SKRIFTLIG FRÅGA E-0200/01

från Alexandros Alavanos (GUE/NGL) till kommissionen

(1 februari 2001)

Ämne: Avtal om leverans av naturgas från tredje land

De flesta medlemsstater i Europeiska unionen har avtal om leverans av naturgas från tredje land vilka innehåller en take or pay-klausul. Detta får som konsekvens att det är omöjligt för nya leverantörer med nya fyndigheter att vinna inträde på Europas avreglerade energimarknad. Ofta förstärks därmed naturgasleverantörernas dominerande ställning. Stämmer ovannämnda bestämmelser överens med Europeiska unionens konkurrensregler? Har kommissionen för avsikt att ta några initiativ i detta hänseende och i så fall vilka?

Svar från Mario Monti på kommissionens vägnar

(27 mars 2001)

Kommissionen vill först och främst klargöra att avtalen om leverans av naturgas från tredje land i allmänhet inte tecknas direkt av medlemsstaterna, utan av företag. Det är dock riktigt att myndigheterna ofta spelade en viktig roll inom denna sektor före marknadens avreglering. En take-or-pay-klausul, som är vanligt förekommande i denna typ av kontrakt, innebär att köparen betalar för en viss mängd gas per år, oavsett vilken kvantitet som levereras. Ofta gäller take-or-pay-klausulen dock inte hela årsleveransen och priset utgörs ibland av en varierande procentandel av kontraktsumman. Vidare finns det make-up och carry forward-klausuler som innebär en viss flexibilitet i betalningen av gasleveranserna.

Gemenskapen har redan uttalat sig om take-or-pay-avtal i skäl 30 till Europaparlamentets och rådets direktiv 98/30/EG av den 22 juni 1998 om gemensamma regler för den inre marknaden för naturgas(1), Där sägs: Långsiktiga take-or-pay-avtal är en verklighet på marknaden för att säkra medlemsstaternas naturgasleveranser. Bestämmelser bör särskilt antas om undantag från vissa bestämmelser i detta direktiv om ett naturgasföretag får, eller skulle kunna få, allvarliga ekonomiska problem på grund av take-or-pay-åtaganden. Tillfälliga undantag kan därför beviljas från principen om öppen tillgång till gasnäten, som är ett väsentligt inslag i den avreglering av den inre marknaden för naturgas som är direktivets syfte (se artikel 25 i gasdirektivet). I skäl 30 anges också att varje take-or-pay-avtal

som ingås eller förnyas efter det att direktivet har trätt i kraft bör ingås på ett välbetänkt sätt så att en betydande öppning av marknaden inte hindras. I artikel 25.3 i direktivet föreskrivs också mycket stränga kriterier för tillfälliga undantag, bland annat målet att uppnå en konkurrensutsatt gasmarknad.

Parlamentsledamoten nämner risken för att take-or-pay-klausulerna hindrar nya leverantörer från att komma in på den europeiska energimarknaden. Sådana hinder uppstår inte så mycket genom take-or-pay-klausulerna som genom andra avtalsklausuler, till exempel utfästelser att inte konkurrera, leveransavtalens långa löptid och avtal om reservation av fraktkapacitet. Denna typ av bestämmelser kan inte i sig betecknas som konkurrensbegränsande. Deras eventuella snedvridande konsekvenser för konkurrensen måste bedömas från fall till fall och beror bland annat på de berörda företagens marknadsinflytande och därmed på hur stor konkurrens som råder på den aktuella marknaden. Vidare måste man avgöra om avtalen säkrar avkastningen på nya investeringar som säljaren gjort för att garantera leverans, i vilket fall de kan beviljas undantag enligt artikel 81.3 (tidigare artikel 85.3) i EG-fördraget.

Kommissionen följer mycket uppmärksamt utvecklingen inom den europeiska gasbranschen mot en integrerad och konkurrenskraftig marknad. Generaldirektoratet för konkurrens har på eget initiativ inlett flera förfaranden om villkor i avtal om import av naturgas vilka skulle kunna ha konkurrensbegränsande verkningar. Eftersom undersökningarna fortfarande pågår, vore det olämpligt att lämna närmare detaljer i nuläget.

(1) EGT L 204, 21.7.1998.