SKRIFTLIG FRÅGA E-0229/02

från Bruno Gollnisch (NI) till rådet

(7 februari 2002)

Ämne: Fortsatta växlingsavgifter i euroområdet

Två år efter det att euron officiellt börjat användas som giromedel (checkar, postanvisningar) och en månad efter det att sedlar och mynt tagits i bruk i EU tvingas man konstatera att växlingsavgifterna mellan bankerna i euroområdet på intet sätt försvunnit, vilket de borde ha gjort.

För de checkar som ställs ut i ett land i euroområdet och löses in i ett annat tillämpas samma bankavgifter som tidigare. För kontantuttag eller betalningar med Visa-kort i ett annat land än det där kortet utfärdats tas en avgift ut, och till och med för överföringar mellan konton i olika länder tillämpas höga bankavgifter. Dessa motiverades tidigare av själva växlingen som ju idag har försvunnit. Detta oskick strider mot principen om fri rörlighet för kapital och tjänster som står inskriven i Romfördraget liksom mot den gemensamma finansmarknaden som man i Maastrichtfördraget slog på trumman för.

Den största fördelen som förespråkarna av den gemensamma valutan framhåller dvs. att växlingsavgifterna försvinner går därmed om intet.

Vad tänker rådet göra för att få ett slut på dessa uppenbara kränkningar av den fria rörligheten för kapital och tjänster samt av principen om en gemensam finansmarknad?

Är det inte otillbörligt att bankavgifterna fortfarande är höga, trots att de inte längre kan motiveras av osäkra växlingskurser?

Kan man inte med tanke på att detta tillämpas generellt anta att det föreligger otillåtna överenskommelser mellan vissa av de främsta aktörerna inom EU:s bankväsende?

Svar

(25 juni 2002)

Rådet delar den ärade parlamentsledamotens ambition att försvara den europeiske konsumentens intressen.

Det var just därför som rådet den 26 november 2001 kunde nå en politisk överenskommelse om en förordning beträffande gränsöverskridande betalningar i euro, sedan det hade fått sig förelagt ett förslag från kommissionen i augusti 2001 då en utredning avslöjat att den genomsnittliga kostnaden för överföringar mellan länder knappast hade ändrats under flera år.

Denna text fick också ett tydligt stöd från Europaparlamentet, med vilket rådet för övrigt har samarbetat fullt ut, vilket ledde fram till antagandet av Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 2560/2001 av den 19 december 2001 om gränsöverskridande betalningar i euro(1).

I denna förordning föreskrivs, för elektroniska betalningar (kontantuttag eller betalningar med kort), att avgifter som en finansinrättning tar ut för en gränsöverskridande transaktion skall motsvara de avgifter som samma inrättning tar ut för en likadan transaktion i den medlemsstat där kortet är utfärdat, med början den 1 juli 2002. Detta datum har valts med tanke på dessa inrättningars tidsfrister för anpassning och deras stora arbetsbörda i samband med övergången till euron den 1 januari 2002.

Samma likställdhetsprincip för avgifter mellan sådana överföringar som passerar en gräns och sådana som görs inom en medlemsstat gäller från den 1 juli 2003, ett datum som har valts för att bl. a. erforderlig infrastruktur skall hinna installeras.

Både elektroniska transaktioner och överföringar omfattas likaledes av principen om öppenhet i fråga om fakturerade avgifter, också då en annan valuta än euron är involverad vid en gränsöverskridande betalning i euro.

Rådet har hittills inte funnit anledning att tillämpa denna likställdhetsprincip på papperscheckar, då dessa av naturliga skäl inte kan hanteras lika effektivt som andra betalningsmedel, i synnerhet elektroniska betalningar. Däremot gäller öppenhetsprincipen även för checkar.

Man bör också hålla i minnet att avskaffandet av eurocheckarna den 1 januari 2002 har gjort checken till i huvudsak ett medel för betalningar inom en medlemsstat som inte längre existerar i vissa medlemsstater.

I förordningen föreskrivs också att en rapport skall läggas fram senast den 1 juli 2004 från kommissionen till Europaparlamentet och rådet om hur denna förordning tillämpas, och särskilt om det lämpliga i att förbättra kundtjänsterna genom ökad konkurrens i utbudet av möjligheter till gränsöverskridande betalningar. Denna rapport skall åtföljas av eventuella förslag till ändringar av gällande förordning.

Vi erinrar vidare den ärade parlamentsledamoten om att kommissionen är ansvarig i fråga om tillämpning av konkurrensreglerna, inbegripet fall av olaglig konspiration.

(1) EGT L 344, 28.12.2001, s. 13.