SKRIFTLIG FRÅGA E-2277/99

från Inger Schörling (Verts/ALE) till kommissionen

(13 december 1999)

Ämne: Förvärv av sommarhus i annat land

Tidigare har de flesta länder haft begränsningar i utlänningars rätt att förvärva fastigheter i landet. Sverige har till årsskiftet ett undantag från den regeln men samtliga partier står nu enade bakom att slopa dessa restriktioner.

De problem som kan uppstå och som på sikt måste lösas är att huspriser i attraktiva områden kan skjuta i höjden så till den grad att de bofasta får svårt att med framgång konkurrera om fastigheterna. I längden kan det innebära att samhällen utarmas för att bara leva upp under sommarmånaderna. I synnerhet många kommuner belägna vid kusten är djupt oroade över denna utveckling.

Enligt en dom i EG-domstolen i somras kan lagstiftning med lokalpolitiskt syfte godtas om vissa förutsättningar uppfylls. Den får bland annat inte vara diskriminerande eller strängare än vad som krävs för sitt syfte. Min fråga är därför:

Vilka är enligt kommissionen godtagbara regional- eller lokalpolitiska hänsyn som får tas av medlemsstaterna? Och vilket skall syftet med dessa vara?

Svar från Frederik Bolkestein på kommissionens vägnar

(4 februari 2000)

I artikel 56 (tidigare artikel 73b) i EG-fördraget föreskrivs att alla restriktioner för kapitalrörelser mellan medlemsstater samt mellan medlemsstater och tredje land [skall] vara förbjudna. Bestämmelsen är tillämplig på icke bofastas förvärv av fastigheter, eftersom sådana förvärv är en form av kapitalrörelser. I EG-fördraget finns emellertid vissa undantag från denna allmänna regel. Av intresse är i detta sammanhang artikel 58 (tidigare artikel 73d) i EG-fördraget, där det anges att medlemsstaterna får vidta åtgärder som är motiverade med hänsyn till allmän ordning eller allmän säkerhet.

Men i artikeln sägs också att sådana åtgärder inte får utgöra ett medel för godtycklig diskriminering eller en förtäckt begränsning av den fria rörligheten för kapital.

Av domar från EG-domstolen (till exempel mål 17/92) framgår att ekonomiska skäl inte är acceptabla grunder för ett undantag. Det faktum att öppna gränser för kapitalrörelser leder till att priserna pressas uppåt är i sig inte tillräckligt för att göra undantag från principen om fri rörlighet för kapital. Om en stor efterfrågan på fritidsbostäder i vissa områden emellertid leder till oönskade sociala konsekvenser såsom de som beskrivits av parlamentsledamoten, kan vissa begränsningar av rätten att förvärva fritidsbostäder motiveras på de grunder som nämns i EG-fördraget. Plan- och byggbestämmelser kan i vissa områden användas för att begränsa byggandet av fritidsbostäder och användningen av befintliga byggnader som fritidsbostäder genom att sådana områden i en kommun eller region avsätts för andra ändamål. Att åtgärder av detta slag är tillåtna bekräftades i en gemensam förklaring om fritidsbostäder (förklaring nr 5 till Österrikes, Finlands och Sveriges anslutningsfördrag) där det sägs: Ingenting i gemenskapsrätten hindrar enskilda medlemsstater från att vidta nationella, regionala eller lokala åtgärder beträffande fritidsbostäder i fall då åtgärderna är nödvändiga för markanvändning, planläggning och miljöskydd och tillämpas i överensstämmelse med gemenskapsrätten utan någon direkt eller indirekt diskriminering av medborgare i medlemsstater.

I förklaringen erinras om att diskriminering mot icke bofasta, i synnerhet mot medborgare i medlemsstaterna, inte är tillåten i plan- och byggbestämmelser. Den färska dom från EG-domstolen som parlamentsledamoten nämner (dom av den 1 juni 1999 i mål C-302/97, Konle mot Österrike) innehåller ytterligare tolkning av detta villkor och där erinras om vikten av att inskränkningar inte görs onödigt omfattande: Om en medlemsstat kan motivera sitt krav på förhandstillstånd med att åberopa ett sådant lokaliseringspolitiskt syfte som att i allmänt intresse värna om en permanent befolkning och en ekonomisk verksamhet som är oberoende i förhållande till turistbranschen inom vissa regioner, kan den inskränkande åtgärd som ett sådant krav utgör tillåtas enbart om den inte tillämpas på ett diskriminerande sätt och om samma resultat inte kan uppnås genom andra, mindre betungande förfaranden.

Svaret på parlamentsledamotens fråga blir således att en medlemsstat får föreskriva plan- och byggbestämmelser som innebär en begränsning av rätten att förvärva fritidsbostäder i vissa områden, om det finns en klar risk för oönskade sociala konsekvenser. Begränsningen måste vara uppenbart icke-diskriminerande, det vill säga den måste gälla även personer som är medborgare eller bosatta i medlemsstaten i fråga. Lagstiftningen för att genomföra begränsningen får inte innebära en förtäckt (indirekt) diskriminering. Vidare får inte lagstiftningen vara mer ingripande än vad som krävs för att uppnå begränsningens syfte. Efter EG-domstolens dom i målet Konle mot Österrike står det klart, att ett system med förhandstillstånd inte bör användas, eftersom det finns andra och bättre sätt att genomföra lagstiftning av denna typ, till exempel en skriftlig förklaring från köparen. Slutligen får en begränsning inte göras om det finns andra och bättre sätt för att skydda intressena hos en bofast befolkning med blygsamma tillgångar, exempelvis genom subventionerade hyror eller allmännyttiga bostadsföretag.