SKRIFTLIG FRÅGA E-2977/02

från Erik Meijer (GUE/NGL) till kommissionen

(22 oktober 2002)

Ämne: Illojal konkurrens eftersom icke-kollektivavtalsbundna polska byggarbetare för med sig alltför låga kostnader för arbetsgivare i Europeiska unionens medlemsstater

1. Kan kommissionen bekräfta att den dialog mellan arbetsmarknadens parter, som inom ramen för gemenskapslagstiftningen skulle införas i Polen, innebär att landets regering en gång om året ordnar en diskussion med de riksomfattande centralorganisationerna för arbetstagare och arbetsgivare, att denna frivilliga diskussion inte utmynnar i några avtalsuppgörelser och att den inte heller åtföljs av några diskussioner mellan organisationer på branschnivå för arbetstagare och arbetsgivare?

2. Kan kommissionen också bekräfta att det i Polen inte finns några riksomfattande eller regionala kollektivavtal för byggbranschen, som berör bland annat bostadsbyggande och byggandet för företagen samt väg- och brobygge och anläggningsarbeten i vatten, utan endast lokala avtal eller avtal för enskilda företag?

3. Känner kommissionen till att de polska byggarbetarna i sitt eget land trängs undan av ukrainare som arbetar för lägre lön, så att polackerna uppmuntras att söka arbete på byggen i EU:s nuvarande medlemsstater, framför allt i Tyskland, där det nu blivit stor arbetslöshet i byggbranschen efter att en rad stora projekt slutförts, och därefter också i Österrike, Finland och Sverige?

4. Framstår det som attraktivt för arbetsgivarna att anställa polska byggarbetare eftersom dessa i praktiken kan arbeta för lägre lön och under sämre arbetsförhållanden än sådana byggarbetare som sedan en längre tid tillbaka varit bosatta i den berörda medlemsstaten, eftersom de polska byggarbetarna inte omfattas av några polska kollektivavtal och ännu mindre av några kollektivavtal i värdlandet, så att företag som inte är med i någon arbetsgivarorganisation som är avtalspart inte har några andra skyldigheter mot dem än att betala ut minimilön?

5. Förväntar sig kommissionen att detta problem skall vara ur världen efter det att den sjuåriga karenstiden för fri rörlighet för arbetskraft i samband med att Polen gått med i EU upphört att gälla, också om det därvid fortfarande inte skulle finnas några allmänt bindande kollektivavtal i Polen eller andra medlemsstater? Om så är fallet: varför det? Om inte: vilka ytterligare åtgärder behövs för att förebygga att de låga arbetskostnaderna gör det attraktivt att locka till sig arbetskraft?

6. Förbereder kommissionen några initiativ för att också migrerande arbetstagare skall omfattas av kollektivavtal?

Svar från Anna Diamantopoulou på kommissionens vägnar

(13 december 2002)

1. I artikel 138 i EG-fördraget föreskrivs följande: Kommissionen skall ha till uppgift att främja samråd mellan arbetsmarknadens parter på gemenskapsnivå och skall vidta alla åtgärder för att underlätta dialogen mellan dem (). I artikel 139 i fördraget sägs också följande: Om arbetsmarknadens parter önskar det kan dialogen mellan dem på gemenskapsnivå leda till avtalsbundna relationer, inklusive ingående av avtal.

I förhandlingsprocessen betonar kommissionen relationerna mellan arbetsmarknadens parter i kandidatländerna, utveckling av ett trepartssamråd och en oberoende tvåpartsdialog.

Ett Phare-projekt om social dialog genomförs nu i Polen för att främja den sociala dialogen och dess kopplingar till samråd på nationell nivå. Enligt de uppgifter som kommissionen fått har trepartsorganet i Polen (trepartskommissionen för ekonomiska och sociala frågor) efter ett par års fördröjning nu börjat hålla några sessioner varje år. Man försöker nå fram till konkreta resultat i form av till exempel avtal eller pakter.

2. Kommissionen kan på grundval av tillgängliga uppgifter bekräfta att det hittills inte ingåtts några nationella eller regionala kollektivavtal inom byggnadsbranschen i Polen.

3. Kommissionen har noterat de förhållanden som parlamentsledamoten påtalar. Det är lokala och nationella myndigheter som ansvarar för att se till att lagen följs, särskilt genom yrkesinspektion. Det måste dock framhållas att kandidatländerna har åtagit sig att delta i kampen mot illegal migration (både från sina egna länder och från länder utanför EU), som vid Europeiska rådets möte i Sevilla (den 2122 juni 2002) fastställdes vara en viktig prioritet för EU.

4. Kommissionen har framhärdat när det gäller utveckling av social dialog och kollektivavtal i kandidatländerna. Alla förbättringar när det gäller löner och arbetsvillkor kan bidra till att begränsa arbetstagarnas vilja att migrera till medlemsstaterna.

I artikel 3 i Europaparlamentets och rådets direktiv 96/71/EG av den 16 december 1996 om utstationering av arbetstagare i samband med tillhandahållande av tjänster föreskrivs att medlemsstaterna, oavsett vilken lag som gäller för anställningsförhållandet, skall se till att företagen på en rad olika områden garanterar de arbetstagare som är utstationerade inom deras territorium de arbets- och anställningsvillkor som i den medlemsstat inom vars territorium arbetet utförs är fastställda i bestämmelser i lagar eller andra författningar och/eller i kollektivavtal.

5. Parlamentsledamoten undrar om det är möjligt att vid slutet av övergångsperioden för fri rörlighet för arbetstagare från de nya medlemsstaterna i EU anställa polska arbetstagare med lägre lön och sämre arbetsvillkor än arbetstagarna i värdlandet.

Man har kommit överens om övergångsbestämmelser när det gäller fri rörlighet för arbetstagare med de kandidatländer som sannolikt blir medlemsstater vid nästa utvidgning av EU (förutom Malta och Cypern). Enligt dessa kommer fri rörlighet inte att införas under de första två åren, med en första översyn efter två år på grundval av en rapport från kommissionen. Därefter ska medlemsstaterna meddela kommissionen om huruvida de vill häva övergångsbestämmelsen eller fortsätta att tillämpa den under ytterligare tre år. Efter fem år upphör övergångsbestämmelsen att gälla, förutsatt att det inte uppstått allvarliga problem på arbetsmarknaden i medlemsstaterna. I så fall kan perioden förlängas med ytterligare två år.

Den fria rörligheten för arbetstagare är visserligen begränsad, men detta gäller inte rätten till likabehandling. Det innebär att en medborgare från en ny medlemsstat som arbetar i en av dagens medlemsstater inte heller under övergångsperioden får utsättas för diskriminering på grund av nationalitet. Att ge polska arbetstagare lägre lön än dem av landets egna medborgare som har liknande arbetsuppgifter skulle därför innebära en överträdelse av gemenskapslagstiftningen.

6. Det är arbetsmarknadens parter som ansvarar för förhandlingar om kollektivavtal.