SKRIFTLIG FRÅGA E-1426/00

från Charles Tannock (PPE-DE) till kommissionen

(5 maj 2000)

Ämne: Fördragsbrott

Kan kommissionen acceptera att det skulle utgöra ett uppenbart brott mot artiklarna 39 och 43 i avdelning III i den konsoliderade versionen av Fördraget om upprättandet av Europeiska unionen, vilka behandlar fri rörlighet för personer, tjänster och kapital respektive etableringsrätt, om en medlemsstat berövade en av sina medborgare eller en medborgare i en annan EU-medlemsstat rätten att fritt resa in den berörda medlemsstaten?

Gemensamt svar på de skriftliga frågorna E-1425/00, E-1426/00 och E-1427/00 ingivet av António Vitorino för kommissionen

(6 juli 2000)

Fri rörlighet för personer är en av unionsmedborgarnas grundläggande rättigheter enligt gemenskapsrätten. Enligt artikel 18.1 (tidigare artikel 8a.1) i EG-fördraget har unionsmedborgarna en generell rätt till fri rörlighet, oberoende av ekonomisk verksamhet. Artikeln utgör dock en subsidiär rättslig grund, som inte ersätter de särskilda rättsliga grunderna, särskilt artikel 39 och 43 (tidigare artiklarna 48 och 52). För närvarande regleras rätten till bosättning i ett tiotal direktiv och förordningar, som förtecknas i andra rapporten från kommissionen om unionsmedborgarskap(1).

Rätten till fri rörlighet är ingen absolut rättighet, utan skall utövas inom de begränsningar och på de villkor som föreskrivs i EG-fördraget och dess tillämpningsbestämmelser. Rätten att resa fritt kan därför begränsas av medlemsstaterna, framför allt med hänsyn till allmän ordning, säkerhet och folkhälsan(2) enligt bestämmelserna i direktiv 64/221/EEG(3). Kommissionen uppmärksammar

ledamoten på meddelandet om de särskilda åtgärder som gäller utländska medborgares rörlighet och bosättning och som är berättigade med hänsyn till allmän ordning, säkerhet eller hälsa(4). I det meddelandet analyseras de samlade erfarenheterna av att tillämpa direktivet, bland annat i förhållande till EG-domstolens praxis. Meddelandet innehåller även rekommendationer till medlemsstaterna som visar att inreseförbud inte alltid kränker unionsmedborgarnas fria rörlighet enligt gemenskapsrätten.

Medborgare som anser sig ha lidit skada av en åtgärd som en medlemsstat vidtagit får väcka talan vid behöriga instanser, i första hand nationell domstol eftersom de skall se till att gemenskapsrätten tillämpas. Samma sak gäller alla som anser att deras rättigheter enligt Europeiska konventionen om de mänskliga rättigheterna kränkts. Kommissionen betonar att den inte är skyldig att se till att Europeiska konventionen om de mänskliga rättigheterna följs.

EG-domstolen har flera gånger medgivit att kommissionen inte måste inleda överträdelseförfaranden varje gång den misstänker att någon gemenskapsrättighet kan ha överträtts utan får göra självständiga bedömningar, vilket innebär att enskilda inte kan kräva att kommissionen skall göra ett ställningstagande i någon viss riktning(5).

(1) KOM(1997) 230 slutlig.

(2) Se artikel 39.3 artikel 46.1 och artikel 55 i EG-fördraget.

(3) Rådets direktiv 64/221/EEG av den 25 februari 1964 om samordningen av särskilda åtgärder som gäller utländska medborgares rörlighet och bosättning och som är berättigade med hänsyn till allmän ordning, säkerhet eller hälsa, EGT 56, 4.4.1964.

(4) KOM(1999) 372 slutlig.

(5) Dom i mål C-87/89, Rec. 1990, s. I-1981.