ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
SKRIFTLIG FRÅGA E-3636/97 från Luciano Vecchi (PSE) till kommissionen (13 november 1997)

Ämne: Krav på garantier för tillgång till sysselsättningsinitiativ i Spanien

Såsom redan har påpekats i föregående frågor har de italienska myndigheternas beslut att förplikta icke-kommersiella företag att teckna borgensförbindelser med en bank för att få tillgång till sysselsättningsinitiativ, visat sig vara kostsamt och bestraffande för organisationer med uppenbara svårigheter att visa upp egna finansiella garantier.

Kan kommissionen, mot bakgrund av kännedomen om att dessa bestämmelser varierar från en medlemsstat till en annan, ange om icke-kommersiella företag (och i allmänhet företag inom den sociala ekonomin) i Spanien måste tillhandahålla finansiella garantier eller bankgarantier och, om så är fallet, på vilka villkor?

Gemensamt svar på de skriftliga frågorna E-3624/97, E-3625/97, E-3626/97, E-3627/97, E-3628/97, E-3629/97, E-3630/97, E-3631/97, E-3632/97, E-3633/97, E-3634/97, E-3635/97, E-3636/97 och E-3637/97 ingivna av Christos Papoutsis för kommissionen (30 januari 1998)

Kommissionen förfogar inte över någon information om att ideella organisationer enligt medlemsstaterna är skyldiga att lämna en bankgaranti för att erhålla finansiering genom gemenskapens olika program. Detta område omfattas av den nationella lagstiftningen.

När det gäller beviljande av bidrag inom ramen för initiativet Sysselsättning, åligger det de nationella myndigheter som sluter avtal med projektens initiativtagare att begära bankgarantier enligt gällande nationella regler. I Grekland, Portugal, Spanien, Tyskland och Österrike är normalt inte eventuella initiativtagare tvungna att lämna sådana garantier för att komma i fråga för initiativet Sysselsättning.

Om det är riktigt att en bankgaranti kan leda till en extra kostnad, särskilt för de företag som är verksamma inom den sociala ekonomin, så är det inte desto mindre riktigt att denna garanti är nödvändig när följderna av ett bristfälligt genomförande av en avtalsenlig skyldighet skulle kunna medföra att de medel som gäldenären ställt till förfogande överskrids.

Enligt budgetförordningen av den 21 december 1977 om Europeiska gemenskapernas allmänna budget ((EGT L 356, 31.12.1977. )), med senare ändringar ((EGT L 240, 7.6.1995. )), skall avtalsparten lämna ett garantibelopp då mycket viktiga avtal sluts eller då bidrag beviljas för genomförande av projekt för betydande belopp. Emellertid berörs de flesta företag med social målsättning sällan av denna skyldighet eftersom de senares projektförslag brukar vara av mindre omfattning.
SKRIFTLIG FRÅGA E-3735/97 från Yves Verwaerde (PPE) till kommissionen (21 november 1997)

Ämne: JEM-programmet

Jag skulle vilja att kommissionen gav mig en första utvärdering av JEM-programmet (Junior EU-ASEAN Managers Exchange Programme) som omfattade

1. antalet kandidater som deltagit i utbytet mellan Europeiska unionen och de asiatiska länderna sedan programmet kom till,

2. antalet företag som tagit emot deltagare samt företagens verksamhetsområden.

Svar från Manuel Marín på kommissionens vägnar (12 december 1997)

JEM-programmet (utbytesprogram för yngre tjänstemän mellan EU och ASEAN) inrättades under 1996 och fungerade fullt ut i november 1996. Genom programmet ges företag i de bägge regionerna möjlighet att ta emot yngre tjänstemän från den andra regionen för ett ömsesidigt utbyte av yrkesmässiga och kulturella erfarenheter.

Sedan november 1996 har tre grupper av yngre tjänstemän från Asien (14, 17 respektive 10 deltagare) tagits emot av 19 europeiska företag i 6 medlemsstater inom sektorerna handel och distribution, transporter och elektroniksystem samt energi och miljö. Man planerar även att i januari-februari 1998 sända ungefär 15 yngre europeiska tjänstemän till Asien och 15 yngre asiatiska tjänstemän till Europa i syfte att studera sektorerna distribution och mikroelektronik i Asien och distribution, media och banker i Europa.

Programmets första verksamhetsår har gett utmärkta resultat och de företag och yngre tjänstemän som deltagit har varit mycket nöjda. Kommissionen har dessutom gett en oberoende konsult i uppdrag att genomföra en första utvärdering på denna grundval.
SKRIFTLIG FRÅGA E-3762/97 från Allan Macartney (ARE) till kommissionen (21 november 1997)

Ämne: Bortskaffning av OP:s tvättvätska för får och förorening av grundvattnet

Vilka åtgärder, om några, vidtar eller har Europeiska kommissionen med hänvisning till skrivelse P 1242/90 (GD XI) vidtagit mot Förenade kungariket för överträdelser av grundvattendirektivet?

Och framför allt, har det vidtagits några åtgärder avseende i synnerhet Skottland och användningen av OP:s tvättvätska för får, som lett till att grundvattnet förorenats?

Svar från Ritt Bjerregaard på kommissionens vägnar (15 januari 1998)

Klagomålet som kommissionen registrerat under nummer P1242/90 har följts upp under referensnummer 90/5242. Efter ytterligare brevväxling med Förenade kungariket i enlighet med artikel 169 i EG-fördraget har kommissionen beslutat att ett motiverat yttrande skall skickas till Förenade kungariket. Detta beslut håller för närvarande på att verkställas.

Kommissionen anser att överföringen till nationell lagstiftning i Förenade kungariket (även omfattande Skottland) av direktiv 80/68/EEG om skydd för grundvatten mot förorening genom vissa farliga ämnen ((EGT L 20, 26.1.1980. )) är otillräcklig, i synnerhet beroende på att förhandsgodkännande och undersökning av avfall inte krävs för alla situationer som anges i direktivet. Enligt kommissionen verkar det också som om de krav i direktivet som rör hantering av tvättvätska för får (gäller även Skottland) inte har följts i tillräcklig utsträckning.
SKRIFTLIG FRÅGA E-3728/97 från Daniel Varela Suanzes-Carpegna (PPE) till kommissionen (21 november 1997)

Ämne: Allmänna preferenssystemet - Andinska gemenskapen och Centralamerikanska gemensamma marknaden - bedrägerier och garantier

Gemenskapsföretag beskylls för bedrägerier som har uppdagats i ursprungscertifikat för import av tonfisk med ursprung i tredje länder, såsom Colombia och Costa Rica.

Varför belastas importföretagen med denna olaglighet, med beaktande av att de exporterande ländernas regeringar anses representera kommissionen och att det är dessa länder som utfärdar nämnda certifikat, som t.o.m. utfärdas på officiellt papper? Importföretagen handlar i god tro och antar att de dokument som ett officiellt organ i ett land utfärdar är korrekta.

Anser inte kommissionen detta vara orättvist?

Varför behandlar å andra sidan inte samtliga regeringar inom gemenskapen denna fråga på samma sätt i de fall deras företag drabbas? Medan vissa regeringar inte kräver garantier för denna import så länge som undersökningen inte är genomförd, kräver andra garantier och försätter sålunda sina företag i en klart underlägsen ställning gentemot konkurrenterna.

Svar från Mario Monti på kommissionens vägnar (18 februari 1998)

Parlamentsledamotens fråga rör det omfattande problemet med hur förmånsordningarna fungerar. Kommissionen påpekar att den i slutet av juli 1997 antog ett meddelande ((KOM(97) 402 slutlig. )) till rådet och parlamentet i detta avseende.

I meddelandet läggs klara lösningar fram på de särskilda problemen med god tro och samordning av medlemsstaternas verksamhet avseende uppbörd av tull. Vad gäller ¨god tro¨ måste kommissionen givetvis följa domstolens slutsatser, nämligen att tillit till ett ursprungscertifikats giltighet normalt inte ger något skydd. Detta innebär att denna giltighet kan bestridas om till exempel de varor som ursprungsintyget avser inte har erhållits i enlighet med ursprungskriterierna. På samma sätt måste det vara möjligt att bestrida giltigheten, oberoende av graden av tillförlitlighet hos de myndigheter som utfärdar ursprungsintyg i ett tredje land, om bedrägerier sker efter det att ursprungsintyget utfärdats (till exempel uppvisande för import till gemenskapen av en annan vara än den som exporterats). För domstolen ((Mål Van Gend & Loos NV - förenade målen 98 och 230/83; Europeiska gemenskapernas domstols dom av den 13 november 1984. Se även mål Faroe Seafood Co. Ltd - förenade målen C-153/94 och C-204/94 - dom av den 14 maj 1997. )) innebär bland annat samtliga dessa aspekter normal affärsrisk.

Bristerna i den önskvärda samordningen mellan medlemsstaternas åtgärder beror på att det inte finns någon enhetlig tullförvaltning i gemenskapen. Kommissionen kommer att göra ansträngningar för att förbättra situationen antingen inom ramen för ett övergripande instrument eller inom ramen för Europaparlamentets och rådets beslut nr 210/97/EG av den 19 december 1996 om antagandet av ett åtgärdsprogram för tullfrågor i gemenskapen (¨Tull 2000¨) ((EGT L 33, 4.2.1997. )).
SKRIFTLIG FRÅGA E-3480/97 från Panayotis Lambrias (PPE) till kommissionen (31 oktober 1997)

Ämne: Tillämpning av gemenskapsrätten

Som framgår av 1996 års rapport om kontroll av tillämpningen av gemenskapsrätten har kommissionens ¨paketmöten¨ för att komma fram till paketlösningar med medlemsstaterna lett till att man funnit lösningar i 42 % av de fall som tagits upp. Mot bakgrund av att denna åtgärd är av rent politisk karaktär och innebär betydande utgifter och arbete för kommissionen, EG-domstolen och medlemsstaterna tillfrågas kommissionen:

1. Har kommissionen för avsikt att systematisera dessa möten och att anordna dem oftare?

2. Hur många ¨paketmöten¨ planeras inför 1998, så att det finns möjlighet till mer omfattande förberedelser?

3. Förfogar kommissionen över tillräckligt många jurister inom sina enheter, särskilt inom områdena för miljö och medborgerliga fri- och rättigheter?

Svar från Jacques Santer på kommissionens vägnar (10 december 1997)

1. Kommissionen ordnar regelbundet ¨paketmöten¨ med de nationella förvaltningarna. Vid mötena behandlas alla fall av överträdelser som är under utredning inom en viss sektor. Kommissionen avänder sig av denna metod i alla ärenden där så är möjligt.

Kommissionen har även för avsikt att fortsätta med de bilaterala mötena med medlemsstaternas förvaltningar i fråga om genomförandet av gemenskapsdirektiven som helhet. Mötena (som kallas direktivseminarier) är ett sätt att fästa medlemsstaternas uppmärksamhet på deras skyldighet att införliva direktiven samt att bistå dem i detta arbete. Härigenom påskyndas införlivandet, och överträdelsesituationer kan på så sätt undanröjas.

2. Diskussioner pågår med de nationella myndigheterna om programmet för de två typerna av möten.

3. Ja.
SKRIFTLIG FRÅGA E-3324/97 från Maartje van Putten (PSE) till rådet (21 oktober 1997)

Ämne: Genomförandet av Europaparlamentets resolution om brott mot ursprungsbefolkningarnas rättigheter och om skövling av den tropiska skogen på ön Yamdena, Indonesien

Kan rådet med anledning av Europaparlamentets resolution B4-0065 och 0130/97 ((EGT C 85, 17.3.1997, s. 147.)) besvara följande frågor:

1. Känner rådet till huruvida Indonesiens regering gjort seriösa ansträngningar för att påbörja en dialog med ursprungsbefolkningen på ön Yamdena i syfte att uppnå en socialt acceptabel hållbar utveckling på ön Yamdena och i den moluckiska övärlden?

2. På vilket sätt avser rådet att i sina kontakter med Indonesiens regering ge uttryck för Europaparlamentets oro med tanke på ursprungsbefolkningens rättigheter i den moluckiska övärlden och skövlingen av den tropiska skogen på ön Yamdena?

Svar (26 februari 1998)

Rådet känner inte till om den indonesiska regeringen har vidtagit några särskilda åtgärder för att ta itu med det problem som frågan gäller.

Vid kontakter mellan medlemsstaterna och andra länder i Asien, inbegripet Indonesien, behandlas frågan om ursprungsbefolkningarnas rättigheter vanligen i samband med de fortlöpande diskussionerna om mänskliga rättigheter. Det är brukligt att Europeiska unionens oro över minoriteternas ställning tas upp.

Hållbar utveckling för de regioner som avses i frågan har under lång tid varit en annan av huvudfrågorna vid diskussionerna mellan unionen och utvecklingsländerna. Indonesien utgör inget undantag vad gäller denna princip.
SKRIFTLIG FRÅGA E-3889/97 från Marlene Lenz (PPE) till kommissionen (5 december 1997)

Ämne: Genomförandet av rådets direktiv 91/439/EEG av den 29 juli 1991 i Italien

Vad ämnar kommissionen göra för att rådets direktiv 91/439/EEG ((EGT L 237, 24.8.1991, s. 1. )) av den 29 juli 1991 i, enligt vilket det inte längre är nödvändigt att byta körkort i Europeiska unionens medlemsländer, omgående skall genomföras även i Italien?

En tysk som i januari 1997 folkbokfördes i Pantasina/Imperia och därefter registrerade sitt i Italien stående fordon hos den behöriga myndigheten i Imperia, uppmanades att inom ett år byta ut sitt tyska körkort mot ett italienskt.

Då han frågade om ovannämnda direktiv redan genomförts i Italien, fick han intrycket att de italienska myndigheterna inte ens kände till direktivet i fråga.

Svar från Neil Kinnock på kommissionens vägnar (29 januari 1998)

Rådets direktiv av den 29 juli 1991 om körkort trädde i kraft den 1 juli 1996. Italien införlivade direktivet i nationell lagstiftning den 8 augusti 1994 (Gazzetta Ufficiale, Serie Generale 193 del 19.8.1994, s. 13-34).

Korrespondens mellan de nationella myndigheterna i Rom och de lokala organ som har hand om genomförandet av denna lagstiftning visar dock att införlivandet av detta direktiv i italiensk lagstiftning inte överensstämmer med bestämmelserna i direktiv 91/439/EEG. Detta bekräftades av en rad klagomål från befolkningen. Bland annat har de italienska myndigheterna sedan den 1 juli 1996 inskränkt den allmänna principen om ömsesidigt erkännande av körkort som utfärdats i medlemsstaterna till att endast gälla körkort som överensstämmer med den modell som avses i bilaga I till direktiv 91/439/EEG. detta innebär att innehavare av körkort som utfärdats i en annan medlemsstat före den 1 juli 1996 och som inte överensstämmer med bilaga I till direktiv 91/439/EEG fortfarande var tvungna att byta ut sitt körkort inom ett år efter det att de bosatt sig fast i Italien.

Efter flera framgångslösa uppmaningar till de italienska myndigheterna att tillämpa direktivet korrekt sände kommissionen den 29 juli 1997 en formell underrättelse till de italienska myndigheterna. Italien svarade i ett brev av den 31 oktober 1997 och meddelade att lagstiftningen skulle anpassas så att den överensstämde med direktiv 91/439/EEG. Med tanke på de många klagomål som inkommit från personer som är bosatta i Italien har kommissionen för avsikt att noga följa detta ärende och tänker följa upp överträdelseförfarandet medan den väntar på att de ändrade bestämmelserna som skall leda till överensstämmelse mellan den italienska lagstiftningen och direktiv 91/439/EEG träder i kraft.
SKRIFTLIG FRÅGA E-3587/97 från Nikitas Kaklamanis (UPE) till kommissionen (13 november 1997)

Ämne: Fritt utfärdande av trafiktillstånd för lastbilar i nyttotrafik till icke-grekiska transportörer

De grekiska myndigheterna hävdar att Europeiska kommissionen tvingar Grekland att utan några som helst begränsningar utfärda trafiktillstånd för lastbilar i nyttotrafik till icke-grekiska transportörer. De påpekar dessutom att utfärdandet av trafiktillstånd till vägtransportörer är fullständigt fritt i alla unionens medlemsstater.

Jag skulle vilja att Europeiska kommissionen informerade mig om i hur hög grad detta gäller, om det är något som föreskrivs i gemenskapslagstiftningen och vilka konkreta förordningar och direktiv som ålägger de grekiska myndigheterna att fritt utfärda dessa trafiktillstånd.

Svar från Neil Kinnock på kommissionens vägnar (20 januari 1998)

Kommissionen har inte utövat några påtryckningar på de grekiska myndigheterna i det aktuella fallet som parlamentsledamoten hänvisar till, nämligen utfärdande av trafiktillstånd till icke-grekiska transportföretag.

Åtkomst till den grekiska marknaden har hittills varit ganska strängt kontrollerad. Marknaden håller dock gradvis på att öppnas för icke-grekiska transportföretag genom den cabotage-ordning som antogs genom förordning (EEG) nr 3118/93 ((EGT L 279, 12.11.1993. )).

Enligt statistiken är det mycket få icke-grekiska transportföretag som utför cabotage i Grekland. Tillstånd för att utföra cabotage utfärdas av den medlemsstat där transportföretaget är etablerat och inte av Grekland.
SKRIFTLIG FRÅGA E-3626/97 från Luciano Vecchi (PSE) till kommissionen (13 november 1997)

Ämne: Krav på garantier för tillgång till sysselsättningsinitiativ i Danmark

Såsom redan har påpekats i föregående frågor har de italienska myndigheternas beslut att förplikta icke-kommersiella företag att teckna borgensförbindelser med en bank för att få tillgång till sysselsättningsinitiativ, visat sig vara kostsamt och bestraffande för organisationer med uppenbara svårigheter att visa upp egna finansiella garantier.

Kan kommissionen, mot bakgrund av kännedomen om att dessa bestämmelser varierar från en medlemsstat till en annan, ange om icke-kommersiella företag (och i allmänhet företag inom den sociala ekonomin) i Danmark måste tillhandahålla finansiella garantier eller bankgarantier och, om så är fallet, på vilka villkor?

Gemensamt svar på de skriftliga frågorna E-3624/97, E-3625/97, E-3626/97, E-3627/97, E-3628/97, E-3629/97, E-3630/97, E-3631/97, E-3632/97, E-3633/97, E-3634/97, E-3635/97, E-3636/97 och E-3637/97 ingivna av Christos Papoutsis för kommissionen (30 januari 1998)

Kommissionen förfogar inte över någon information om att ideella organisationer enligt medlemsstaterna är skyldiga att lämna en bankgaranti för att erhålla finansiering genom gemenskapens olika program. Detta område omfattas av den nationella lagstiftningen.

När det gäller beviljande av bidrag inom ramen för initiativet Sysselsättning, åligger det de nationella myndigheter som sluter avtal med projektens initiativtagare att begära bankgarantier enligt gällande nationella regler. I Grekland, Portugal, Spanien, Tyskland och Österrike är normalt inte eventuella initiativtagare tvungna att lämna sådana garantier för att komma i fråga för initiativet Sysselsättning.

Om det är riktigt att en bankgaranti kan leda till en extra kostnad, särskilt för de företag som är verksamma inom den sociala ekonomin, så är det inte desto mindre riktigt att denna garanti är nödvändig när följderna av ett bristfälligt genomförande av en avtalsenlig skyldighet skulle kunna medföra att de medel som gäldenären ställt till förfogande överskrids.

Enligt budgetförordningen av den 21 december 1977 om Europeiska gemenskapernas allmänna budget ((EGT L 356, 31.12.1977. )), med senare ändringar ((EGT L 240, 7.6.1995. )), skall avtalsparten lämna ett garantibelopp då mycket viktiga avtal sluts eller då bidrag beviljas för genomförande av projekt för betydande belopp. Emellertid berörs de flesta företag med social målsättning sällan av denna skyldighet eftersom de senares projektförslag brukar vara av mindre omfattning.
SKRIFTLIG FRÅGA E-3790/97 från Ian White (PSE) till kommissionen (26 november 1997)

Ämne: Anläggning för avfallshantering i Casares

Har kommissionen övervägt omfattning, placering och metoder vad beträffar avfallshantering för den föreslagna anläggningen i Casares (Malaga) i Andalusien i Spanien, med hänsyn till den alternativa miljökonsekvensbeskrivning som berörda bosatta på platsen har överlämnat till kommissionen, vilken förutser allvarlig förorening av vattendrag genom lakvatten från det planerade avfallsupplaget?

Svar från Ritt Bjerregaard på kommissionens vägnar (16 december 1997)

1996 överlämnades en petition om den föreslagna avfallshanteringsanläggningen i Casares (Spanien) till parlamentet, vilken vidarebefordrades till kommissionen under referensnummer1026/96.

Med anledning av denna petition begärde kommissionen i ett brev av den 30 juli 1997 ytterligare upplysningar från de spanska myndigheterna. Kommissionen önskade veta vilka åtgärder som planerades för att säkerställa att det avfall som hanteras vid anläggningen och upplaget i Casares bortskaffas utan risk för människors hälsa och för miljön. Kommissionen ville också försäkra sig om att gällande gemenskapslagstiftning, t.ex. direktiv 75/442/EEG om avfall ((EGT L 194, 15.7.1975. )), ändrat genom direktiv 91/156/EEG ((EGT L 78, 26.3.1991. )), och direktiv 89/369/EEG om förhindrande av luftförorening från nya kommunala avfallsförbränningsanläggningar ((EGT L 163, 14.6.1989. )), efterlevs. Kommissionen har ännu inte erhållit något svar från de spanska myndigheterna.

Såsom parlamentsledamoten nämner har kommissionen mottagit handlingar från bosatta på platsen. Kommissionen kommer att ta dessa handlingar under övervägande tillsammans med de spanska myndigheternas svar när det inkommit till kommissionen.
SKRIFTLIG FRÅGA E-3805/97 från José Apolinário (PSE) till kommissionen (26 november 1997)

Ämne: EUGFJ-utveckling och turismen

Mot bakgrund av kommissionens svar på min skriftliga fråga E-2036/97 ((EGT C 391, 23.12.1997, s. 151. )) om fördelningen av ERUF-åtgärder per medlemsstat, skulle jag vilja att kommissionen även informerade mig om vilka belopp som inom Europeiska garantifonden för jordbruket - utveckling avsatts för turismen i de olika operativa programmen i var och en av gemenskapens ramar för stöd, i varje medlemsstat.

Svar från F. Fischler på kommissionens vägnar (19 januari 1998)

Främjandet av turism i landsbygdsområden och på jordbruksföretag är en åtgärd som medfinansieras av utvecklingssektionen vid Europeiska utvecklings- och garantifonden för jordbruket (EUGFJ) inom ramen för de flesta operativa programmen för mål 1 och 5b, gemenskapsinitiativet Leader samt eventuellt de förbättringsplaner som avses i artikel 6.1 b i rådets förordning (EEG) nr 950/97 av den 20 maj 1997 om förbättring av jordbruksstrukturens effektivitet ((EGT L 142, 2.6.1997. )).

Alla åtgärder som vidtas till förmån för turism ingår i delprogram där olika åtgärder kombineras med varandra (bl.a. diversifiering och landsbygdsutveckling) och därför är en identifiering och kvantifiering på medlemsstatsnivå av anslagen till turism och av fördelningen av dessa anslag per medlemsstat inte möjlig.