SV Europeiska unionens officiella tidning CE 84/705

(2004/C 84 E/0791)

SKRIFTLIG FRÅGA E-3150/02

från Ilda Figueiredo (GUE/NGL) till kommissionen

(4 november 2002)

Ämne: Tillämpning av stabilitetspakten

Kommissionsledamot Solbes Mira bekräftade nyligen det som alla redan visste, dvs. att målen för stabilitetsprogrammen inte kommer att uppfyllas under 2002. Detta gäller Tyskland, Frankrike och Italien. Det är nämligen klart att den tyska statsskulden kommer att överskrida taket på 3 procent under 2002 (vilket den tyske finansministern redan erkänt) och antagligen även under 2003. Man får äntligen böja sig för realiteterna. Kommissionens förslag visar, trots att principerna bekräftas, att stabilitetspaktens mål klart och tydligt är politiska och att de har sina begränsningar, i synnerhet under perioder av lågkonjunktur och ekonomisk tillbakagång. Pakten har fungerat för att motivera en privatiseringspolitik på områden där man ifrågasätter allmänna tjänster och grundläggande rättigheter, såsom området för hälsovård, utbildning, offentliga investeringar och ett korrekt och fullständigt utnyttjande av strukturfonderna. Det är irrationellt att försöka tillämpa en enda budgetpolitik som inte tar hänsyn till att de olika utvecklingsnivåerna inom euro-området skulle kräva olika åtgärder i de olika medlemsstaterna.

Samtidigt som ett förfarande på grund av för stora budgetunderskott inleds mot Portugal, och landet direkt rekommenderas att föra en antisocial och deflationistisk politik, konstaterar kommissionsledamot Pascal Lamy i en intervju i den italienska dagstidningen ”Ils sole 24 Ore” att han anser 3-procentsbestämmelsen vara ”medeltida” och att ”pakten är ett primitivt instrument för ekonomisk förvaltning”. Detta är lika löjligt som att Europeiska kommissionens ordförande Romano Prodi i en intervju för tidningen ”Le Monde” erkänner svagheterna i pakten och behovet att göra den mer flexibel och anser den vara ett ”dumt” och ”stelbent” instrument. Till och med premiärminister Jean-Pierre Raffarin har sagt att den enda gräns som existerar är taket på 3 procent och att han därför inte hade för avsikt att uppfylla målen i stabilitetsprogrammen utan att han i stället tänker uppfylla sina vallöften om skattelättnader och ökat statligt stöd. Självaste förbundskansler Gerard Schröder, som drev på skapandet av stabilitetspakten som en garanti för att man skulle acceptera den ekonomiska och monetära unionen, antyder att man inte bör ha en dogmatisk syn på denna.

Mot denna bakgrund ställs kommissionen följande frågor:

— Varför skall man upprätthålla stabilitetspakten? Varför går man inte in för att omedelbart lägga ner pakten samtidigt som man för en omfattande debatt i syfte att se över de nuvarande riktlinjerna för den ekonomiska och monetära politiken, på ett sådant sätt att hänsyn tas till en ökad sysselsättning som inbegriper rättigheter på arbetsmarknaden samt bekämpning av fattigdom och social utslagning?

— Anser inte kommissionen att man med hänsyn till alla de offentliga uttalanden som kommissionens företrädare gjort omedelbart borde lägga ner det förfarande på grund av för stora underskott som inletts mot Portugal?

Svar från Pedro Solbes Mira på kommissionens vägnar

(10 december 2002)

Det viktigaste målet för stabilitets- och tillväxtpakten är att se till att det förs en sund finanspolitik så att alltför höga underskott i den offentliga sektorn kan undvikas. Att uppnå målet ”nära balans eller uppvisa överskott” är en garanti för att de offentliga finanserna förblir hållbara på sikt samtidigt som de automatiska stabilisatorerna tillåts verka fritt över konjunkturcykeln, vilket bidrar till att hålla uppe tillväxten i dåliga tider utan att bryta treprocentsmålet. Sunda offentliga finanser ger också det budgetutrymme som krävs för de strukturreformer som bidrar till tillväxt och sysselsättning. Stabilitets-och tillväxtpakten har varit framgångsrik på så sätt att den sett till att en tillväxtfrämjande politik har förts.

Det kan dock konstateras att om man ser på de enskilda medlemsländerna, så är några nära eller har till och med överskridit referensvärdet på 3 procent för offentliga underskottets andel av bruttonationalprodukten (BNP) och har ännu inte uppnått paktens mål om ”nära balans eller uppvisa överskott”. Rådet riktade en rekommendation till Portugal enligt förfarandet vid alltför stora underskott och kommissionen har inlett samma förfarande när det gäller Tyskland. Kommissionen har även rekommenderat rådet att utfärda en tidig varning till Frankrike. Detta visar att regelverket för finanspolitiken (förfarandet vid alltför stora underskott och stabilitets- och tillväxtpakten) fungerar som avsett.

Att uppnå och bibehålla en budget nära balans skapar det utrymme som krävs för att de automatiska stabilisatorerna skall få fritt spelrum. Det bidrar även till att hantera de eventuella effekterna på budgeten av de reformer som syftar till att stimulera tillväxt och sysselsättning.

Rent allmänt anser kommissionen att dessa budgetregler är ändamålsenliga, men att tillämpningen av dem kan förbättras. Kommissionen avser att lägga fram ett meddelande om denna aspekt före utgången av 2002.