ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
SKRIFTLIG FRÅGA E-3195/97 från Bernie Malone (PSE) till kommissionen (16 oktober 1997)

Ämne: Förenkling av lagstiftningen om den inre marknaden (SLIM)

Kan kommissionen klargöra vilka effekter förenklingen av lagstiftningen om den inre marknaden kommer att få för den europeiska kontaktkommittén för barnmorskor och dess rådgivande kommitté i förhållande till kommissionen?

Svar från Mario Monti på kommissionens vägnar (18 november 1997)

För det första måste man skilja mellan den europeiska kontaktkommittén för barnmorskor, den europeiska yrkesorganisationen för barnmorskor, och som inte har någon institutionell anknytning till kommissionen, och den rådgivande kommittén för barnmorskeutbildning som inrättades av kommissionen genom rådets beslut 80/156/EEG av den 21 januari 1980 ((EGT L 33, 11.2.1980. )) för att ge kommissionen råd då den antog följande sektorsdirektiv: rådets direktiv 80/154/EEG om ömsesidigt erkännande av utbildnings-, examens- och andra behörighetsbevis för barnmorskor inklusive åtgärder för att underlätta det faktiska utövandet av etableringsrätten och friheten att tillhandahålla tjänster1 och rådets direktiv 80/155/EEG om samordning av bestämmelserna i lagar och andra författningar om rätten att påbörja och utöva verksamhet som barnmorska1.

Beträffande SLIM-initiativets effekter (förenklad lagstiftning för den inre marknaden) för den rådgivande kommittén för barnmorskeutbildning angav kommissionen i sitt meddelande till rådet och parlamentet om SLIM-initiativet ((KOM(96) 559 slutlig. )) att man under 1997 skulle lägga fram förslag med syfte att rationalisera arbetet i de rådgivande kommittéerna (om utbildning för läkare, sjuksköterskor, tandläkare, veterinärer, barnmorskor och apotekare). Kommissionen håller för närvarande på att arbeta med denna fråga och man har ännu inte nått någon officiell slutsats.
SKRIFTLIG FRÅGA E-3519/97 från Carlos Robles Piquer (PPE) till rådet (14 november 1997)

Ämne: Förbindelserna med Kuba

Pressen har informerat om att Kubas biträdande utrikesminister Allende nyligen överlämnade den kubanska regeringens svar på den gemensamma ståndpunkt som de femton medlemsstaterna godkände i december 1996 ¨till en hög tjänsteman i Luxemburg¨.

Kan rådet bekräfta eller dementera dessa uppgifter och, om uppgifterna stämmer, offentliggöra detta svar från den kubanska regeringen tillsammans med sina egna kommentarer till det?

Svar (16 februari 1998)

Vid mötet den 30 september 1997 i Luxemburg mellan Georges Wohlfart, statssekreterare för utrikesfrågor och utrikeshandel, och Kubas biträdande utrikesminister Allende, lämnade den sistnämnda över svarsbrevet från Kubas utrikesminister Robaina på brevet från den sittande ordföranden i ministerrådet, Jacques F. Poos, daterat den 30 augusti 1997.

När det gäller förbindelserna mellan Europeiska unionen och Kuba, är huvudinnehållet i utrikesminister Robainas brev följande

- att koppla samarbetet med Kuba till förbättringar på området för de mänskliga rättigheterna eller till demokratiska förändringar är ett helt otillbörligt agerande. Ett sådant förhållningssätt stämmer varken med stärkandet av de bilaterala banden mellan Kuba och det stora flertalet medlemsstater i Europeiska unionen eller med det utmärkta samarbete som för närvarande bedrivs genom de icke-statliga organisationerna i Europa,

- Europeiska unionens upprepade krav på att kubanska dissidenter skall friges, ses som ett inblandning i Kubas inrikespolitik,

- möjligheter finns att hitta en plattform för samförstånd för att återuppta denna dialog om man kunde enas om en dagordning som tar hänsyn till frågor som intresserar Europeiska unionen och också sådana som intresserar Kuba,

- den kubanska regeringen har vid ett flertal tillfällen förklarat sig beredd att upprätthålla en verklig dialog med Europeiska unionen på samtliga nivåer och inom alla områden; en sådan dialog bör bygga på ömsesidig respekt och principen om icke inblandning i inre angelägenheter,

- Kuba hoppas att man gemensamt skall finna vägen till en konstruktiv och respektfull dialog och att man skall upprätta nya och fruktbarare kontakter.

Med anledning av de senaste kontakterna med de kubanska myndigheterna studerar Europeiska unionen möjligheten att stegvis kunna öppna en dialog med Kuba, med början på det tekniska området, vilken, beroende på reaktionerna från kubansk sida, kunde följas av samarbete på området för de mänskliga rättigheterna.

Preciseras bör emellertid att detta förhållningssätt bygger på förutsättningen att unionen inte avstår från att använda de medel som står den till buds om situationen för de mänskliga rättigheterna inte förbättras på Kuba. Unionen förbehåller sig framför allt rätten att agera offentligt, och då även i lämpliga internationella forum, vid klara övergrepp mot de mänskliga rättigheterna.

Unionen kommer också att fortsätta att uppvakta regeringen i Havanna för att förmå den att frige dissidenter som för närvarande sitter fängslade.
SKRIFTLIG FRÅGA E-3129/97 från Marjo Matikainen-Kallström (PPE) till kommissionen (13 oktober 1997)

Ämne: Kvinnors utbildning och informationssamhället

En undersökning om finländarna och den nya informationstekniken har visat att användningen av hemdatorer tydligt varierar beroende på ålder och kön. Kvinnor över 30 år i synnerhet använder hemdatorer och kringutrustning endast i ringa omfattning. Av de kvinnor över 30 år som har en modemförbindelse utnyttjar endast tio procent den varje vecka. En orsak till den låga användningsnivån är brist på kunskap och kunnande.

Därför frågar jag kommissionen vad den har för avsikt att göra för att säkerställa att kvinnorna får den utbildning de behöver exempelvis i form av intensivkurser, för att bättre kunna tillgodogöra sig de möjligheter som det moderna informationssamhället erbjuder?

Svar från Pádraig Flynn på kommissionens vägnar (24 november 1997)

Informationssamhället innebär en möjlighet att främja jämställdheten mellan könen. Det oroar dock kommissionen att kvinnor på grund av begränsade kunskaper om den nya informations- och kommunikationstekniken (IKT-tekniken) riskerar att inte få del av de möjliga fördelarna i form av sysselsättningsmöjligheter och ett bättre familjeliv och arbetsliv. Det krävs därför insatser för att ge kvinnor en chans att komma i kontakt med IKT-tekniken och för att förbättra deras kunskaper.

I kommissionens inbjudan att lämna förslag till projekt som främjar utvecklingen av och medvetenheten om informationssamhället ((EGT C 148, 16.5.1997. )) från 1997 läggs särskilt stor vikt vid att utröna tidigare erfarenheter och fastställa vilka möjligheter informationssamhället kan innebära för kvinnor.

Kommissionen stöder för närvarande genom Europeiska socialfonden olika insatser inom ramen för mål 3, 4, 5b och 6, gemenskapsinitiativen Employment-Now och Adapt, samt en rad olika projekt som syftar till att förbättra kvinnors kunskaper om IKT-tekniken och använda informationssamhällets verktyg för att stärka deras ställning på arbetsmarknaden. De aktuella programmen kommer att bevakas utifrån detta perspektiv, som kommer att upprätthållas vid reformen av strukturfonderna. Kommissionen har i detta sammanhang föreslagit ett nytt gemenskapsinitiativ om mänskliga resurser och lika möjligheter.
SKRIFTLIG FRÅGA E-3508/97 från Leonie van Bladel (UPE) till rådet (14 november 1997)

Ämne: Parlamentarisk tillsyn över underrättelse- och säkerhetstjänster inom ramen för Agenda 2000

1. Har det kommit till rådets kännedom att dr K. M. Meulmeester den 20 september i år i sin egenskap av rådgivare till Nederländernas premiärminister varit närvarande vid en kongress i Bukarest om Europa 2000, varvid temat ¨European models on parliamentary control regarding law enforcement and intelligence organisations¨ spelade en central roll?

2. Vet rådet om att ovannämnde Meulmeester såsom före detta chef för den sedermera nedlagda Nederlandse Inlichtingendienst Buitenland (IDB), d.v.s. Nederländernas utrikes underrättelsetjänst, tillsammans med den tidigare generalsekreteraren vid Nederländernas ministerium för allmänna frågor, R. J. Hoekstra, i Nederländerna, utan parlamentariskt medgivande, låtit förinta dokument om IDB i allmänhet och i synnerhet sådana dokument som berört insamlandet och bearbetandet av handlingar rörande Surinam?

3. Anser inte rådet att sådana tjänstemän som inte följer de demokratiska spelreglerna i sitt eget land i ingen händelse bör få medverka vid verksamhet som syftar till att i Östeuropa ge information om och understöd till underrättelse- och säkerhetstjänster?

4. Kan rådet anmoda kommissionen att utarbeta direktiv som skall leda till att i framtiden tjänstemän som brutit mot de demokratiska spelreglerna på inget sätt skall få delta i verksamhet som syftar till att ge information om och understöd till underrättelse- och säkerhetstjänster?

Svar (20 januari 1998)

De frågor som den ärade parlamentsledamoten väckt faller inte under rådets kompetensområde.
SKRIFTLIG FRÅGA E-3646/97 från Angela Sierra González (GUE/NGL) och Laura González Álvarez (GUE/NGL) till kommissionen (19 november 1997)

Ämne: Folkomröstning om Västsaharas självständighet

Under september 1997 nåddes en överenskommelse i Houston (USA) mellan Marocko och Polisario om anordnandet av en folkomröstning för att avgöra frågan om Västsaharas självständighet.

Som bekant har Marocko hittills motsatt sig denna folkomröstning bland Västsaharas invånare, men eftersom man nu föreslagit ett datum verkar det som om folkomröstningen verkligen kommer att äga rum.

Efter 22 år i exil befinner sig Västsaharas befolkning i en mycket utsatt situation och Europeiska unionen har därför bidragit med humanitärt bistånd i form av stora mängder livsnödvändiga varor.

Folkomröstningen, som genomförs under beskydd av MINURSO (FN:s trupper i Västsahara), kommer att kräva största möjliga stöd av det internationella samfundet om den skall kunna äga rum under så öppna former som möjligt.

Hur värderar kommissionen den uppgörelse de bägge parterna nått under FN:s ledning?

I hur hög grad kommer Europeiska kommissionen att stödja FN:s rådgivare i arbetet med att genomföra folkomröstningen?

Svar från Manuel Marín på kommissionens vägnar (9 december 1997)

Sedan Förenta nationernas säkerhetsråd antog resolution nr 1084 i november 1996 har världssamfundet inriktat merparten av sina insatser och förhoppningar på att en fredlig lösning på konflikten i Västsahara skall kunna åstadkommas genom en direkt dialog mellan de berörda parterna.

Utnämningen av James Baker till Förenta nationernas generalsekretariats särskilde företrädare har onekligen återuppväckt dessa förhoppningar. Avtalet mellan Marocko och Polisario om en uppförandekod för folkomröstningen förefaller vara ett steg framåt på vägen mot en lösning av konflikten.

Kommissionen följer för sin del uppmärksamt utvecklingen av situationen i Västsahara och är redo att vid behov inom ramen för den gemensamma utrikespolitiken främja alla åtgärder som kan bidra till att lösa denna konflikt.
SKRIFTLIG FRÅGA E-3403/97 från Ole Krarup (I-EDN) till rådet (28 oktober 1997)

Ämne: Direktiv om uppehållstillstånd

Med hänvisning till Amsterdamfördragets nya bestämmelser om ökad fri rörlighet för personer m.m ombeds rådet redogöra för i vilken omfattning de tre direktiv om uppehållstillstånd som antogs 1990 nu kommer att gälla för ett större antal personer?

Svar (12 februari 1998)

I de tre direktiv som antogs 1990 och som den ärade parlamentsledamoten åberopar fastställs på ett tydligt sätt på vilka kategorier av personer de skall tillämpas.

När Amsterdamfördraget träder i kraft kommer medborgare från tredje länder, enligt de kommande artiklarna 62.3 och 63.4, att bli föremål för åtgärder som fastställer både de villkor enligt vilka de kan röra sig inom medlemsstaternas territorium och deras uppehållsvillkor i medlemsstaterna.

Det är kommissionen eller medlemsstaterna som, inom ramen för sin initiativrätt och efter det att Amsterdamfördraget trätt i kraft, har att föreslå bestämmelser om uppehållstillstånd för andra kategorier av personer.
SKRIFTLIG FRÅGA P-3167/97 från Anne McIntosh (PPE) till kommissionen (9 oktober 1997)

Ämne: Anslag från Stabex till Vanuatu

Känner kommissionen till den ökade oron över troliga bedrägerier på lokal nivå vad gäller administrationen av EU-anslag från Stabex i Vanuatu?

Om så är fallet, vilka åtgärder tänker kommissionen vidta för att förhindra bedrägerierna i Vanuatu, och vilka möjligheter till gottgörelse finns det för de företag som bedriver verksamhet i landet och som drabbats av bedrägerierna?

Svar från João de Deus Pinheiro på kommissionens vägnar (3 december 1997)

Kommissionen känner till de anklagelser som utländska uppköpare och lokala exportörer nyligen riktade mot den organisation i Vanautu som är ansvarig för inköp och export av vissa jordbruksprodukter (Vanuatu commodities marketing board, VCBM). Anklagelserna rör inte förvaltningen av Stabexstödet utan snarare de svårigheter som lokala exportörer har att beviljas exportlicenser.

Stödet från Stabex har tidigare tilldelats VCBM och senast inom ramen för det system av ömsesidiga förpliktelser (Framework of mutual obligations, FMO) som undertecknades 1993 och som fastställer användningen av Stabex-överföringar (sammanlagt 4,9 miljoner ecu av vilka 1 miljon tilldelades VCBM) för perioden 1988 - 1991. Detta belopp skulle utbetalas i form av delbetalningar på tre villkor (offentliggörande av resultaten från en av staten beställd rättslig undersökning, offentliggörande av den årliga redovisningsrevisionen av VCBM och genomförandet av en av Europeiska utvecklingsfonden, EUF, finansierad undersökning av VCBM:s bokförings- och förvaltningspraxis). Dessa villkor fastställdes på grund av kommissionens oro över kvaliteten på VCBM:s förvaltning, särskilt över en eventuell överdriven politisk inblandning i handelspolitiska beslut. Den sista delen av FMO-bidraget för 1988-1991 (250 000 ecu) betalades ut till VCMB i december 1996 efter att det sista FMO-villkoret hade uppfyllts. Kommissionen har inte vid något tillfälle funnit bevis för olaglig användning av Stabexmedlen. Kommissionen har dock fortfarande vissa reservationer beträffande förvaltningen av VCBM. Följaktligen har ytterligare Stabexmedel inte tilldelats organisationen sedan överföringen för 1988-1991 och inga överföringar är planerade.

Företag som anser att de har drabbats av VCBM:s verksamhet har möjlighet att ansöka om gottgörelse genom Vanautus domstolar.
SKRIFTLIG FRÅGA P-3807/97 från Ilona Graenitz (PSE) till kommissionen (17 november 1997)

Ämne: Ansvarsskyldighet för kärnkraftverk på unionsnivå

Driftstörningar och olyckor i kärnkraftverk leder till svåra skador för människors hälsa och för miljön. För att åtminstone finansiellt kunna kompensera offren och finansiera uppröjningsarbeten vore det önskvärt att operatörerna ansvarade för eventuella följder som förorsakas av driften av ett kärnkraftverk.

Gör kommissionen ansträngningar att utveckla ett förslag om en sådan lag om ansvarsskyldighet för dem som driver kärnkraftverk inom unionen?

Förs diskussioner i detta ämne även på internationell nivå?

Svar från Christos Papoutsis på kommissionens vägnar (15 december 1997)

Redan när kärnkraftsindustrin ännu låg i sin linda insåg man att de skador en kärnkraftsolycka kunde orsaka var så stora att försäkringstäckning av kärnkraftsansvar krävde internationellt samarbete. Detta framgår inte bara av de två internationella systemen för ansvar gentemot tredje man vid kärnkraftsolyckor, som skapades under 1960-talet, utan även av artikel 98 i Euratomfördraget. Den 29 juli 1960 upprättades konventionen om skadeståndsansvar på atomenergins område (Pariskonventionen) på tillskyndan av OECD (Organisationen för ekonomiskt samarbete och utveckling). Ett internationellt system skapades den 21 maj 1963 genom konventionen om skadeståndsansvar för kärnkraftsskador (Wienkonventionen) som trädde i kraft den 4 december 1974. Den 31 januari 1963 antogs en konvention om tillägg till Pariskonventionen. Paris- och Wienkonventionerna sammanlänkades den 21 oktober 1988 genom ett gemensamt protokoll om tillämpningen av de bägge konventionerna. Sjötransport av kärnmaterial regleras i konventionen av den 17 december om skadeståndsansvar vid sjötransport av atomsubstans.

Den 12 september 1997 antogs ett ändringsprotokoll till Wienkonventionen. Samtidigt antogs också konventionen om kompletterande finansiering. Dessa aktstycken, som ännu inte trätt i kraft, beaktar den snabba juridiska, tekniska och ekonomiska utveckling som har ägt rum sedan Paris- och Wienkonventionerna antogs och föreskriver betydande ytterligare ersättning.

Med tanke på att den internationella regleringen är så heltäckande anser inte kommissionen att det finns behov av en särskild rättslig reglering i gemenskapen. I detta sammanhang bör nämnas att Euratomfördraget och särskilt artikel 98 i detta inte innebär någon förpliktelse att lagstifta på området.
SKRIFTLIG FRÅGA E-3239/97 från Bill Miller (PSE) till kommissionen (20 oktober 1997)

Ämne: Den inre marknaden

Då kommissionsledamoten Monti har angett att tullfriheten skall avskaffas för resenärer inom EU den 1 juli 1999 som ett led i slutförandet av den inre marknaden, när förväntar han sig att skatttediskriminering beträffande accis avskaffas som likaså ingår som ett led i slutförandet av den inre marknaden?

Svar från Mario Monti på kommissionens vägnar (18 november 1997)

Rådet beslutade redan 1991 att avskaffa tullfri försäljning. Vid detta tillfälle beviljades emellertid en sju och ett halvt år lång ¨avvecklingsperiod¨ så att övergången skulle bli problemfri för alla berörda parter.

Vad gäller skattediskriminering bör det understrykas att termen har tolkats på många olika sätt. I gemenskapslagstiftningen anges dess innebörd i artikel 95 i EG-fördraget enligt vilken medlemsstaterna förbjuds att beskatta andra medlemsstaters varor för att gynna inhemska varor. Kommissionen vidtar alltid åtgärder mot alla sådana fall av skattediskriminering som anmälts till den.

Därför antas det att parlamentsledamoten talar om skattediskriminering i vid bemärkelse för att hänvisa till de mycket stora skillnader i skattesatser som fortfarande finns - helt legalt - mellan medlemsstaterna och mellan olika kategorier av produkter. Dessa stora skillnader är resultatet av det nuvarande systemet som grundar sig på miniminivåer. Kommissionen håller för närvarande på att undersöka frågan om punktskattepliktiga varor på området alkohol och tobaksprodukter och kommer att lämna över en rapport tillsammans med lämpliga förslag till rådet och Europaparlamentet.
SKRIFTLIG FRÅGA P-3808/97 från Ernesto Caccavale (UPE) till kommissionen (17 november 1997)

Ämne: Förlorade gemenskapsmedel

Gemenskapsprogrammen såsom Horizon, Adapt, Now och Youthstart samt krisprogrammet för sysselsättning i södra Europa är av ytterst stor betydelse för mål 1-områdena.

Kommissionen anmodas att besvara följande frågor:

1. Finns det någon frist för användningen av dessa medel, och i så fall vilken?

2. Om det finns en frist - kan denna frist förlängas om programmen inte inleds i tid?

3. Om verksamheten inte inleds - kan det i så fall innebära att medlen går förlorade, i synnerhet för regionen Campanien?

Svar från Pádraig Flynn på kommissionens vägnar (15 december 1997)

1. När det gäller det multiregionala verksamhetsprogrammet ¨Emergenza Occupazionale Sud¨, gemenskapsinitiativet Employment och gemenskapsinitiativet Adapt, medfinansierar Europeiska socialfonden och medlemsstaten insatser i enlighet med de villkor som fastställs i gemenskapens beslut om tilldelning av ekonomiska resurser som tillsänds medlemsstaten.

För det multiregionala verksamhetsprogrammet under perioden 1994-1999 har kommissionen fastställt ett sista datum för att göra åtaganden, nämligen den 31 december 1999, och ett sista datum för utbetalningar, nämligen den 31 december 2001. För Adapt har sista datum för åtaganden fastställts till den 31 december 1999 och för slututbetalningar till den 31 december 2000. För Employment har sista datum för åtaganden fastställts till den 31 december 1999 och för slututbetalningar till den 31 december 2000.

2. Till följd av en i vederbörlig ordning motiverad begäran från medlemsstaterna kan dessa datum eventuellt omförhandlas inom ramen för partnerskapet. Eftersom slutdatumen ligger långt fram i tiden planeras dock inga sådana ändringar för närvarande.

Eftersom det finansiella åtagandet fastställs för hela verksamhetsprogrammet påverkas inte de avsatta medlen av om en av insatserna inte påbörjas.

3. I detta sammanhang ansvarar medlemsstaten för att genomföra och följa upp insatserna. Medlemsstaten bestämmer därför på vilket sätt aktörerna skall genomföra sina projekt. När det gäller gemenskapsinitiativen handlar det om nationella program. Övervakningskommittéerna för dessa program kan således i sådana fall föreslå en omfördelning mellan regionerna om medlen inte utnyttjas.
SKRIFTLIG FRÅGA P-3170/97 från Esko Seppänen (GUE/NGL) till kommissionen (9 oktober 1997)

Ämne: Nettobetalare och nettomottagare

Statistiken över nettobetalare och nettomottagare varierar mycket och därför är ovannämnda indelning oklar.

Hur delar kommissionen in unionens stater i nettobetalare och nettomottagare? Hur ser kommissionens nyaste siffror ut?

Vilken inverkan har redovisningen av tullintäkter på definitionen av vem som är nettobetalare och vem som är nettomottagare?

Svar från Erkki Liikanen på kommissionens vägnar (18 november 1997)

Kommissionens inställning till medlemsstaternas budgetställning är att budgetbalansen, dvs. skillnaden mellan vad varje medlemsstat får från budgeten och vad den betalar till budgeten, är tilltalande i sin enkelhet men inte något tillräckligt mått på de fördelar som medlemskapet i gemenskapen ger.

Budgetflödet fångar inte alla fördelarna med medlemskapet. Detta ger såväl fördelar som skyldigheter av finansiellt och icke-finansiellt slag, och de delar som inte hör till budgeten är betydligt viktigare än de budgetmässiga. Fördelarna med att arbeta för gemensamma mål, som liberalisering av handeln och ekonomisk integrering i Europa, kan inte värderas enbart i termer av budgetflöde. För övrigt är det alltid så att flödena från gemenskapens budget inte bara gynnar mottagarna utan också andra medlemsstater i form av återflöden. Typiska exempel härpå är strukturfonderna och utgifter i samband med yttre förbindelser, där genomförda projekt ofta ger upphov till inköp av varor och tjänster från andra medlemsstater.

Dessutom finns det inte bara en definition av begreppet budgetbalans. Det är därför alltid möjligt att finna på olika sätt att beräkna de budgetmässiga fördelarna med medlemskapet i gemenskapen, och vilken metod man väljer speglar ofta den speciella fråga man vill belysa eller den åsikt man vill försvara. Som ledamoten helt riktigt antyder skulle länder med stora hamnanläggningar som Belgien, Irland och Nederländerna uppvisa ett kraftigt nettotillskott om man tog med tullavgifter i beräkningen.

Kommissionen anser det därför varken nödvändigt eller lämpligt att beräkna medlemsstaternas nettotillskott till budgeten.

Ett dokument med titeln ¨Budgetbidrag, EU:s utgifter, budgetbalans och medlemsstaternas relativa välstånd¨ överlämnades till parlamentet den 14 oktober 1997.