SKRIFTLIG FRÅGA E-3008/97 från Gerhard Hager (NI) till kommissionen (1 oktober 1997)

Ämne: Protokolls och förklaringars rättsliga status

Europeiska unionens lagstiftning kan delas upp i dels primärrätt som medlemsstaterna antar på folkrättslig grund och som måste genomgå en ratificeringsprocess i varje medlemsstat, dels sekundärrätt som organen utfärdar som en följd av gemenskapernas överstatliga karaktär och som utövar omedelbart inflytande på medlemsstaternas nationella rättsordningar.

Utvecklingen under den senaste integrationsfasen har emellertid vid revideringen av de grundläggande fördragen allt oftare gjort det nödvändigt att vid sidan om enkla ändringar i och utvidgningar av fördragen (primärrätten) använda sig av protokoll och förklaringar i syfte att införa undantagsbestämmelser. Den rättsliga statusen för dessa ger anledning till följande frågor:

1. Vilken rättslig status åtnjuter protokoll, och enligt vilka kriterier görs denna inordning?

2. Vilken rättslig status har i motsats till detta en ¨förklaring som antagits av konferensen¨, och på vilket sätt görs denna inordning?

3. Hur bedömer kommissionen den rättsliga statusen hos en ¨förklaring som beaktats¨ i slutakten till ett primärrättsligt fördrag?

4. Om det i detta fall rör sig om en ensidig förklaring från en medlemsstat, vilken verkan har en sådan?

5. I vilken utsträckning kan respektive måste EG-domstolen i sin rättspraxis ta hänsyn till protokoll och förklaringar till primärrätten?

6. Konkret: Vilken rättslig betydelse har den ¨förklaring av Österrike och Luxemburg om kreditinstitut¨ som avgivits till Amsterdamfördraget?

Svar från Jacques Santer på kommissionens vägnar (1 december 1997)

Av artikel 239 i EG-fördraget och motsvarande bestämmelser i EKSG- och Euratom-fördragen framgår att bilagda protokoll är en integrerad del av fördragen. Protokollen har således exakt samma rättsliga status som fördragen i sig. Redan år 1956 fastslog domstolen att bestämmelserna i alla dessa texter (fördrag, bilagor och protokoll) har samma bindande verkan. De får inte ställas mot varandra utan skall ses som en helhet för att uppnå riktig tillämpning (dom Groupement des industries Luxembourgeoises mot Höga myndigheten * mål 7/54 och 9/54, Rec. 1956*II*s. 91).

Till skillnad från protokollen utgör förklaringarna inte en integrerad del av EG-fördraget. Domstolen har ännu inte uttalat sig om den rättsliga statusen hos förklaringar som avges vid undertecknandet av ett fördrag. Det bör ändå observeras att domstolen beaktar de förklaringar som avges i rådets protokoll i samband med att en sekundärrättslig akt antas, om förklaringen visar på en gemensam avsikt hos medlemsstaterna och dess innehåll kommer till uttryck i tillämplig gemenskapslagstiftning. En förklaring kan med andra ord varken lägga något till texterna eller motsäga deras anda eller ordalydelse (se dom Antonissen C*292/89, Rec. 1991, s. I*773, punkterna 17*18 angående en förklaring som införts i rådets protokoll vid antagandet av förordning nr 1612/68). Däremot beaktas en förklaring som underlättar tolkningen av en text (se dom Grimaldi C*322/88, Rec. 1989, s. I*4407 och dom Egle, C*310/90, Rec. 1992, s. I*177).

I samband med förklaringen om inrättandet av kreditinstitut i Tyskland tog regeringskonferensen del av kommissionens yttrande, enligt vilket gällande gemenskapsrätt gör det möjligt att beakta tjänster av allmänt intresse som tillhandahålls av kreditinstitut. Vidare uppmanade regeringskonferensen kommissionen att utreda om det finns liknande fall i andra medlemsstater och att i förekommande fall tillämpa samma gemenskapsbestämmelser på dem. Den ensidiga förklaringen av Österrike och Luxemburg som regeringskonferensen förde till protokollet ingår i uppföljningen av ovan nämnda uppmaning. Genomförandet vilar på kommissionen.