SKRIFTLIG FRÅGA E-2329/00

från Daniel Hannan (PPE-DE) till kommissionen

(11 juli 2000)

Ämne: Den gemensamma fiskeripolitiken

Varför tillämpas inte den gemensamma fiskeripolitiken i samma utsträckning i Östersjön som i Nordsjön och knappast alls i Medelhavet?

Kan kommissionen mot bakgrund av utvidgningsprocessen garantera att de länder som går med i EU kommer att omfattas av principen om historiskt tillträde till Nordsjön? Om inte: hur många fartyg kan då tänkas börja fiska i dessa vatten?

I vilken utsträckning kommer a) sex- och tolvmilsgränserna och b) kvoterna att gälla för 1. Svarta havet, 2. södra och östra Medelhavet och 3. östra delen av Östersjön?

Svar från Franz Fischler på kommissionens vägnar

(28 juli 2000)

Kommissionen vill påpeka att den gemensamma fiskeripolitiken gäller i samma utsträckning i Östersjön som i Nordsjön. Man bör emellertid komma ihåg att de globala fiskevillkoren för dessa två områden är olika: för det första på grund av att Östersjön i motsats till Nordsjön lyder under en regional fiskeriorganisation som gemenskapen är medlem av, nämligen Internationella fiskerikommissionen för Östersjön (IBSFC), och för det andra på grund av att Östersjön inte har internationellt vatten och gränsar till ett antal kuststater som inte är medlemsstater (Estland, Lettland, Litauen, Polen och Ryssland). Med avseende på några av dessa kuststater regleras vissa fiskevillkor genom bilaterala fiskeavtal med gemenskapen.

Det faktum att den gemensamma fiskeripolitiken inte fullt ut gäller för Medelhavet beror på vissa speciella egenskaper för området och dess marina fiske. Kustmedlemsstaternas territorial vatten är fortfarande begränsade och, till skillnad från Östersjön faller större delen av Medelhavets yta under kategorin internationellt vatten som lyder under internationell förvaltning. Där finns också en stor mångfald arter, ett stort antal små fiskefartyg som landar i många stora och små fiskehamnar, och praktiskt taget all fisk som fångas i Medelhavet är avsedd som livsmedel.

Angående utvidgningen och tillträdet till Nordsjön har samtliga kandidatländer förklarat att de godtar gemenskapslagstiftningen, i vilken principen om relativ stabilitet ingår. Enligt denna princip får medlemsstaterna endast tillträde till fiskeresurserna om de tidigare har bedrivit fiske efter de berörda bestånden på grundval av erkända rättigheter. Till skillnad från förhållandena i Östersjön kan inget av kandidatländerna uppvisa någon sådan tradition för Nordsjön.

Med avseende på i vilken utsträckning Svarta havet, södra och östra Medelhavet och östra Östersjön kommer att bli föremål för begränsningarna om sex och tolv sjömil, kan noteras att bestämningen av ovannämnda maritima gränser lyder under de berörda kuststaternas och inte gemenskapens behörighet. Beträffande kvoter har östra delen av Östersjön redan fastställda kvoter. Med undantag för tonfiskfiske tillämpas inte total tillåten fångstmängd (TAC) och kvotsystem i Medelhavet, inte ens på nationell nivå, eftersom det anses svårt att tillämpa en metod för en enskild art på det fiske efter en mångfald olika arter som bedrivs där. Detta förhållande kommer sannolikt inte att ändras inom en snar framtid utom kanske med undantag för svärdfiskfiske. Beslut om införande av kvoter för Svarta havet, där Rumänien, Bulgarien och Turkiet är kuststater, kan komma att fattas efter en grundlig undersökning av de specifika förhållanden som råder i Svarta havet och den internationella lag som gäller för detta område.