning av ärendet?

2. Europeiska åtgärder på avfallsområdet har hittills huvudsakligen utformats som rättsakter, kan kommissionen likväl samtidigt vidta åtgärder för att uppmärksamma problemet och utbyta god praxis för att förbättra avfallssituationen i provinsen Neapel?

3. Systemet med källsortering fungerar inte i de flesta kommunerna i provinsen och staden Neapel, anser inte kommissionen att sådana funktionella brister strider mot gemenskapsdirektiven om insamling och återvinning av avfall?

4. Genom inrikesministeriets förordning nr 3100, som kungjordes i GURI den 4 januari 2001 överförs samtliga befogenheter i fråga om fast hushållsavfall från borgmästarna till regeringens kommissarie, varvid föreskrivs att kommissarier med särskilda befogenheter skall utses om så är nödvändigt, anser inte kommissionen att en sådan åtgärd tydligt strider mot subsidiaritetsprincipen?

5. I regionen Campanien, liksom i resten av Italien, lämnar nästan 50 procent av avfallet den lagliga marknaden och kommer på den parallella marknaden som styrs av ekonomiska maffiaorganisationer, kan kommissionen, slutligen, föreslå den lämpligaste strategi som bör väljas för att åtgärda problemet?

Svar från Margot Wallström på kommissionens vägnar

(4 april 2001)

Genom rådets direktiv 75/442/EEG av den 15 juli 1975(1) om avfall, såsom ändrat genom rådets direktiv 91/156/EEG av den 18 mars 1991(2), har medlemsstaterna skyldighet att säkerställa att avfall återvinns eller bortskaffas utan fara för människors hälsa och utan att processer eller metoder används som kan skada miljön. Direktivet tvingar dessutom medlemsstaterna att upprätta ett gemensamt, ändamålsenligt utformat nätverk av anläggningar eller andra inrättningar för bortskaffandet.

För att uppnå dessa målsättningar skall planer för avfallshanteringen upprättas, i första hand omfattande avfallets typ, kvantitet och ursprung, allmänna tekniska krav, speciella åtgärder i fråga om vissa typer av avfall samt lämpliga områden eller anläggningar för bortskaffande.

Enligt de uppgifter som kommissionen haft tillgång till, antog regionen Campanien en ny plan för avfallshanteringen år 1997, med målsättningen att målet 35 procents separat insamling skulle ha uppnåtts senast år 1999. Uppenbarligen har detta dock inte uppnåtts, och kommissionen är mycket bekymrad över situationen.

Utöver att föreslå lagstiftningsåtgärder har kommissionen vidtagit ett flertal åtgärder för att öka medvetenheten och främja utbytet av bra metoder. Inom ramen för Life-programmet kan innovativa projekt för förbättring av separat insamling och återvinning av avfall erhålla stöd. Flera särskilda workshops för utbyte av information om bästa metoder har organiserats, inbegripet en workshop i Sorrento år 1996 som huvudsakligen ägnades åt situationen i Campanien. Kommissionen publicerade en handbok om bra metoder på området separat insamling och kompostering(3), huvudsakligen avsedd för södra Europa, där potentialen för kompostering är mycket god. Inom detta område har även en mycket användbar manual framställts av den italienska miljöskyddsmyndigheten ANPA(4).

För närvarande krävs separat insamling för spilloljor, i enlighet med rådets direktiv 75/439/EEG av den 16 juni 1975 om omhändertagande av spilloljor(5), för förpackningsavfall, enligt målsättningarna i Europaparlamentets och rådets direktiv 94/62/EG av den 20 december 1994 om förpackningar och förpackningsavfall(6), samt för batterier som täcks av rådets direktiv 91/157/EEG av den 18 mars 1991 om batterier och ackumulatorer som innehåller vissa farliga ämnen(7). Separat insamling är också en av målsättningarna med kommissionens förslag till direktiv om avfall som utgörs av eller innehåller elektriska eller elektroniska produkter(8) liksom med det initiativ som för närvarande förbereds av kommissionen, om biologiskt nedbrytbart avfall.

Avsaknaden av system för separat insamling av förpackningar, oljor och batterier kan därför medföra att vissa krav i gemenskapslagstiftningen inte uppfylls.

Gemenskapslagstiftningen kräver att medlemsstaterna utser behöriga myndigheter för genomförandet av dess föreskrifter. Där är dock upp till medlemsstaterna själva att bestämma hur det hela skall organiseras. Kommissionen är därför inte behörig att ta ställning till fördelningen av behörigheterna inom medlemsstaterna.

Gemenskapslagstiftningen ger medlemsstaterna redskapen för att hantera problemet med illegal avfallshantering. Det är dock nödvändigt att medlemsstaterna inte bara genomför lagstiftningen genom att överföra den till den nationella lagstiftningen, utan också genom att noggrannt övervaka dess tillämpning i praktiken.

(1) EGT L 194, 25.7.1975.

(2) EGT L 78, 26.3.1991.

(3) Commissione europea, Esempi di successo sul compostaggio e la raccolta differenziata, 2000.

(4) ANPA: La raccolta differenziata, aspetti progettuali e gestionali, 1999.

(5) EGT L 194, 25.7.1975.

(6) EGT L 365, 31.12.1994.

(7) EGT L 78, 26.3.1991.

(8) EGT C 365 E, 19.12.2000.