SKRIFTLIG FRÅGA E-3777/97 från Jean-Antoine Giansily (UPE) och Jacques Donnay (UPE) till kommissionen (21 november 1997)

Ämne: Franska textilplanen

Den franska textilplanen, som den tidigare franska regeringen införde i Frankrike år 1995 och som mer allmänt går under namnet ¨Borotraplanen¨, innehåller bestämmelser om lägre socialavgifter för textilföretagen. Denna plan har skarpt kritiserats av kommissionen.

Textilplanen, som över 2 000 företag dragit nytta av, skulle ha gjort det möjligt att stabilisera och t.o.m. i viss utsträckning öka antalet arbetstagare inom en sektor som under tio år har förlorat hälften av sina arbetstillfällen.

Det har emellertid visat sig att kommissionen inte endast anser denna plan vara olaglig, utan till råga på allt kräver att de stöd som vissa textilföretag erhållit måste betalas tillbaka.

Kan kommissionen, mot bakgrund av ovanstående, informera oss om vilka kriterier och argument som beaktats och som gett anledning till att uppfatta den franska textilplanen som illegal?

Anser inte kommissionen att en sådan beskyllning är inkonsekvent och dramatisk vid en tid då samtliga ansvariga på EU-nivå bekräftar att högsta prioritet bör ges åt att skydda och främja sysselsättningen inom unionen?

Anser inte kommissionen att en alternativ lösning, med hänsyn till den svåra situation i vilken textilindustrin befinner sig, skulle vara möjlig genom att diskutera de obligatoriska avgifter som på ett oskäligt sätt ökar arbetskostnaderna samt genom att inrätta en social och skattegrundad importtull vid Europeiska unionens gränser?

Svar från Karel Van Miert på kommissionens vägnar (13 januari 1998)

I ett beslut av den 9 april 1997 konstaterade kommissionen att det stöd som planerats i form av ett försök med sänkta sociala avgifter för textil-, konfektions- och läder/sko-industrin, den s.k. textilplanen, inte endast är olagligt utan också oförenligt med EG-fördraget.

Stödet är olagligt på grund av att Frankrike började bevilja det till stödmottagarna innan kommissionen hade fattat beslut i ärendet. Detta skedde i strid med artikel 93.3 i EG-fördraget o trots flera varningar från kommissionen.

Kommissionen anser att de kostnader som orsakas företagen till följd av de avtal som ingåtts mellan arbetsmarknadens parter inom en viss sektor, vare sig det gäller arbetstidens fördelning eller något annat, och som består i lönehöjningar eller betald ledighet som inte föreskrivs i de gemensamma reglerna, utgör kostnader som normalt sett borde ha belastat företagens budgetar. Kommissionen anser därför att det i detta sammanhang är själva den statliga åtgärden som på grund av sin karaktär och i sin helhet utgör ett statligt stöd.

Eftersom det är fråga om sektorstöd till de känsliga sektorerna, som är krisdrabbade inte bara i Frankrike utan inom hela gemenskapen, kan kommissionen inte bevilja undantag enligt riktlinjerna för sysselsättningsstöd ((EGT C 334, 12.12.1995. )). Endast om åtgärderna hade omfattat hela den franska ekonomin, skulle de ha hamnat utanför tillämpningsområdet för artikel 92.1 i EG-fördraget.

Kommissionen har därför krävt återbetalning av den del av det olagligt utbetalade stödet som överskrider tröskeln för stöd av mindre betydelse, dvs. 100 000 ecu under tre år. Kravet på återbetalning gäller därmed endast företag med fler än 50 anställda, eftersom det stödbelopp övriga företag erhållit inte har överskridit tröskeln för stöd av mindre betydelse.

I sitt beslut konstaterar kommissionen att kampen för ökad sysselsättning är en av gemenskapens viktigaste prioriteringar och att det för att denna kamp skall bli framgångsrik krävs en bättre integration av medlemsstaternas makroekonomiska politik och industripolitik. Det krävs också både fantasi och djärvhet från medlemsstaternas och kommissionens sida i sökandet efter nya lösningar för att bekämpa det gissel som arbetslösheten utgör.

Kommissionen har hela tiden betonat att dess synpunkter på bestämmelserna i fråga inte gäller de mål Frankrike satt upp när det gäller att skapa fler arbetstillfällen (framför allt för ungdomar), utan endast det sätt på vilket Frankrike vill uppnå dessa mål och följderna av detta. Om bestämmelserna om sektorstöd skulle godkännas, skulle det finnas en risk för att de problem som drabbat företag i en medlemsstat flyttades till konkurrerande företag i de andra medlemsstaterna.

Därför anser kommissionen att den måste inta en strikt hållning till sektorstöd för att i god tid förebygga att användningen av sådant stöd sprids till de andra medlemsstaterna och för att förhindra att själva tanken med den inre marknaden ifrågasätts.

När det gäller alternativa lösningar för att sänka arbetskraftskostnaderna, påminner kommissionen om att den offentliggjort ett tillkännagivande om kontroll av statligt stöd och sänkning av arbetskraftskostnaderna ((EGT C 1, 3.1.1997. )) där den anger vilka initiativ inom detta område som är förenliga med fördraget. Dessutom hoppas kommissionen att Europeiska rådets möte om sysselsättningen den 20 och 21 november 1997 leder till förslag om alternativ till sektorstöd som medlemstaterna kan genomföra.