SKRIFTLIG FRÅGA E-0203/02

från Erik Meijer (GUE/NGL) till kommissionen

(5 februari 2002)

Ämne: Konsumentskydd genom att ställa villkor för företags vägran att ta emot betalning med mynt på en, två eller fem cent

1. Erinrar sig kommissionen att alla decimalmynt som tidigare var lagligt betalningsmedel i dagens medlemsstater i Europeiska unionen ursprungligen delades upp i 100 cent och ibland t.o.m. i 200 halva cent, och att mynten på en cent och andra låga valörer i olika länder just hade försvunnit efter att cent till följd av inflationen nästan inte var värda något längre?

2. Spelade den omständigheten att de lägsta valörerna i de flesta gamla myntsystemen var värda omkring två eurocent en roll vid fastställandet av eurons värde därmed centens i slutet av 1998? Om svaret är nej, varför inte?

3. Utgick man vid införandet av euron att de minsta mynt som skulle ges ut alltså encentsmynt skulle ha ett tillräckligt värde för att på längre sikt kunna spela en roll i samband med kontantbetalningar, så att man gjorde slut på skillnaden mellan beräknade priser och faktiska betalningar, vilket förekom tidigare genom att priserna i andra transaktioner än giroinbetalningar till följd av bristen på lämpliga mynt måste rundas av till närmaste fem- eller tiotal cent?

4. Utgick vissa medlemsstater i EMU, som Finland, redan på förhand från att mynten på en och två eurocent inte skulle spela någon roll, så att dessa tillverkades i liten omfattning och att man kan vägra ta emot dem? Kan vissa medlemsstater avskaffa mynt på en cent eller andra valörer?

5. Är det tillåtet för affärer och andra företag att vägra ta emot betalning med mynt på en eller två eurocent och möjligen andra mynt och sedlar? Är en sådan vägran knuten till det gamla villkoret att man inte kan betala stora belopp med en stor mängd småmynt eller är det nu även tillåtet att vägra andra betalningar?

6. Är kommissionen beredd att i samråd med medlemsstaterna och ECB se till att, om företag på grund av interna penninghanteringsskäl och administrativa orsaker frivilligt avstår från att ta emot de små mynt som är i omlopp, detta endast är tillåtet om det leder till en avrundning nedåt till den lägsta multipeln av det accepterade minsta myntet (2, 5 eller 10 eurocent) och aldrig till en avrundning uppåt?

Svar från Pedro Solbes Mira på kommissionens vägnar

(21 mars 2002)

1. och 3. Kommissionen utredde i nära samarbete med arbetsgruppen bestående av chefer för myntverken de olika valörer som fanns i omlopp. Det gällde att göra en avvägning mellan ett stort antal mynt, vilket kunde ha lett till igenkänningsproblem, och ett begränsat antal mynt i olika valörer, som skulle ha gjort det svårt att lämna växel. Det visade sig att det genomsnittliga antalet olika valörer i EU-länderna låg på 7,17.(1) Efter diskussioner föreslog cheferna för myntverken åtta mynt:: 1, 2, 5, 10, 20 och 50 cent samt 1 och 2 euro. Alternativet att prägla ett mynt på 5 EUR diskuterades, men avfärdades sedan man hade beslutat ge ut en sedel på detta belopp i stället. Syftet med sex olika centmynt är att underlätta omräkningstransaktionerna genom att sätta nya priser i euro som ligger så nära de gamla priserna som möjligt. Beslutet om valörerna fattades formellt den 3 maj 1998, då rådets förordning (EG) nr 975/98 av den 3 maj 1998 om valörer och tekniska specifikationer för mynt i euro som skall sättas i omlopp antogs(2).

2. Fastställandet av eurons värde skedde enligt bestämmelserna i EG-fördraget (artikel 123.4), och hade ingenting att göra med de lägsta myntvalörerna.

4. Den finska lagen nr 890/2000 om avrundning av priser i euro beslutades den 27 oktober 2000, det vill säga efter det att tillverkningsplanerna tillkom. Kommissionens tjänsteavdelningar har kontrollerat om lagen är förenlig med rådets förordningar (EG) nr 974/98 av den 3 maj 1998 om införande av euron(3) och nr 975/98 samt med konsumentskyddsdirektiven. Slutsatsen blev att bestämmelserna är helt förenliga med gemenskapslagstiftningen, eftersom en- och tvåcentsmynten fortfarande är lagligt betalningsmedel i Finland. Rent allmänt anser kommissionen att en stat får låta bli att prägla euromynt av vissa valörer, men inte får vägra att acceptera dem som lagligt betalningsmedel.

5. och 6. Den enda begränsning i gemenskapslagstiftningen av skyldigheten att ta emot mynt i euro finns intagen i artikel 11 rådets förordningar (EG) nr 974/98: skall inte någon part vara skyldig att ta emot mer än femtio mynt vid någon enskild betalning. Alla andra begränsningar måste ske genom uttryckliga nationella bestämmelser. Möjligheten att anta sådana anges i skäl 19 i samma förordning. Kommissionen avser inte att föreslå ändringar av dessa bestämmelser.

(1) Det fanns fem i Belgien, sju i Danmark, nio i Frankrike, åtta i Tyskland, sju i Grekland och Irland, nio i Italien, fem i Luxemburg, sex i Nederländerna, sju i Portugal, nio i Spanien och sju i Förenade kungariket.

(2) EGT L 139, 11.5.1998.

(3) EGT L 139, 11.5.1998.