SKRIFTLIG FRÅGA P-4080/97 från Luigi Florio (UPE) till kommissionen (18 december 1997)

Ämne: Italiens finanspolitik och kriterierna i Maastrichtfördraget

Den italienska regeringen planerar inom ramen för 1998 års finanslagstiftning att införa en ny avgift som kallas IRAP (Imposta Regionale Attività Produttive, regionalavgift på näringsverksamhet).

Denna avgift kommer att ha de speciella egenskaperna att den slår särskilt hårt mot fysiska och juridiska personer som är arbetsgivare och som har skulder (för IRAP är varken lön till anställda eller räntor avdragsgilla) och att den inte är avdragsgill mot inkomstskatten.

Denna nya avgift innebär en ytterligare ökning av skattebördan i Italien, som redan under det senaste ett och ett halvt året drabbats av finansiella åtstramningar motsvarande sammanlagt 100.000 miljarder lire, vilka oftast grundat sig på nya intäkter.

Anser kommissionen att denna politik är förenlig med kommissionens egna rekommendationer som avser att minska de offentliga utgifterna och i motsvarande grad minska skattebördan, i synnerhet den som läggs på arbete?

Vad anser kommissionen om den italienska regeringens socialförsäkringpolitik, som verkar vara oförmögen att åstadkomma den sanering av den italienska statliga försäkringskassans (INPS, Istituto Nazionale della Previdenza Sociale) finanser, som man utlovat?

Anser kommissionen slutligen att Italien mot bakgrund av ovanstående uppgifter under 1998 och kommande år kan respektera de ekonomiska och finansiella kriterierna som fastställts i Maastrichtfördraget?

Svar från Mario Monti på kommissionens vägnar (3 februari 1998)

Den italienska skattereformen antogs helt nyligen och det är ännu ytterst svårt att exakt uppskatta reformens följder för olika regioner, grupper av skattebetalare och branscher. Den enda information som för närvarande finns tillgänglig är de beräkningar som den italienska regeringen har tagit fram och som visar att det nya systemet inte ökar skattebördan. Vad gäller följderna för arbetskraftskostnaderna, så ingår dessa kostnader å ena sidan i beräkningsgrunden för skatten, å andra sidan ersätter skatten hälsovårdsavgifter som också togs ut på grundval av arbetskraftskostnaden. Nettoeffekten kan variera mellan olika företag, men medför inte nödvändigtvis högre skatt på arbete. Kommissionen är givetvis intresserad av hur reformen är upplagd och vilka följder den har för budgeten, dock är kommissionen inte behörig att bedöma nationella regeringars skattepolitik.

Det italienska pensionssystemet har reformerats vid två tillfällen, nämligen 1992 och 1995. Systemet har sedan dess setts över ytterligare en gång inom ramen för 1998 års budget. Dessa ingrepp har på ett grundläggande sätt förändrat pensionssystemets mekanismer och gjort att man på medellång sikt fått kontroll över pensionsutgifterna. Dessa utgifters andel av bruttonationalprodukten förväntas nu förbli stabil under den kommande tioårsperioden. Så småningom, då babyboom-generationen pensioneras, kommer det eventuellt att krävas ytterligare anpassningar. En snabbare övergång till det nya systemet till följd av 1995 års reform hade på kort och medellång sikt kunnat frigöra mer resurser för att förbättra den sociala omsorgen på de områden där de sociala utgifterna klart ligger under EU-genomsnittet.

Kommissionen och rådet gjorde en positiv bedömning av åtagandena i konvergensprogrammet för 1998*2000. Kommissionen undersöker nu innehållet i 1998 års budget för att bedöma de planerade åtgärdernas kvalitet och samstämmigheten med åtagandena i konvergensprogrammet.