SKRIFTLIG FRÅGA E-2564/99

från Bart Staes (Verts/ALE) till kommissionen

(11 januari 2000)

Ämne: Erkännande av examensbevis för tandtekniker enligt direktiven 89/48/EEG och 92/51/EEG

Tandtekniker som arbetar med tandproteser i olika stadier allt från måttagning till isättning och som dessutom har genomgått en extra klinisk utbildning har olika benämningar i medlemsstaterna. I Belgien kallas de tandprothesist-denturist, i Nederländerna tandprotheticus, I Danmark och Förenade kungariket kliniska tandtekniker, i Frankrike denturologiste. Den internationella yrkessammanslutningen håller sig till denturist-denturologist.

Med tanke på den ökande rörligheten inom EU är det viktigt att kunna fastställa huruvida den yrkesutbildning som i olika länder leder till tandteknikeryrket faller under direktiven 89/48/EEG (1) och 92/51/EEG (2), som inrättar en generell ordning för erkännande av examensbevis över behörighetsgivande högre utbildning som omfattar minst tre år. Samtidigt är det viktigast att veta vilket förhållandet är mellan praktiserande tandtekniker och tandläkare. Vissa medlemsstater ger tandläkare monopol på alla behandlingar som utförs i munnen, sålunda även icke-medicinska arbeten som tekniska och kliniska behandlingar. I andra medlemsstater får tandteknikerna däremot sätta i proteser utan ingripande från tandläkare. Däremellan finns lagstiftning som ger tandtekniker rätt att sätta i en protes efter det att patienten har fått en remiss från sin tandläkare. Det är tydligt att lagstiftningen på detta område inte alls är harmoniserad.

Kan kommissionen besvara följande frågor:

1. Hur ser läget ut när det gäller erkännandet av de utbildningar i de femton medlemsstaterna som leder fram till tandteknikeryrket?

2. Hur ser förhållandet mellan tandläkare och tandtekniker ut i de femton medlemsstaterna?

3. Hur ställer sig kommissionen till ett initiativ som gör det möjligt för tandtekniker, eventuellt i samarbete med tandläkare, att helt oberoende i praktisera sitt yrke?

4. Även om en tandteknikerutbildning kan godkännas och anses ha uppfyllt villkoren i direktiven 89/48/EEG och 92/51/EEG, kan kommissionen verkligen gå med på att det finns eller planeras nationell lagstiftning som gör det svårt för denna yrkesgrupp att lagligt utöva sitt yrke? Kan kommissionen gå med på att medicinskt utbildade personer (tandläkare) tilldelas en monopolställning när det gäller att utföra icke-medicinska behandlingar, dvs. kliniska och tekniska behandlingar? Anser kommissionen att det faktum att en särskild yrkesgrupp ges en monopolställning när det gäller utförandet av vissa behandlingar( arbete som utförs i munnen) strider mot gemenskapslagstiftningen? Om ja, vilka åtgärder tänker kommissionen vidta? Om nej, vilka argument har kommissionen?

(1) EGT C 19, 24.1.1989, s. 16.

(2) EGT C 209, 24.7.1992, s. 25.

Svar från Frederik Bolkestein på kommissionens vägnar

(7 februari 2000)

Till att börja med framgår det av kommissionens svar på den skriftliga frågan E-3073/95(1) från Florus Wijsenbeek att yrket som tandtekniker aldrig harmoniserats på gemenskapsnivå, och därför är medlemsstaterna ensamt behöriga i fråga om detta yrkes eventuella rättsliga särställning. Detta gäller såväl förutsättningarna för utbildning i och tillgång till yrket som för villkoren för att utöva yrket, bl.a. i fråga om yrkets verksamhetsområde där arbete i munnen kan men inte måste ingå.

Eftersom det inte finns ett särskilt gemenskapsdirektiv för detta yrke, grundas erkännandet mellan medlemsstaterna av de kvalifikationer som krävs för tillträde till yrket på rådets direktiv 89/48/EEG av den 21 december 1988 om en generell ordning för erkännande av examensbevis över behörighetsgivande högre utbildning som omfattar minst tre års studier(2) och på rådets direktiv 92/51/EEG av den 18 juni 1992 om en andra generell ordning för erkännande av behörighetsgivande högre utbildning, en ordning som kompletterar den som föreskrivs i direktiv 89/48/EEG(3). Den ordning som anges i direktiven är tillämplig när yrket ifråga är reglerat i den mottagande medlemsstaten, dvs. när det enligt nationella lagar eller andra författningar direkt eller indirekt krävs ett examensbevis för tillträdet till yrket eller utövandet av det. När erkännandet väl är utfärdat lyder den berörde yrkesutövaren under samma regler (bl.a. i fråga om verksamhetsområde) som medborgarna i den mottagande medlemsstaten. Av denna anledning och eftersom utbildningsinnehållet inte samordnas i de två direktiven kan man inte tala om att ett yrke uppfyller villkoren i direktiven. Antingen är det aktuella yrket reglerat i den bemärkelse som avses i direktiven (89/48/EEG eller 92/51/EEG, beroende på utbildningens nivå) eller också är det inte det. Om yrket inte är reglerat, får det utövas fritt (dvs. utan krav på kvalifikationer) eller också är det förbehållet andra yrkesutövare (se nedan).

I direktiven 89/48/EEG och 92/51/EEG åläggs kommissionen ingen skyldighet att utföra ingående undersökningar av alla de yrken som direktiven kan vara tillämpliga på. Därför har kommissionen inga utförliga uppgifter om detta yrke, särskilt inte om förhållandet mellan tandläkare och tandtekniker. Enligt de uppgifter kommissionen förfogar över har dock yrket tandtekniker (med ett verksamhetsområde som omfattar arbete i munnen) särskild rättslig ställning i Danmark, Spanien, Nederländerna och Finland.

Mot bakgrund av vad som ovan anförts är det inte kommissionens sak att uttala sig om eventuella initiativ för att låta tandtekniker utöva sitt yrke fullständigt oberoende, eventuellt i samarbete med en tandläkare. Det är inte heller kommissionens sak att ta ett sådant initiativ.

Eftersom yrket inte är harmoniserat på gemenskapsnivå är medlemsstaterna ensamt behöriga i frågan, vilket innebär att medlemsstaterna utan problem kan förbehålla en viss verksamhet (t.ex. arbete i munnen) för andra yrkesutövare, i detta fall tandläkare. När det gäller utövande av icke harmoniserad medicinsk verksamhet strider ett sådant förbehåll inte mot gemenskapsrätten, sådan den tolkats i domstolens dom av den 3 oktober 1990 i mål C-61/89, Bouchoucha(4).

När det slutligen gäller huruvida gemenskapens konkurrensregler är tillämpliga på vissa medlemsstaters beviljande av en monopolställning till en viss grupp yrkesutövare i fråga om arbete i munnen, är reglerna inte tillämpliga utom i det tämligen osannolika fallet där de som innehar monopolet uppenbarligen inte klarar av att tillfredsställa efterfrågan på tjänsterna, vilket var fallet i mål C-41/90, Höfner(5). Kommissionen förfogar inte över några uppgifter som ger vid handen att så skulle vara fallet i fråga om denna tjänst.

(1) EGT C 79, 18.3.1996.

(2) EGT L 19, 24.1.1989.

(3) EGT L 209, 24.7.1992.

(4) ECR 1990, s. I-3551.

(5) ECR 1991, s. I-1979.