SKRIFTLIG FRÅGA E-4184/97 från Karla Peijs (PPE) till kommissionen (21 januari 1998)

Ämne: Saltning av hudar - ett miljöproblem

Slakterier i Europa behandlar hudar genom saltning. Detta är en potentiell föroreningskälla eftersom det salt som använts ofelbart hamnar i garveriernas avloppsvatten. Våtsaltade hudar kan ge upphov till problem med salthalten i yt- och grundvatten. Är kommissionen medveten om denna typ av förorening, som orsakas av konserverande saltning av hudar i EU?

Håller kommissionen med om att vi i största möjliga utsträckning måste undvika nedsaltning inom EU?

Känner kommissionen till att detta miljöproblem skulle kunna avhjälpas genom att konservera hudarna med andra metoder än saltning, till exempel genom att behandla hudarna färska, vilket är en metod som föredras av garvare i många europeiska länder?

Varför fortsätter man att salta hudar i Europa när det är en källa till förorening och när det finns andra metoder att förhindra förruttnelse, till fördel för läderindustrin?

Vad tänker kommissionen göra för att få ett slut på bruket att salta hudar?

Svar från Ritt Bjerregaard på kommissionens vägnar (12 mars 1998)

Kommissionen är helt överens med ledamoten när det gäller miljödimensionen hos problemet med saltföroreningar. Kommissionen antog den 17 februari 1998 en ändring gällande bilaga V ((KOM(98) 76. )) till förslaget till ett ramdirektiv om vatten ((KOM(97) 49. )). I detta krävs åtgärder för att förhindra negativa effekter på grund av saltförorening. För inlandssötvatten är saliniteten en av de parametrar som måste beaktas för alla vattenmassor och medlemsstaterna måste fastställa standarder med tanke på att garantera ekosystemets funktion och att det biologiska samhället inte får avvika för mycket från det som normalt associeras med ekotypen under ostörda förhållanden. Medlemsstaterna måste sedan, enligt artikel 13 i ramdirektivet, fastställa åtgärder för att garantera att dessa standarder uppfylls. För grundvatten fastställs i förslaget till bilaga V en konduktivitetsparameter med kravet om att denna måste övervakas för att säkerställa att det inte finns saltintrång eller någon annan antropogen trend i vattenmassans saltkoncentrationer. Detta bör täcka skyddet av alla vattenmassor när det gäller saltförorening.

När det gäller kontrollen av punktkällor för saltförorening fäster kommissionen uppmärksamheten vid rådets direktiv 96/61/EG om samordnade åtgärder för att förebygga och begränsa föroreningar ((EGT L 257, 10.10.1996. )), enligt vilket medlemsstaterna måste införa ett samordnat tillståndssystem för olika slags industrianläggningar inbegripet slakterier och garverier vars produktionskapacitet överstiger bestämda gränser. Tillstånden måste innehålla utsläppsgränser för alla relevanta förorenare grundat på bästa tillgängliga teknik (best available techniques, BAT). Tillstånden får innehålla strängare åtgärder om detta krävs för uppfyllelse av miljökvalitetsstandarderna.

Kommissionen har, enligt artikel 16.2 i rådets direktiv 96/61/EG, etablerat ett system för informationsutbyte om BAT. Som ett resultat av detta informationsutbyte kommer referensdokument att upprättas i vilka varje sektors miljöpåverkan och rekommenderade BAT-baserade förfaranden kommer att definieras. När BAT-referensdokumenten för de två sektorer som frågan gäller är klara, kommer även lämpliga åtgärder för undvikande av saltförorening, inbegripet möjligheten med ersättning genom alternativ, att övervägas.

Bestämmelserna i rådets direktiv 96/61/EG måste införas för nya anläggningar senast den 30 oktober 1999 och för existerande anläggningar senast den 30 oktober 2007.

Om informationsutbytet enligt artikel 16.2 i rådets direktiv 96/61/EG eller något annat bevis indikerar behov till gemenskapsåtgärder för bekämpning av saltförorening från de två ovan nämnda sektorerna, kommer rådet att fastställa gränser för industriella utsläpp på grundval av ett förslag från kommissionen, såsom anges i artikel 18 i direktivet.