SKRIFTLIG FRÅGA E-3031/00

från Erik Meijer (GUE/NGL) till kommissionen

(26 september 2000)

Ämne: Kapacitetsbrist på nederländska sjukhus och sjukförsäkringsgivarnas vägran att bekosta sjukhusvistelse i andra medlemsländer

1. Kommissionen har nyligen offentliggjort att Nederländerna placerar sig dåligt när det gäller antalet hjärt- och levertransplantationer, liksom när det gäller antalet kirurger, gynekologer och hjärtspecialister. Känner kommissionen dessutom till att dessa brister, vilka bl.a. har förorsakats av tidigare besparingar inom hälsovården och en kraftig minskning av antalet sjukhusbäddar, har fått som följd att väntelistorna för olika medicinska behandlingar på nederländska sjukhus (donationer, öppna hjärtoperationer, lungsjukdomar, allmänkirurgi, neurologi och stomatologi) har blivit så långa att många patienter börjar söka efter medicinsk behandling i andra länder?

2. Håller kommissionen med mig om att varje medlemsland i Europeiska unionen, och i princip även varje region inom den, själv måste kunna tillgodose sina invånares behov av sjukhusvård i stället för att vältra över denna vård på grannländerna, och att det är ett misslyckande om kapacitetsbristen medför att antalet invånare som behöver sjukhusbehandling i utlandet långsiktigt överskrider kapaciteten för att ta emot patienter från utlandet?

3. Känner kommissionen dessutom till att nederländska sjukförsäkringsgivare inte, eller endast i enstaka oförutsebara undantagsfall, ersätter sjukhusbehandlingar som det p.g.a. kapacitetsbristen var önskvärt att göra utanför Nederländernas gränser och att de dessutom inte accepterar argumentet att denna behandling kan genomföras bättre eller väsentligt snabbare annorstädes, så att endast de som själva kan betala detta och de som har tecknat en dyr tilläggsförsäkring för undersökning och behandling i utlandet kan komma i fråga för en sådan behandling?

4. Har sjukförsäkringsgivare i EU:s medlemsländer rätt att vägra att bekosta behandlingar utanför medlemslandet där personen är bosatt, även om nödvändiga behandlingar bara kan utföras i rätt tid i andra medlemsländer p.g.a. kapacitetsbrist i landet där personen är bosatt?

5. Om fråga 4 besvaras jakande, vad tänker kommissionen då göra för att stärka patienternas position när det gäller att bekosta nödvändiga sjukhusbehandlingar i ett annat av Europeiska unionens medlemsländer?

Svar från Anna Diamantopoulou på kommissionens vägnar

(15 november 2000)

Kommissionen känner till att det kan finnas väntelistor för patienter som begär särskilda behandlingar, men man har inga exakta sifferuppgifter om detta. Kommissionen har hört att i Nederländerna har anslag nyligen beviljats för att förkorta väntetider och att man har kommit överens om en långtidsstrategi för att klara av väntelistorna.

När det gäller rätten till ersättning för kostnader för hälso- och sjukvård i en annan medlemsstat kan man på gemenskapsnivå hänvisa till i artikel 22.1 c i förordning (EEG) nr 1408/1(1), som samordnar de nationella systemen för social trygghet och exakt reglerar fall där en försäkringstagare i en medlemsstat avsiktligt åker till en annan medlemsstat för att där få hälso- och sjukvård och programmerade medicinska behandlingar. Detta kräver att den berörda personen får ett tillstånd på förhand av den behöriga sjukförsäkringsinstitution som personen är försäkrad hos för att sedan kunna få ersättning för kostnaderna för sjukvård.

I detta fall föreskrivs i artikel 22.2 i förordning (EEG) nr 1408/71 att detta tillstånd får inte vägras, om vården är en förmån som utges enligt lagstiftningen i den medlemsstat inom vars territorium personen är bosatt och om han i den staten inte kan få vård inom den tid som, med beaktande av hans aktuella hälsotillstånd och sjukdomens sannolika förlopp, där är normal för vården i fråga.

Följaktligen ger det berörda tillståndssystemet medlemsstaterna en stor rörelsefrihet när det gäller beviljande eller avslag av begäran om tillstånd att vårdas utomlands, eftersom det i sista hand är den medlemsstat där personen är försäkrad som står för kostnaderna.

När det gäller möjligheten att få ersättning för kostnader för hälso- och sjukvård i en annan medlemsstat utan tillstånd, yttrade sig EG-domstolen i de två förenade målen C-158/96 (Raymond Kohll mot Union des Caisses de Maladie) och C-120/95 (Nicolas Decker mot Caisse de Maladie des employés privés) den 28 april 1998. I dessa domar ansåg domstolen att villkoret med förhandstillstånd för att få ersättning för kostnader för glasögon och tandvård inte är förenligt med principerna som garanterar fri rörlighet för varor och tjänster, eftersom tillståndet inte krävs i hemlandet(2).

EG-domstolen har ännu inte yttrat sig om rätten till ersättning för hälso- och sjukhuskostnader och har fått en begäran om att klargöra sin rättspraxis i samband med tre andra förhandsavgöranden(3) som behandlas för närvarande.

Kommissionen vill också upplysa parlamentsledamoten om att vissa gemensamma sjuk- och hälsovårdsprojekt som kommissionen ger bidrag till, inbegripet flera som Nederländerna deltar i, aktivt främjar gränsöverskridande hälso- och sjukvård i gränsområden där vård som fås vid utländska inrättningar kan lämpa sig bättre för patienten vad gäller avstånd och resetid. Hittills verkar det dock som om försäkringstagarna även i gränsområdena har utnyttjat detta i mycket liten utsträckning, för kostnaderna är mycket mindre än 1 % av totalkostnaderna för hälso- och sjukvård.

(1) Senaste konsoliderade version: Rådets förordning (EG) nr 118/97 av den 2 december 1996 om ändring och uppdatering av förordning (EEG) nr 1408/71 om tillämpningen av systemen för social trygghet när anställda, egenföretagare eller deras familjemedlemmar flyttar inom gemenskapen, samt av förordning (EEG) nr 572/72 om tillämpning av förordning (EEG) nr 1408/71 EGT L 28, 30.10.1997.

(2) REG 1998, s. I-1831 och I-1931.

(3) Mål C-368/98 (Vanbraekel m.fl. mot Alliance nationale de mutualités chrétiennes), mål C- 157/99 (Smits/Peerboms) och C-385/98 (Muller/Van Riet).