SKRIFTLIG FRÅGA E-0109/99

från Ernesto Caccavale (UPE) till kommissionen

(2 februari 1999)

Angående: Olagliga avgifter införda av italienska banker efter eurons ikraftträdande

Kommissionen antog den 23 april 1998 tre rekommendationer om euron. I en av dessa, som rörde bankernas konverteringskostnader, fastställdes att växlingstransaktioner mellan europeiska valutor, konvertering av inkommande och utgående betalningar samt konvertering till euro av löpande konton i nationell valuta i slutet av övergångsperioden, skulle vara helt kostnadsfritt.

Bara några dagar efter det att euron trätt ikraft - något som gemensamt firades som en milstolpe på vägen mot genomförandet av den europeiska gemensamma marknaden och understöddes av ihärdiga upplysnings- och informationskampanjer - har det kommit fram att de italienska bankerna och vissa europeiska banker fortsätter att låta sina kunder betala avgifter för växlingstransaktioner, i Italien mellan 5 000 och 10 000 lire, och en viss procent på det växlade beloppet. Detta sker stick i stäv med ett gemensamt åtagande som kreditinstituten tidigare gjort att inte ta ut några avgifter för växlingstransaktioner mellan de nationella valutorna inom euroområdet.

Oegentligheter har även uppdagats vad gäller gränsöverskridande betalningar och transaktioner som fortsätter att utföras avvikande från nationella betalningar eftersom de medför extrakostnader.

För att bevara den allmänna optimism som rått de första dagarna är det viktigt att det inte är konsumenterna som belastas med de kostnader som övergången till euro innebär.

Kan kommissionen, mot denna bakgrund,

- bestyrka att ovannämnda avgifter fortfarande tas ut och eventuellt ange om detta inte utgör en klar överträdelse av gemenskapsbestämmelserna för den gemensamma marknaden?

- undersöka om inte bankernas agerande strider mot Romfördraget i fråga om de avtal, hemliga överenskommelser eller gemensamma praxis och missbruk av dominerande ställning, som innebär direkt överträdelse av konkurrensreglerna?

- slutligen ange om den inte anser att konsumenternas rättigheter har kränkts och att den därför så snart som möjligt bör vidta lämpliga åtgärder?

Svar från Mario Monti på kommissionens vägnar

(29 mars 1999)

Genom kommissionens rekommendation 98/286/EG av den 23 april 1998 om bankavgifter för omräkning till euro(1) anges en norm för god praxis som huvudsakligen omfattar omräkning av pengar från de nationella valutaenheterna till euroenheten och omvänt. I detta avseende anges genom artikel 2 i rekommendationen att omräkning av in- och utbetalningar samt redenominering av konton från den nationella valutaenheten till euroenheten bör vara avgiftsfria.

Normen för god praxis omfattar dock inte växlingstransaktioner mellan euroområdets olika valutaenheter (sedlar och mynt). I detta avseende anges i rekommendationen endast en allmän skyldighet att ge tydlig information. Under övergångsperioden bör bankerna tillämpa de officiella omräkningskurserna och skilt från dessa ange alla avgifter som tas ut för dessa transaktioner. Det är först från och med den 1 januari 2002 som bankerna under vissa förutsättningar avgiftsfritt måste utföra växlingstransaktioner (dvs. det gäller endast deras kunder, för "hushållsbelopp" och från den nationella valutaenheten till euroenheten).

Innan euron infördes var det möjligt för bankerna att, åtminstone delvis, dölja avgifter för tjänster såsom sedelväxling i den (rörliga) växelkurs som tillämpades. Bankerna kunde med andra ord låta kunderna betala skillnaden, eller "spreaden", mellan deras köp- och säljkurs för en valuta. Tillämpningen av en "spread" var ett dolt sätt att ta betalt som kommissionen länge har uppmanat bankerna att upphöra med.

I och med införandet av euron kan bankerna inte längre räkna in sina avgifter inom en "växelkursspread" för transaktioner som omfattar de deltagande medlemsstaternas valutaenheter. Detta beror på det grundläggande kravet att de låsta omräkningskurserna skall tillämpas för alla omräkningar och växlingar mellan de deltagande medlemsstaternas valutaenheter.

Från och med början av övergångsperioden ger därför bankerna i gemenskapen specifik information om avgifterna för växlingstransaktioner. Denna nya praxis har visat att det råder en förvånande hög avgiftsnivå som förståeligt nog har lett till starka reaktioner bland den europeiska allmänheten och till misstankar om att bankerna försöker kompensera förlorade intäkter från växlingstransaktioner genom att höja avgifterna för dessa. Dessutom var det aldrig växelkursrisken, som inte längre existerar mellan euroområdets valutaenheter, som motiverade den största delen av de avgifter som är förknippade med växlingstransaktioner. Enligt tillgänglig information stod växelkursrisken för ca 20 % av dessa avgifter, vilka huvudsakligen beror på hanteringskostnader och fasta kostnader (transportkostnader för stora kvantiteter utländsk valuta och den arbetskraftsintensiva karaktären för dessa transaktioner som inte lämpar sig för bankautomater).

Kommissionen förväntar sig dock att avgifterna för växelkurstransaktioner mellan euroområdets valutaenheter kommer att minska under övergångsperioden, eftersom växelkursrisken mellan dessa valutaenheter inte längre existerar.

Även om den praxis som de italienska bankerna tillämpar vid växlingstransaktioner kan vara berättigad riskerar den att undergräva konsumenternas förtroende för den gemensamma valutan och äventyra allmänhetens stöd för detta projekt. I enlighet med vad kommissionen betonade i sitt brev till de viktigaste europeiska bankförbunden i januari 1999 anser den att det är av den största betydelse att allmänhetens förtroende för införandet av euron och hela banksystemets trovärdighet inte undergrävs av att finansiella institut gör oberättigade vinster på ökade avgifter för transaktioner mellan euroområdets tidigare nationella valutor.

Den 5 februari 1999 utfärdade kommissionen ett pressmeddelande i vilket bankerna uppmanades att offentliggöra uppgifter om förändringarna av den totala avgiftsnivån (före och efter införandet av euron) för växling av sedlar från euroområdet och för gränsöverskridande checker, överföringar och kortbetalningar. Bankerna i euroområdet ombads att lämna in en lägesrapport till kommissionen före den 31 mars 1999 via sina sammanslutningar på europeisk nivå.

I pressmeddelandet uppmanades även användarna av finansiella tjänster att meddela kommissionen eventuella fall då bankerna inte iakttar den rättsliga ramen för euron eller kommissionens rekommendation om tydlig information om bankavgifter. För detta ändamål har det upprättats en särskild e-post- och faxservice. Kommissionen kommer att analysera den information som kommer in och vidta lämpliga åtgärder i syfte att förhindra eventuella överträdelser av konsumenternas rättigheter.

Kommissionen överväger dessutom att genomföra en undersökning av bankernas avgiftspraxis i gemenskapen före och efter införandet av euron beträffande växling av sedlar från euroområdet samt i fråga om andra gränsöverskridande transaktioner (checker, överföringar och betalkort).

Att gränsöverskridande kreditöverföringar fortfarande är dyrare än motsvarande inhemska transaktioner är inte orimligt och har heller inget direkt samband med införandet av euron. Det är mer komplicerat att utföra gränsöverskridande kreditöverföringar än inhemska dito och kostnaderna är därför högre. Detta beror på bristen på effektiva strukturer för dessa betalningar och på beroendet av korrespondentbanker. I de flesta medlemsstater är däremot de inhemska kreditöverföringssystemen automatiserade och utförs genom clearingsystem genom vilka de inhemska kreditinstituten är sammankopplade. Efter införandet av euron kommer dock medborgarna inte längre att förstå varför de rådande avgifterna för gränsöverskridande överföringar skall fortsätta att vara mycket högre än för inhemska betalningar. Det krävs därför en gemensam ansträngning från alla berörda parter (banker, medlemsstater och kommissionen) för att få dem att minska.

Kommissionen kommer under våren 1999 att offentliggöra ett meddelande om framtiden för betalningssystemen inom den inre marknaden, vilket kommer att utgöra grunden för en övergripande politik i syfte att uppnå målet att skapa ett enda betalningsområde. Meddelandet kommer att innehålla en granskning av de befintliga hindren för gränsöverskridande betalningar samt förslag till konkreta åtgärder för att minska dessa hinder. Kommissionen kommer i synnerhet att öka trycket på bankerna i gemenskapen att så snart som möjligt upprätta effektivare sammankopplingar mellan de nationella detaljistbetalningssystemen.

Slutligen, vad avser hemliga överenskommelser och samordnade förfaranden, har kommissionen nyligen inlett undersökningar av eventuella överträdelser av konkurrensreglerna från bankernas sida. Kommissionen kommer inte att tveka att ingripa om överträdelser kan påvisas.

(1) EGT L 130, 1.5.1998.