SKRIFTLIG FRÅGA P-2603/99

från Roberta Angelilli (UEN) till kommissionen

(16 december 1999)

Ämne: Italien skjuter upp tillämpningen av ramdirektiv om avfallshantering

I Italien har hittills den så kallade avfallsskatten (Tarsu) beräknats på ett orättmätigt sätt med utgångspunkt i bostädernas yta och inte, vilket vore mer rättvist, med utgångspunkt i antalet boende i bostäderna. Regeringen skulle ha ändrat lagstiftningen i år, men under debatten om budgetförslaget beslöt den att lägga fram ett ändringsförslag i syfte att skjuta upp ändringen ytterligare ett år. Redan förra året fattades ett beslut om skjuta upp ikraftträdandet av den nya avfallslagen, med den motiveringen att de lokala myndigheterna inte var tillräckligt förberedda.

Det så kallade Ronchi-beslutet, som innebär ett införlivande av direktiven 91/156/EEG(1) och 94/62/EG(2) tillämpas alltså inte i Italien för närvarande, utom i ytterst liten utsträckning, trots lagarna av den 8 november 1997 och de två lagarna av den 5 februari och den 1 april 1998, vilka inte heller verkar innebära ett fullständigt införlivande av ovannämnda direktiv.

Följden av denna ytterligare fördröjning blir att det saknas en seriös politisk ram för avfallshantering, men också att skatt beräknas på ett orättvist sätt, utifrån kriterier som inte kan stödjas och som innebär att många äldre medborgare med sämre ekonomi missgynnas eftersom äldre ofta bor ensamma i stora hus som de äger. Det är också orättvist att företag med affärsverksamhet som endast alstrar lite avfall skall betala lika mycket som de som står för stora mängder avfall (exempelvis en klädaffär och en restaurang).

Därför ber jag kommissionen ange

1. om det har vidtagits åtgärder gentemot Italien på grund av den ofullständiga tillämpningen av ovannämnda direktiv,

2. ifall kommissionen anser att beslutet om ytterligare uppskjutande inte placerar Italien utanför gemenskapens direktiv och politik på avfallsområdet,

3. om den inte anser att det vore lämpligt att vända sig till de behöriga myndigheterna för att förhindra att beslutet om ytterligare uppskjutande placerar Italien ännu längre från gemenskapens avfallspolitik,

4. och ge en allmän åsikt i denna fråga.

(1) EGT L 78, 26.3.1991, s. 32.

(2) EGT L 365, 31.12.1994, s. 10.

Svar från Margot Wallström på kommissionens vägnar

(20 januari 2000)

Parlamentsledamoten kritiserar en ny ändring av dekret nr. 22 av den 5 februari 1997 om avfall, som införlivar rådets direktiv 75/442/EEG av den 15 juli 1975 om avfall(1), ändrat genom 91/156/EEG, 91/689/EEG av den 12 december 1991 om farligt avfall(2), och Europaparlamentets och rådets direktiv 94/62/EG av den 20 december 1994 om förpackningar och förpackningsavfall. Kritiken grundar sig på att det återigen skulle ske en försening av antagandet av ändringarna av de kriterier som skall användas vid uträkningen av hur hög avfallsskatt som skall betalas i Italien. För närvarande

beräknas skatten på basis av ytan hos de berörda kommersiella enheterna, vilket innebär att ensamstående bestraffas och verksamheter som ger upphov till små avfallsmängder, men som förfogar över stora ytor. I enlighet med den ursprungliga versionen av dekret nr. 22 av den 5 februari 1997 skulle nya kriterier som anpassar skatten till hur mycket avfall som genereras ha antagits från och med den 1 januari 1999.

De förhållande som parlamentsledamoten nämner kan omfattas av bestämmelserna i artikel 15 i direktiv 75/442/EEG, ändrat genom direktiv 91/156/EEG (nedan kallat direktivet). I den artikeln sägs att, i enlighet med principen förorenaren betalar skall kostnaden för bortskaffande av avfall belasta den innehavare som låter en insamlare eller ett företag som avses i artikel 9 hantera avfallet, och/eller de tidigare innehavarna eller tillverkaren av den produkt från vilken avfallet härrör. Kommissionen anser att, i enlighet med aktuell italiensk lagstiftning, kostnaden för bortskaffande av avfall belastar innehavaren som låter en insamlare hantera avfallet. Detta överensstämmer med artikel 15.

Kommissionen anser även att ovanstående kriterium kan leda till orimligheter bland förorenarna när det gäller hur mycket som skall betalas i förhållande till hur mycket avfall de producerar. Kommissionen anser i synnerhet att det sätt på vilket Italien förmår medborgarna att betala för sitt avfall inte fungerar som incitament för att förhindra uppkomst av avfall och därför inte överensstämmer med 1996 års revidering av gemenskapens strategi för avfallshantering(3). Att se till att medborgarna betalar för avfallet i förhållande till hur mycket avfall de producerar är ett effektivt sätt att bidra till att avfallsmängderna minskar. På grundval av de uppgifter parlamentsledamoten lämnat framgår det dock inte att det italienska tillvägagångssättet skulle innebära någon överträdelse av artikel 15 i direktivet.

De överträdelseförfaranden som för närvarande pågår mot Italien för att de inte uppfyller de direktiv parlamentsledamoten nämner, rör rapportplikten i enlighet med artikel 8.3 i direktiv 91/689/EEG och artikel 12 i direktiv 75/442/EEG, ändrat genom direktiv 91/156/EEG, skyldigheten att upprätta avfallsplaner (i enlighet med rådets direktiv 75/442/EEG om avfall, ändrat genom 91/156/EEG, 91/689/EEG om farligt avfall, och 94/62/EG om förpackningar och förpackningsavfall), tillämpningen av avfallsregleringssystemet i fråga om livsmedelsavfall på regional nivå (i enlighet med direktiv 75/442/EEG om avfall, ändrat genom direktiv 91/156/EEG, och kraven för undantag för företag som materialåtervinner farligt avfall (i enlighet med direktiv 91/689/EEG om farligt avfall).

(1) EGT L 194, 25.7.1975.

(2) EGT L 377, 31.12.1991.

(3) KOM(96) 399 slutlig.