SKRIFTLIG FRÅGA E-2425/01

från Erik Meijer (GUE/NGL) till kommissionen

(4 september 2001)

Ämne: Sjukförsäkringarnas uteslutningsklausuler som leder till svårförsäkrade befolkningsgrupper

I Nederländerna har privata sjukförsäkringsgivare acceptansplikt sedan 1998. Det betyder att personer som bor i Nederländerna måste accepteras om de uppfyller vissa förutsättningar.

Sedan 1971 finns det för arbetstagare en EU-förordning som ger arbetstagare som flyttar till en medlemsstat tillträdesrätt till ett sjukförsäkringssystem på samma villkor som invånarna i det aktuella landet (förordning (EEG) nr 1408/71(1)).

För personer som flyttar till en annan medlemsstat och är hänvisade till en privat sjukförsäkring finns ingen motsvarande bestämmelse. Därför kommer de ofta i kontakt med uteslutningsklausuler med vilka försäkringsgivarna t.ex. på grundval av en persons sjukdomshistoria på förhand utesluter framtida risker. Det rör sig ofta om risker som en medborgare med hänsyn till de ytterst kostsamma moderna behandlingarna inte har råd att ta.

1. Känner kommissionen till dessa omständigheter?

2. Anser kommissionen att varje medborgare som bosätter sig i en annan medlemsstat inom Europeiska unionen i princip har rätt till sjukvård på en acceptabel miniminivå, och att uteslutningsklausuler inte hör hemma i sådana sammanhang?

3. Hur många människor löper risken att förbli (delvis) oförsäkrade på grund av att det saknas acceptansplikt för privata försäkringsgivare?

4. Vet kommissionen hur situationen för närvarande ser ut i de olika medlemsstaterna? Om så inte är fallet, är man då beredd att undersöka läget? Om man känner till situationen, är man då beredd att ge insyn i denna?

5. Har kommissionen förberett bestämmelser för att se till att ingen enda grupp invånare i EU:s medlemsstater oavsett inkomst, yrke eller nationalitet i framtiden kan vägras tillträde till en normal sjukförsäkring? Om så inte är fallet, vilka skäl har kommissionen att skjuta sådana bestämmelser på framtiden eller försumma dem helt?

(1) EGT L 149, 5.7.1971, s. 2.

Svar från Anna Diamantopoulou på kommissionens vägnar

(25 oktober 2001)

1. och 2. Parlamentsledamotens frågor ger uttryck för samma oro som Europaparlamentet redan framfört i sin resolution om tilläggssjukförsäkringar(1), som antogs den 15 november 2000. I denna ges en översikt av situationen när det gäller systemen för tilläggssjukförsäkring, och det betonas med rätta att de statliga eller lagstadgade sjukförsäkringssystemen, som omfattas av rådets förordning (EEG) nr 1408/71 av den 14 juni 1971 om tillämpningen av systemen för social trygghet när anställda, egenföretagare eller deras familjer flyttar inom gemenskapen(2), i de flesta medlemsstater ger en mycket bred täckning när det gäller hälso- och sjukvård. I rapporten ställs den befogade frågan hur dessa tilläggssjukförsäkringar ändå kan påverka tillgången till hälso- och sjukvård, och framför allt vilka hinder för personers och tjänsters fria rörlighet som de mycket stora skillnaderna mellan systemen kan ge upphov till.

3. och 4. Kommissionen välkomnade parlamentets initiativ och åtog sig att göra en noggrann genomgång av situationen för att kunna bilda sig en bättre uppfattning om olikheterna och den komplicerade karaktären hos de olika systemen. En undersökning av systemen för tilläggssjukförsäkring i gemenskapen inleddes sålunda och pågår för närvarande.

5. Undersökningsresultaten väntas i december 2001 och kommer att offentliggöras i början av 2002. De kommer att ligga till grund för alla nya initiativ från kommissionens sida på detta område och kommer framför allt att göra det möjligt att inleda diskussioner med samtliga berörda parter.

(1) 2000/2009 (INI) PE 286 239.

(2) EGT L 149, 5.7.1971.