SKRIFTLIG FRÅGA E-2325/98

från Jannis Sakellariou (PSE) till kommissionen

(22 juli 1998)

Ämne: Fredsprocessen i Mellanöstern

1. Hur bedömer kommissionen utsikterna till att fred uppnås mellan Israel och dess grannar under de närmaste två åren?

2. Anser EU fortfarande att en varaktig fred endast kan uppnås mellan Israel och dess arabiska grannar om Israel lämnar tillbaka de områden på Västbanken och Golanbergen som ockuperades 1967 och de områden i södra Libanon som ockuperades 1982?

3. Hur kan EU stödja fredsprocessen effektivare än vad som hittills varit fallet? Vilken roll bör EU spela jämte USA?

4. Avser kommissionen att förlänga uppdraget för sändebudet för fredsprocessen? Hur mycket har detta uppdrag kostat de europeiska skattebetalarna sedan det inleddes i början av 1997? Har dessa kostnader stått i rimligt förhållande till de resultat som uppnåtts? Vad har detta uppdrag lett till konkret under gångna två åren?

Svar från Manuel Marín på kommissionens vägnar

(11 september 1998)

1. Den interimsperiod som fastställs i Osloavtalen mellan Israel och Palestina, vilka undertecknades 1993, löper ut den 4 maj 1999. I princip skulle bilaterala förhandlingar om de svåraste frågorna, såsom Jerusalem, flyktingar, vatten och gränser, ha inletts den 4 maj 1996 för att det skulle ha varit möjligt att avsluta dem innan det planerade slutdatumet för interimsperioden. Trots alla hittillsvarande internationella ansträngningar har förhandlingarna om en slutgiltig lösning inte återupptagits efter det att de formellt inleddes den 4 maj 1996 under den förutvarande israeliska regeringen. Mot denna bakgrund är det mycket svårt att bedöma vad som kommer att ske efter den 4 maj 1999, eftersom detta beror på resultatet av det pågående amerikanska medlingsarbetet för att förhandla fram det sedan länge emotsedda genombrottet i frågorna om ytterligare spridning.

2. Vid Europeiska rådets möte i Cardiff bekräftade unionen ånyo att den ansluter sig till de principer som ligger till grund för fredsprocessen och som fastställdes vid Madridkonferensen 1991, särskilt principen om "land för fred" som anges i Förenta nationernas säkerhetsråds resolutioner 242 och 338. Det är unionens fasta övertygelse att om en förhandlingslösning på konflikten mellan Israel och Arabvärlden skall vara bestående och ge långsiktig stabilitet i regionen måste den vara rättvis och följaktligen fullt ut iaktta principen om land för fred.

3. I sitt meddelande från januari 1998 om unionens roll i fredsprocessen(1) gav kommissionen uttryck för sina åsikter i frågan. Det är att märka att den 23 februari 1998 tillstyrkte rådet (allmänna frågor) de allmänna riktlinjerna i kommissionens meddelande. Kommissionen anser fortfarande att unionen bör bibehålla en hög nivå på det ekonomiska biståndet till den palestinska myndigheten, eftersom detta slags stöd trots alla politiska och ekonomiska svårigheter har spelat en avgörande roll för att hålla fredsprocessen vid liv. Icke desto mindre anser kommissionen att unionens förnyade biståndsprogram bör falla inom en annan ram, vilken omfattar de flesta av de frågor som unionen finner angelägna, bl.a. unionens roll i samordningen av det internationella biståndet. Kommissionen anser även att unionen bör fortsätta att tillsammans med Förenta staterna spela en viktig politisk roll i processen. Även om ett starkt amerikanskt ledarskap är en viktig förutsättning för att uppnå fred i Mellanöstern, anser kommissionen att den nuvarande situationen gör det är svårt att uppnå denna fred om inte Europeiska unionen engagerar sig fullt ut politiskt i förhandlingarna.

4. Kommissionen har faktiskt uttalat sig för att rådet bör förnya mandatet för unionens särskilda sändebud ambassadör Moratinos för ytterligare ett år. Kostnaderna för den gemensamma åtgärden, genom vilken det särskilda sändebudet finansieras, uppgår till cirka 2 miljoner ecu per år, vilka tas från budgetreserven för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken (GUSP). Kommissionen anser att denna kostnad är rimlig med hänsyn till att unionen har ett strategiskt intresse av att fred uppnås i Mellanöstern och av att dess roll i detta sammanhang förstärks. Det står klart att det särskilda sändebudets insatser är till gagn för fredsprocessen och bidrar till att framhäva unionens roll i området.

(1) KOM(97) 715 slutlig.