KOMMISSIONENS REKOMMENDATION

av den 18 juni 2007

om riktlinjer för hållande och skötsel av djur som används för försök och andra vetenskapliga ändamål

[delgivet med nr K(2007) 2525]

(Text av betydelse för EES)

(2007/526/EG)

EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION UTFÄRDAR DENNA REKOMMENDATION

med beaktande av fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, särskilt artikel 211 andra strecksatsen, och

av följande skäl:

I rådets förordning (EG) nr 1/2005 av den 22 december 2004 om skydd av djur under transport och därmed sammanhängande förfaranden och om ändring av direktiven 64/432/EEG och 93/119/EG och förordning (EG) nr 1255/97 (4) fastställs bestämmelser om skydd av levande ryggradsdjur under transport inom gemenskapen, inklusive de särskilda kontroller som behöriga tjänstemän skall genomföra av sändningar som ankommer till eller lämnar gemenskapens tullområde.

HÄRIGENOM REKOMMENDERAS

(1) EGT L 358, 18.12.1986, s. 1. Direktivet ändrat genom Europaparlamentets och rådets direktiv 2003/65/EG (EUT L 230, 16.9.2003, s. 32).

(2) EGT L 222, 24.8.1999, s. 29.

(3) EGT L 221, 8.8.1998, s. 23. Direktivet ändrat genom förordning (EG) nr 806/2003 (EUT L 122, 16.5.2003, s. 1).

(4) EUT L 3, 5.1.2005, s. 1.

BILAGA

Riktlinjer för hållande och skötsel av djur som används för försök och andra vetenskapliga ändamål

INNEHÅLLSFÖRTECKNING

Inledning

Definitioner

ALLMÄN DEL

1. De fysiska anläggningarna

1.1 Funktioner och allmän utformning

1.2 Djurrum

1.3 Lokaler avsedda för allmänna och speciella försöksmoment

1.4 Serviceutrymmen

2. Miljö och klimatreglering

2.1 Ventilation

2.2 Temperatur

2.3 Luftfuktighet

2.4 Belysning

2.5 Buller

2.6 Larmsystem

3. Utbildning

4. Skötsel

4.1 Hälsa

4.2 Infångande av vilda djur

4.3 Transport av djur

4.4 Karantän, acklimatisering och isolering

4.5 Inhysning och berikning

4.6 Utfodring

4.7 Vattning

4.8 Golv, bottenmaterial, strö, bädd- och bomaterial

4.9 Rengöring

4.10 Hantering

4.11 Human avlivning

4.12 Journalföring

4.13 Identifiering

ARTSPECIFIK DEL

A. Artspecifika riktlinjer för gnagare

1. Inledning

2. Miljö och klimatreglering

3. Hälsa

4. Inhysning, berikning och skötsel

B. Artspecifika riktlinjer för kaniner

1. Inledning

2. Miljö och klimatreglering

3. Hälsa

4. Inhysning, berikning och skötsel

C. Artspecifika riktlinjer för katter

1. Inledning

2. Miljö och klimatreglering

3. Hälsa

4. Inhysning, berikning och skötsel

D. Artspecifika riktlinjer för hundar

1. Inledning

2. Miljö och klimatreglering

3. Hälsa

4. Inhysning, berikning och skötsel

E. Artspecifika riktlinjer för illrar

1. Inledning

2. Miljö och klimatreglering

3. Hälsa

4. Inhysning, berikning och skötsel

F. Artspecifika riktlinjer för icke-mänskliga primater

a. Allmänna hänsyn

1. Inledning

2. Miljö och klimatreglering

3. Hälsa

4. Inhysning, berikning och skötsel

5. Utbildning av personal

6. Transport

b. Kompletterande riktlinjer för hållande och skötsel av silkesapor och tamariner

1. Inledning

2. Miljö och klimatreglering

3. Hälsa

4. Inhysning, berikning och skötsel

5. Utbildning av personal

6. Transport

c. Kompletterande riktlinjer för hållande och skötsel av dödskalleapor

1. Inledning

2. Miljö och klimatreglering

3. Hälsa

4. Inhysning, berikning och skötsel

5. Utbildning av personal

6. Transport

d. Kompletterande riktlinjer för hållande och skötsel av makaker och gröna markattor

1. Inledning

2. Miljö och klimatreglering

3. Hälsa

4. Inhysning, berikning och skötsel

5. Utbildning av personal

6. Transport

e. Kompletterande riktlinjer för hållande och skötsel av babianer

1. Inledning

2. Miljö och klimatreglering

3. Hälsa

4. Inhysning, berikning och skötsel

5. Utbildning av personal

6. Transport

G. Artspecifika riktlinjer för lantbruksdjur och minigrisar

a. Allmänna hänsyn

1. Inledning

2. Miljö och klimatreglering

3. Hälsa

4. Inhysning, berikning och skötsel

b. Kompletterande riktlinjer för hållande och skötsel av nötkreatur

1. Inledning

2. Miljö och klimatreglering

3. Hälsa

4. Inhysning, berikning och skötsel

c. Kompletterande riktlinjer för hållande och skötsel av får och getter

1. Inledning

2. Miljö och klimatreglering

3. Hälsa

4. Inhysning, berikning och skötsel

d. Kompletterande riktlinjer för hållande och skötsel av svin och minigrisar

1. Inledning

2. Miljö och klimatreglering

3. Hälsa

4. Inhysning, berikning och skötsel

e. Kompletterande riktlinjer för hållande och skötsel av hästdjur, inbegripet hästar, ponnyer, åsnor, mulor och mulåsnor

1. Inledning

2. Miljö och klimatreglering

3. Hälsa

4. Inhysning, berikning och skötsel

H. Artspecifika riktlinjer för fåglar

a. Allmänna hänsyn

1. Inledning

2. Miljö och klimatreglering

3. Hälsa

4. Inhysning, berikning och skötsel

b. Kompletterande riktlinjer för hållande och skötsel av tamhöns, i besättning och under försök

c. Kompletterande riktlinjer för hållande och skötsel av tamkalkoner, i besättning och under försök

d. Kompletterande riktlinjer för hållande och skötsel av vaktlar, i besättning och under försök

e. Kompletterande riktlinjer för hållande och skötsel av änder och gäss, i besättning och under försök

f. Kompletterande riktlinjer för hållande och skötsel av duvor, i besättning och under försök

g. Kompletterande riktlinjer för hållande och skötsel av sebrafinkar, i besättning och under försök

I. Artspecifika riktlinjer för groddjur

1. Inledning

2. Miljö och klimatreglering

3. Hälsa

4. Inhysning, berikning och skötsel

5. Transport

J. Artspecifika riktlinjer för kräldjur

1. Inledning

2. Miljö och klimatreglering

3. Hälsa

4. Inhysning, berikning och skötsel

5. Transport

K. Artspecifika riktlinjer för fiskar

1. Inledning

2. Miljö och klimatreglering

3. Hälsa

4. Inhysning, berikning och skötsel

5. Transport

INLEDNING

1. Ett syfte med direktiv 86/609/EEG är att skydda djur som används för försök och andra vetenskapliga ändamål och se till att smärta, lidande, ångest eller bestående men som de kan tillfogas genom de försök som utförs på dem hålls på en så låg nivå som möjligt.

2. Vissa försök utförs under fältförhållanden på fritt levande vilda djur som livnär sig själva, men det är inte särskilt vanligt. Det stora flertalet djur som används hålls i anläggningar som varierar från utomhushägn till smådjursburar i en försöksdjuranläggnings djuravdelning. Detta är en situation där det ofta råder starka motsättningar mellan de vetenskapliga kraven och djurets behov. I denna intressekonflikt bör djurens grundläggande fysiologiska och etologiska behov (rörelsefrihet, social kontakt, meningsfull aktivitet, näring, vatten) inte begränsas under längre tid eller i högre grad än absolut nödvändigt. Innan försök utförs bör sådana begränsningar granskas av forskare, djurtekniker och kompetenta personer som ansvarar för rådgivning om djurens välbefinnande. Detta för att se till att avvikelser från djurskyddet inte sker i högre utsträckning än vad som krävs för undersökningens vetenskapliga syften.

3. Denna bilaga innehåller riktlinjer för hållande och skötsel av djur, grundade på nuvarande kunskaper och god praxis. I bilagan förklaras och kompletteras de grundläggande principer som anges i artikel 5 i direktiv 86/609/EEG. Bilagans syfte är alltså att bistå myndigheter, institutioner och individer i deras strävan att uppfylla direktivets mål på detta område.

4. Den allmänna delen anger riktlinjer för hållande och skötsel av alla djur som används för försök och andra vetenskapliga ändamål. Kompletterande vägledning om allmänt använda arter ges i särskilda avsnitt. Om ingen information lämnas i de artspecifika avsnitten ingår riktlinjerna i den allmänna delen. Den artspecifika delen grundar sig på förslag från expertgrupper för gnagare, kaniner, hundar, katter, illrar, icke-mänskliga primater, lantbruksdjur, minigrisar, fåglar, groddjur, kräldjur och fiskar. Utöver dessa förslag har expertgrupperna också lämnat bakgrundsinformation till stöd för sina förslag, på grundval av forskningsresultat och praktiska erfarenheter. De olika expertgrupperna är ensamma ansvariga för denna bakgrundsinformation som är tillgänglig separat. För några artgrupper – groddjur, kräldjur och fiskar – ger dessa förklarande dokument också ytterligare information om mindre ofta använda arter som inte behandlas i de artspecifika riktlinjerna. Om beteende- eller fortplantningsproblem skulle uppträda, eller om det finns behov av ytterligare information om särskilda krav hos andra arter, bör experter som är specialiserade på arten i fråga samt djurvårdare rådfrågas så att artens särskilda behov kan beaktas på lämpligt sätt.

5. Skötsel är ett ord som när det används i samband med djur som är avsedda att användas eller används i försök, eller i samband med laboratoriedjur som hålls för uppfödning, täcker alla aspekter på förhållandet mellan djur och människor. Ordets substans är summan av alla de materiella och icke-materiella resurser som människor använder för att uppnå och vidmakthålla ett fysiskt och mentalt tillstånd hos ett djur som innebär att det lider så lite som möjligt och främjar god vetenskap. Skötseln tar sin början vid den tidpunkt då det bestäms att djuret skall användas i försök, även uppfödning och hållande i detta syfte, och fortsätter fram till dess att det avlivas under humana former eller på annat sätt bortskaffas av den berörda anläggningen, i enlighet med artikel 9 i direktiv 86/609/EEG, efter det att försöket avslutats.

6. Bilagan innehåller råd om lämplig utformning av djuranläggningar och ger rekommendationer och vägledning om hur de riktlinjer för djurskydd som anges i direktiv 86/609/EEG kan följas. De rekommenderade utrymmesnormerna är dock miniminormer. De kan under vissa omständigheter behöva ökas, eftersom individuella djurs miljökrav kan variera alltefter art, ålder, fysiologiska tillstånd, beläggningsgrad osv. och beroende på om djuren hålls som besättning, för uppfödning eller för försök och beroende på om det är långvarigt eller kortvarigt. Berikning av miljön är också en viktig faktor för djurens välbefinnande.

7. Befintliga anläggningar och utrustning bör förändras eller bytas ut med beaktande av dessa riktlinjer och med hänsyn till prioriterade djurskyddsaspekter samt ekonomiska och praktiska faktorer. I väntan på utbyte eller förändring bör djurantal och djurstorlek anpassas i befintliga utrymmen för att så långt som möjligt följa dessa riktlinjer.

DEFINITIONER

I dessa riktlinjer gäller följande definitioner:

1. djurutrymme: det primära utrymme där djuren är inhysta, exempelvis följande: a) bur: en fast eller portabel behållare som är sluten genom hela väggar och åtminstone på en sida är försedd med galler eller ett finmaskigt metallnät eller om så är lämpligt ett mera grovmaskigt nät och i vilken ett eller flera djur kan hållas eller transporteras. Med variationer alltefter beläggningsgraden och behållarens storlek är djurens rörelsefrihet tämligen begränsad. b) fålla: ett utrymme som är avgränsat, t.ex. genom väggar, galler eller metalltrådsnät, inom vilket ett eller flera djur kan uppehålla sig. Med variationer alltefter fållans storlek och beläggningsgraden är djurens rörelsefrihet vanligtvis mindre begränsad än i en bur. c) rastgård: ett utrymme som är omgivet av stängsel, väggar, galler eller metalltrådsnät och som ofta är beläget utanför de fasta byggnader i vilka djur som hålls i burar eller fållor kan röra sig fritt under vissa tidsintervall i enlighet med deras etologiska och fysiologiska behov, exempelvis för att få motion. d) bås: ett smalt utrymme med tre sidor, vanligen en foderhäck och längsgående skiljeväggar där ett eller två djur kan hållas tjudrade.

2. De sekundära utrymmen där djurutrymmen kan vara placerade benämns djurrum. Exempel på djurrum är a) rum där djuren normalt hålls, antingen för uppfödning och hållande i besättning eller under loppet av ett försök, b) inneslutningssystem såsom isolatorer, skåp med laminärt luftflöde och individuellt ventilerade bursystem.

ALLMÄN DEL

1. DE FYSISKA ANLÄGGNINGARNA

1.1 Funktioner och allmän utformning

1.1.1 Alla anläggningar bör vara konstruerade så att de ger en lämplig miljö för den art som hålls, med hänsyn till artens fysiologiska och beteendemässiga behov. Anläggningarna bör också vara utformade och skötas så att obehöriga personer inte kan få tillträde och djur förhindras att ta sig in eller ut. Anläggningar som utgör en del av ett större byggnadskomplex bör också skyddas genom lämpliga säkerhetsåtgärder och en ändamålsenlig planlösning som begränsar antalet ingångar.

1.1.2 Det bör finnas ett aktivt underhållsprogram för att förhindra och åtgärda eventuella brister i byggnader och utrustning.

1.2 Djurrum

1.2.1 Alla nödvändiga åtgärder bör vidtas för att säkerställa att djurrummen rengörs regelbundet och effektivt och att en god hygien upprätthålls. Tak och väggar bör vara motståndskraftiga mot skador och ha en glatt och ogenomtränglig yta som är lätt att tvätta av. Särskild uppmärksamhet bör ägnas förbindelser, bland annat i form av dörrar, kanaler, rör och kablar. Om så är lämpligt bör en inspektionsruta fällas in i dörren. Golven bör vara jämna, ogenomträngliga och försedda med en halksäker yta som är lätt att tvätta av och som kan bära upp vikten av ställningar och annan tung utrustning utan att ta skada. Eventuella golvbrunnar bör vara ordentligt täckta och försedda med en spärr som hindrar skadedjur att ta sig in och försöksdjur att ta sig ut.

1.2.2 Om djuren har möjlighet att röra sig fritt bör väggar och golv vara klädda med ett tåligt material som motstår det kraftiga slitage som orsakas av djuren själva och av rengöringen. Materialet bör inte vara skadligt för djurens hälsa eller av sådan beskaffenhet att djuren kan ådra sig skador. All utrustning och alla installationer bör förses med extra skydd så att de inte kan skadas av djuren eller själva kan skada djuren.

1.2.3 Arter som är inkompatibla, exempelvis rovdjur och bytesdjur, och djur som kräver olika miljöförhållanden, bör inte hållas i samma rum och – om det rör sig om rovdjur och bytesdjur – inte heller inom syn-, lukt- eller hörhåll.

1.2.4 Djurrum bör när så är lämpligt vara försedda med anordningar som möjliggör enklare försöksmoment och ingrepp.

1.3 Lokaler avsedda för allmänna och speciella försöksmoment

1.3.1 Vid uppfödnings- och leveransanläggningar bör det finnas lämpliga anordningar för att ställa i ordning försändelser av djur för expediering.

1.3.2 Alla anläggningar bör också som ett minimum ha tillgång till laboratorieutrustning för att utföra enkla diagnostiska prov, obduktioner och insamling av prover som skall genomgå mer omfattande laboratorieundersökningar på annat ställe.

1.3.3 Det bör finnas lokaler där nyligen anskaffade djur kan isoleras till dess att deras hälsotillstånd kan fastställas och potentiella hälsorisker för etablerade djur kan bedömas och minimeras.

1.3.4 Det bör finnas tillgång till utrymmen för allmänna och särskilda försöksmoment för situationer där det inte är önskvärt att genomföra försöksmomenten eller observationerna i djurrummen.

1.3.5 Det bör, vid behov, finnas ett eller flera särskilda rum som är utrustade på lämpligt sätt för att kirurgiska ingrepp skall kunna genomföras under aseptiska förhållanden. Det bör också finnas anordningar för postoperativ återhämtning om detta är motiverat.

1.3.6 Det bör finnas möjlighet att vid behov hålla sjuka eller skadade djur avskilt.

1.4 Serviceutrymmen

1.4.1 Lagerutrymmen bör utformas, användas och underhållas så att kvaliteten hos foder och strö/bäddmaterial säkras. Dessa utrymmen bör vara skyddade mot skadedjur och insektsangrepp. Andra material som kan bli förorenade eller innebära risker för djur eller personal bör förvaras avskilt.

1.4.2 Det bör finnas separata lagerutrymmen för rena burar, instrument och utrustning.

1.4.3 Rengörings- och diskutrymmen bör vara tillräckligt stora för att rymma de installationer som är nödvändiga för att dekontaminera och rengöra använd utrustning. För att förhindra förorening av nyligen rengjord utrustning bör rengöringsprocessen utformas så att flödena för ren och smutsig utrustning hålls isär. Väggar och golv bör vara klädda med ett lämpligt tåligt material, och ventilationssystemet bör ha tillräcklig kapacitet för att vädra ut överskottsvärme och fukt.

1.4.4 Åtgärder bör vidtas för att förvara och bortskaffa döda djur och djuravfall under hygieniska förhållanden. Om förbränning på platsen inte är möjlig eller nödvändig, bör lämpliga åtgärder vidtas för att på ett säkert sätt göra sig av med sådant avfall under beaktande av nationella och lokala föreskrifter och bestämmelser. Särskild försiktighet bör iakttas i fråga om toxiskt, radioaktivt och smittfarligt avfall.

1.4.5 Den allmänna utformningen och konstruktionen av kommunikationsutrymmen som korridorer och trapphus m.m. bör uppfylla samma normer som djurrummen. Korridorerna bör vara tillräckligt breda för att göra det lätt att flytta transportabel utrustning.

2. MILJÖ OCH KLIMATREGLERING

2.1 Ventilation

2.1.1 Djurrum och djurutrymmen bör ha tillfredsställande ventilation för att tillgodose de hållna djurens krav. Syftet med ventilationssystemet är att släppa in tillräckligt mycket frisk luft av lämplig kvalitet och hålla nere nivån och spridningen av lukter, skadliga gaser, damm och smittämnen av olika slag. Det bör också kunna ta hand om överskottsvärme och fukt.

2.1.2 Luften i rummet bör förnyas med täta intervall. Normalt är det lämpligt med en ventilationstakt av 15 till 20 luftväxlingar per timme. Det kan dock under vissa omständigheter, exempelvis om beläggningsgraden är låg, räcka med åtta till tio luftväxlingar per timme. I vissa fall kan det räcka med naturlig ventilation helt utan mekanisk ventilation. Återcirkulation av obehandlad luft bör undvikas. Det bör dock betonas att inte ens ett mycket effektivt system kan kompensera för dåliga rutiner eller slarv med rengöringen.

2.1.3 Ventilationssystemet bör utformas på ett sådant sätt att skadligt drag och bullerstörningar undviks.

2.1.4 I utrymmen där det finns djur bör rökning vara förbjuden.

2.2 Temperatur

2.2.1 I de nedanstående artspecifika avsnitten anges rekommenderade temperaturintervall. Det bör understrykas att de siffror som anges i dessa avsnitt endast gäller för vuxna normala djur. Nyfödda, unga, hårlösa, nyopererade, sjuka eller skadade djur kräver ofta mycket högre temperaturer. Temperaturen i lokalerna bör anpassas till eventuella förändringar i djurens värmereglering. Denna kan störas på grund av speciella fysiologiska tillstånd eller faktorer som är betingade av försöken. Temperaturen i djurrummen bör mätas och registreras dagligen.

2.2.2 Det kan vara nödvändigt att installera ett ventilationssystem som har kapacitet att både värma och kyla den luft som tas in.

2.2.3 I användaranläggningar kan en noggrann temperaturreglering i djurrummen behövas, eftersom omgivningstemperaturen är en fysisk faktor som kraftigt påverkar alla djurs ämnesomsättning och beteende och därigenom giltigheten av vissa vetenskapliga resultat.

2.2.4 Utomhusutrymmen där djuren får motion och sociala kontakter kan inte ha en noggrann temperaturreglering. Djur bör inte vara hänvisade till sådana platser under väderförhållanden som kan orsaka dem lidande eller obehag.

2.3 Luftfuktighet

För vissa arter, exempelvis råttor och gerbiler, kan det vara nödvändigt att hålla den relativa fuktigheten inom ett ganska snävt intervall för att minimera risken för problem med hälsa eller välbefinnande. Andra arter, exempelvis hundar, tål stora variationer i luftfuktighet.

2.4 Belysning

Om det naturliga ljuset inte ger en lämplig ljus/mörker-cykel är det nödvändigt att sörja för kontrollerad belysning både för att tillgodose djurens biologiska behov och för att skapa en tillfredsställande arbetsmiljö. Man bör undvika att utsätta vissa arter för kraftigt ljus, och det bör finnas mörkare områden i djurutrymmena dit djuren kan dra sig undan. Det bör finnas tillräcklig belysning för tillsyn och skötsel och inspektion av djuren. Man bör se till att djuren får regelbundna fotoperioder och en ljusintensitet som passar för arten, och undvika störningar i ljusförhållandena. Vid hållande av albinodjur bör deras ljuskänslighet beaktas. Man bör överväga att installera fönster i djurrum, eftersom de ger ett naturligt ljus och kan erbjuda en berikad miljö för vissa arter, särskilt icke-mänskliga primater, hundar, katter, vissa lantbruksdjur och andra större däggdjur.

2.5 Buller

Buller kan vara en störande faktor för djur. Höga bullernivåer och plötsliga ljud kan orsaka stress som, utöver att ha konsekvenser för djurens välbefinnande, kan påverka försöksresultat. Buller som ligger inom djurens hörselområde, i vissa fall även ultraljud – ljud med så hög frekvens att de inte uppfattas av det mänskliga örat; definierat som ljud över 20 kHz – bör minimeras särskilt under djurens viloperiod. Ljud från larmsystem bör ligga utanför djurens känsliga hörselområde, om detta inte kommer i konflikt med deras hörbarhet för människor. Utformningen av rum och korridorer kan vara en viktig faktor som påverkar ljudmiljön och bör beaktas i planlösningen. Djurrum bör vara försedda med tillräcklig ljudisolering och ljudabsorberande material.

2.6 Larmsystem

En tekniskt beroende djuranläggning är sårbar. Det rekommenderas starkt att sådana anläggningar har lämplig skyddsutrustning för att upptäcka faror som bränder, intrång av obehöriga personer och funktionsfel på väsentlig utrustning, exempelvis ventilationsfläktar, värme- och kylanläggningar samt luftfuktare.

Djuranläggningar som är starkt beroende av elektrisk eller mekanisk utrustning för reglering och skydd av miljön bör ha ett reservsystem för att upprätthålla väsentliga servicefunktioner och nödbelysning och för att säkerställa att larmsystemen fungerar korrekt.

Värme- och ventilationssystem bör vara försedda med övervakningsutrustning och larm som säkerställer att alla brister kan identifieras och åtgärdas snabbt.

Tydliga instruktioner om åtgärder i nödsituationer bör anslås på en väl synlig plats. Det rekommenderas att vattentankar för fisk och andra vattenlevande djur förses med larm som varnar vid avbrott på vatten- och lufttillförsel. Man bör se till att larmsystemens drift stör djuren så lite som möjligt.

3. UTBILDNING

Alla personer som deltar i djurskötsel eller på annat sätt är inblandade i arbetet med djur som föds upp, hålls eller används för försök eller andra vetenskapliga ändamål bör ha en lämplig utbildning i enlighet med de standarder som rekommenderas i resolutionen om utbildning av personer som arbetar med försöksdjur (Resolution on education and training of persons working with laboratory animals), antagen den 3 december 1993 vid det multilaterala samrådet mellan parterna i Europarådets konvention ETS nr 123.

4. SKÖTSEL

4.1 Hälsa

4.1.1 Djur i en djuranläggning är helt beroende av människor för sin hälsa och sitt välbefinnande. Djurens fysiska och psykologiska tillstånd påverkas av deras lokala miljö, foder, vatten och djurvårdarnas skötsel och tillsyn. Alla anläggningar bör ha en strategi för att upprätthålla ett gott hälsotillstånd som tryggar djurens välbefinnande och tillgodoser vetenskapliga krav. Strategin bör omfatta ett program för mikrobiologisk övervakning och planer för hantering av sjukdomsutbrott samt definitioner av hälsoparametrar och förfaranden vid introduktion av nya djur.

4.1.2 Den som ansvarar för anläggningen bör se till att djuren och deras hållande och skötsel inspekteras regelbundet av en veterinär eller annan kompetent person. För att säkerställa att alla sjuka eller skadade djur identifieras och att lämpliga åtgärder vidtas bör djuren inspekteras minst en gång per dag av en person som är utbildad i enlighet med punkt 3 i den allmänna delen. Regelbundna hälsokontroller bör göras.

4.1.3 Eftersom hanteringen av djur kan innebära smittorisker för djur och personal, bör särskild vikt läggas vid hygienrutiner och uppföljning av personalens hälsa.

4.2 Infångande av vilda djur

4.2.1 Om det är nödvändigt att fånga in djur bör det ske med humana metoder och av personer som är kompetenta att tillämpa dessa metoder. Påverkan på övriga djur och livsmiljöer i samband med infångandet bör minimeras.

4.2.2 Om djur i samband med eller efter infångandet konstateras vara skadade eller vid dålig hälsa bör de så snart som möjligt undersökas av en kompetent person och lämpliga åtgärder vidtas. Detta kan kräva att veterinär anlitas för behandling. Vid allvarliga skador bör djuret omedelbart avlivas på ett humant sätt, i enlighet med de principer som anges i Europeiska kommissionens rekommendationer om avlivning av försöksdjur (Recommendations for the euthanasia of experimental animals, del 1 och del 2). Vid fångstplatser bör det finnas lämpliga och tillräckliga transportbehållare och transportmedel i händelse av att djur måste flyttas för undersökning eller behandling.

4.2.3 Särskild uppmärksamhet bör ägnas åt acklimatisering, karantän, inhysning, djurhållning och skötsel av vildfångade djur. Det är också viktigt att tänka på vad som kommer att hända med vildfångade djur efter det att de vetenskapliga försöken har avslutats. Detta för att säkerställa att praktiska svårigheter och djurskyddsfrågor i samband med ett senare frisläppande i naturen kan hanteras på ett tillfredsställande sätt.

4.3 Transport av djur

4.3.1 För djur är transport en stressande upplevelse som bör göras så skonsam som möjligt. Följande principer bör tillämpas på alla transporter av djur, alltifrån korta förflyttningar med fordon inom forskningsanläggningar till internationella transporter. Vid tillämpning av rådets förordning (EG) nr 1/2005 (1) bör man beakta resolutionen om anskaffande och transport av försöksdjur (Resolution on the acquisition and transport of laboratory animals), antagen den 30 maj 1997 vid det multilaterala samrådet mellan parterna i Europarådets konvention (ETS nr 123).

4.3.2 Både avsändare och mottagare bör komma överens om transportvillkor, avgångs- och ankomsttider för att säkerställa att alla lämpliga förberedelser kan göras inför djurens ankomst. Avsändaren bör se till att djuren undersöks och bedöms vara i skick att transporteras innan de placeras i transportbehållaren.

4.3.3 Djur som är sjuka eller skadade bör inte anses vara i skick att transporteras, utom om det är fråga om lindrigt skadade eller sjuka djur vars transport inte kommer att orsaka ytterligare lidande eller om transporten sker under veterinärkontroll inför eller efter veterinärbehandling. Sjuka eller skadade djur kan också få transporteras för försök eller andra vetenskapliga ändamål som har godkänts av den behöriga myndigheten, om sjukdomen eller skadan är en del i forskningsprogrammet. Djuren bör inte få orsakas ytterligare lidande genom transporten, och man bör särskilt uppmärksamma om extra skötsel behövs. En kompetent person bör styrka att djuren är i skick för den planerade transporten.

4.3.4 Den som ansvarar för transporten av djuren har övergripande uppsikt över organisation, utförande och fullbordande av hela resan, oberoende av om uppgifter läggs ut på andra parter under transporten.

4.3.5 Den som ansvarar för djurens välbefinnande har direkt fysiskt ansvar för skötseln av djuren under transporten. Denna person kan vara ledsagaren eller föraren av ett fordon om denna fyller samma funktion. Personer som ansvarar för transporterade djurs välbefinnande bör vara medvetna om de särskilda behoven hos de försöksdjur de har hand om.

4.3.6 För att begränsa stress och lidande hos djuren bör transportvägen vara planerad på ett sådant sätt att transporten utförs effektivt så att transporttiden från lastning till lossning minimeras och förseningar undviks. Det är viktigt att se till att djuren hålls under miljöförhållanden som är lämpliga för arten och att åtgärder vidtas för att minimera plötsliga rörelser, alltför höga bullernivåer och vibrationer under transporten.

4.3.7 Transportbehållaren bör vid behov vara utformad så att mikroorganismer inte kan tränga in eller så att deras spridning försvåras. Det bör vara möjligt att göra en visuell inspektion av djuren utan att djurens mikrobiologiska status påverkas negativt.

4.3.8 Vid ankomsten till destinationen bör djuren avlägsnas ur transportbehållarna och snarast möjligt undersökas av en kompetent person. Djur som är sjuka, skadade eller i dålig kondition bör hållas under noggrann uppsikt och hållas avskilt från andra djur. Dessa djur bör få lämplig veterinärbehandling eller, om så bedöms nödvändigt, omedelbart avlivas på ett humant sätt.

4.4 Karantän, acklimatisering och isolering

Syftet med karantäns- och isoleringsperioder är

a) att skydda andra djur inom anläggningen,

b) att skydda människor mot zoonotisk infektion,

c) förutom att ge en acklimatiseringsperiod, att främja god vetenskaplig praxis.

Periodernas längd kan variera beroende på omständigheterna och fastställs antingen i medlemsstatens nationella regler eller av en kompetent person, vanligen en veterinär, utsedd av anläggningen.

Karantän

Karantän är en tidsperiod då nyligen införda eller återinförda djur hålls isolerade från de djur som redan finns i anläggningen för att fastställa djurens hälsotillstånd och förhindra spridning av smittsam sjukdom. En sådan period rekommenderas när djurets hälsotillstånd inte är känt.

Acklimatisering

En acklimatiseringsperiod behövs för att djuren skall kunna återhämta sig från stress under transport och för att vänja sig vid en ny miljö och vid nya tillsyns- och skötselrutiner. Även om djuren verkar vara vid god hälsa är det nödvändigt att låta dem acklimatisera sig under en period innan de används i ett försök. Hur lång tid som krävs beror bland annat på hur kraftig stress djuren har utsatts för. Detta beror i sin tur på flera faktorer, såsom transporttid, djurets ålder och byte av social miljö. Man bör också ta hänsyn till att internationella transporter kan göra det nödvändigt med en längre acklimatiseringsperiod beroende på störning av djurens dygnsrytm.

Isolering

En isoleringsperiod syftar till att minska smittorisken för andra djur och människor. Alla djur som misstänks utgöra en smittorisk bör hållas i en separat anläggning.

4.5 Inhysning och berikning

4.5.1 Inledning

Alla djur bör få tillräckligt stort utrymme för att kunna utföra en bred beteenderepertoar. Djuren bör om möjligt hållas i en social miljö, och djurutrymmet bör ha en tillräckligt komplex miljö för att djuren skall kunna utföra normala beteenden. Begränsade miljöer kan leda till beteendemässiga och fysiologiska störningar och påverka forskningsresultatens giltighet.

För att undvika att skapa ogiltiga vetenskapliga data och därmed sammanhängande slöseri med djur bör man beakta på vilka sätt typen av inhysning och åtgärderna för berikning av den fysiska och sociala miljön kan påverka de vetenskapliga undersökningarnas resultat.

De system för inhysning och berikning som används i uppfödnings-, leverans- och användaranläggningar bör utformas för att uppfylla behoven hos de hållna djuren och säkerställa att djuren på bästa sätt kan utnyttja det tillgängliga utrymmet. Vid utformningen bör man också ta hänsyn till behovet att observera djuren med minsta möjliga störning och underlätta hantering. Förslag på minsta storlek för djurutrymmen och minsta utrymme per djur finns i de nedanstående avsnitten för enskilda arter.

Om inte annat anges bör utöver den rekommenderade golvytan ytterligare ytor erbjudas genom tillägg av exempelvis hyllor i djurutrymmen.

4.5.2 Inhysning

Djur som inte är naturligt solitära bör hållas i stabila sociala grupper av kompatibla individer. Djur bör hållas individuellt endast om det är motiverat från djurskydds- eller djurhälsosynpunkt. Individuell inhysning i experimentsyfte bör beslutas i samråd med djurtekniker och med en kompetent person som ansvarar för rådgivning om djurens välbefinnande. I dessa fall bör extra resurser ägnas åt djurens välbefinnande och skötsel. Dessutom bör tidsperioden begränsas till det absolut nödvändiga, och om möjligt bör syn-, hörsel-, lukt- och känselkontakt bibehållas. Introduktion eller återintroduktion av djur i etablerade grupper bör övervakas noggrant av personal med lämplig utbildning så att problem med inkompatibilitet och störda sociala relationer undviks. Möjligheten att hålla djur i sociala grupper bör stärkas genom man vid inköp av djur av flocklevande arter ser till att få kompatibla individer.

4.5.3 Berikning

Alla djur bör ha tillgång till ett tillräckligt utrymme med lämplig komplexitet för att kunna utföra ett brett spektrum av normala beteenden. För att minska stressbeteende bör de ges en viss möjlighet att kontrollera och välja sin miljö. Detta kan åstadkommas genom användning av lämpliga berikningsmetoder som ökar antalet aktiviteter som djuren har tillgång till och ger dem större möjlighet att hantera sin situation. Berikning kan uppnås genom sociala aktiviteter och genom att fysisk träning, födosök samt finmotoriska och kognitiva aktiviteter som är lämpliga för arten tillåts och uppmuntras. Djuren bör ges möjlighet till motion så ofta som möjligt. Miljöberikningen i djurutrymmen bör vara avpassad efter djurens artspecifika och individuella behov. Formerna för berikning bör vara anpassningsbara så att förändringar kan göras på grundval av ny kunskap. Berikningsprogrammet bör regelbundet ses över och uppdateras. Personer som har ansvar för djurskötsel bör förstå artens naturliga beteende och biologi så att de kan göra förnuftiga och välgrundade val när det gäller berikning. De bör vara medvetna om att det inte är säkert att alla försök till berikning är till djurets fördel, och de bör därför följa upp effekterna och vid behov modifiera programmet.

4.5.4 Djurutrymmen

Djurutrymmen bör inte vara gjorda av material som är skadliga för djurens hälsa. De bör vara utformade och konstruerade på ett sådant sätt att djuren inte skadas. Om de inte är engångsartiklar, bör de vara gjorda av material som tål rengörings- och dekontamineringsmetoder. Särskild uppmärksamhet bör ägnas konstruktionen av djurutrymmenas golv. Golven bör vara avpassade efter djurens art och ålder och utformade för att underlätta avlägsnande av urin och avföring.

4.6 Utfodring

4.6.1 Födans form, innehåll och presentation bör uppfylla djurens närings- och beteendebehov. Vissa arter bör ges möjlighet till födosök. Grovfoder är en viktig del av födan för vissa djurarter och används också för att tillgodose vissa beteendebehov.

4.6.2 Djurens föda bör vara välsmakande och ej förorenad. Vid val av råvaror och tillverkning, beredning och presentation av fodret bör försiktighetsåtgärder vidtas för att minimera kemisk, fysisk och mikrobiologisk förorening. Fodret bör vara förpackat i påsar där produktens identitet och tillverkningsdag tydligt anges. Sista förbrukningsdag bör tydligt anges av tillverkaren och bör iakttas. Även förpackning, transport och lagring bör ske på sådant sätt att förorening, försämring och förstöring undviks. Lagerutrymmen bör vara svala, mörka, torra och skyddade mot skadedjur och insektsangrepp. Foder som lätt fördärvas, såsom grönfoder, grönsaker, frukt, kött och fisk, bör försvaras i kylrum, kyl- eller frysskåp. Alla foderbehållare, tråg och andra redskap som används för utfodring bör rengöras regelbundet och vid behov steriliseras. Om fuktigt foder används, eller om fodret lätt förorenas av exempelvis vatten eller urin, krävs daglig rengöring.

4.6.3 Alla djur bör ha tillgång till fodret och utfodringsutrymmet bör vara tillräckligt stort för att begränsa konkurrensen. Under vissa omständigheter kan foderintaget behöva styras för att undvika fetma.

4.7 Vattning

4.7.1 Rent dricksvatten bör alltid finnas tillgängligt för alla djur. Vatten är emellertid en bärare av mikroorganismer, och vattenförsörjningen bör därför ordnas på ett sådant sätt att föroreningsrisken minimeras.

4.7.2 Vattningssystem bör vara utformade och användas på ett sådant sätt att de ger en tillräcklig kvantitet vatten av lämplig kvalitet. Det bör finnas tillräckligt många drickplatser. Om automatiska dricksvattensystem används bör deras funktion regelbundet kontrolleras, underhållas och spolas igenom för att undvika olyckshändelser såsom stopp eller läckor och spridning av infektioner. Om burar med hel botten används, bör åtgärder vidtas för att minimera risken för översvämning.

4.7.3 Hos fiskar, groddjur och kräldjur har olika arter mycket varierande tålighet mot syra, klor och många andra kemikalier. Därför bör man se till att vattenförsörjningen till akvarier och tankar anpassas till de enskilda arternas behov och toleransgränser.

4.8 Golv, bottenmaterial, strö, bädd- och bomaterial

4.8.1 Djuren bör alltid ha tillgång till lämpligt bäddmaterial och sovplatser, och under fortplantningsperioden bör djuren ha tillgång till lämpligt bomaterial och boplatser. Det är vanligt att olika typer av material placeras i djurutrymmen i följande syften: att absorbera urin och spillning och därigenom underlätta rengöring; att möjliggöra för djuren att utföra vissa artspecifika beteenden, såsom födosök, bökande, grävande; att skapa en bekväm och mjuk yta eller en säker sovplats; att möjliggöra för djuren att bygga bo för reproduktion; Vissa material kan inte uppfylla alla dessa behov, och det är därför viktigt att tillhandahålla en tillräcklig mängd material av lämpligt slag. Alla sådana material bör vara torra, absorberande, dammfria, giftfria och fria från smittämnen, skadedjur och andra föroreningar. Material framställda av trä som har behandlats kemiskt eller innehåller giftiga naturliga ämnen bör undvikas, liksom produkter som inte är möjliga att klart definiera och standardisera.

4.8.2 Djurutrymmets golv bör ge en fast och bekväm viloplats för alla djur. Alla sovplatser bör hållas rena och torra.

4.9 Rengöring

4.9.1 En anläggnings standard, inklusive god djurhållning, är i hög grad beroende av god hygien. Mycket hög standard i fråga om renlighet och ordning bör också upprätthållas i djurrum, tvättrum och lagerutrymmen. Lämpliga rutiner för rengöring, tvättning, dekontaminering och vid behov sterilisering av djurutrymmen och tillbehör, flaskor och annan utrustning bör upprättas och följas.

4.9.2 Rengörings- och desinfektionsmetoderna bör inte vara skadliga för djurens hälsa eller välbefinnande. Det bör finnas tydliga förfaranden, inklusive ett registreringssystem, för byte av strö/bäddmaterial i djurutrymmen.

4.9.3 De material som bildar golvets ytskikt i djurutrymmen bör regelbundet rengöras och vid behov förnyas så att de inte blir en källa till smitta eller parasitangrepp.

4.9.4 Doftmarkering är ett viktigt beteende hos vissa arter, och rengöring innebär en viss grad av social störning. Rengöringen bör organiseras med hänsyn till dessa beteendebehov. Beslut om rengöringsfrekvens bör baseras på typ av djurutrymme, djurslag, beläggningsgrad och ventilationssystemets kapacitet att upprätthålla en lämplig luftkvalitet.

4.10 Hantering

Kvaliteten på den skötsel som djuren får i laboratoriet kan påverka deras reproduktionsframgång, tillväxthastighet och välbefinnande men också försökens kvalitet och resultat. Genom att djuren vänjs vid kompetent och säker hantering vid djurhållningsrutiner och försök minskar stressen för både djur och personal. För vissa arter, exempelvis hundar och icke-mänskliga primater, kan ett träningsprogram för att främja samarbete under försöken vara till fördel för djuren, djurvårdarna och för det vetenskapliga programmet. För vissa arter bör social kontakt med människor prioriteras.

I vissa fall bör dock hantering undvikas. Detta gäller i synnerhet vilda djur, och det är ett skäl till att vilda djur kan vara mindre lämpliga som försöksobjekt. Personal som sköter djur förväntas hela tiden ha en omtänksam och respektfull attityd mot de djur de har hand om och visa skicklighet när det gäller hantering av djuren och den frihetsbegränsning det innebär.

Vid behov bör personaltid avsättas till att prata med, hantera och träna djuren och sköta deras päls.

4.11 Human avlivning

4.11.1 Alla humana avlivningsmetoder kräver sakkunskap som bara kan uppnås genom lämplig utbildning. Djur bör avlivas med en metod som följer de principer som anges i Europeiska kommissionens rekommendationer om avlivning av försöksdjur (Recommendations for the euthanasia of experimental animals, del 1 och del 2).

4.11.2 Ett djupt medvetslöst djur kan avlivas genom att pulsådrorna öppnas, men preparat som framkallar muskelförlamning innan medvetslöshet inträder, preparat med muskelrelaxerande (curareliknande) effekt och avlivning med elektricitet utan att strömmen passerar genom hjärnan bör inte användas utan föregående bedövning. Bortskaffande bör inte tillåtas innan det har kontrollerats att djuret är dött.

4.12 Journalföring

Journaler över ursprung, användning och slutligt bortskaffande för alla djur som föds upp, hålls för uppfödning eller för senare leverans för användning i vetenskapliga försök bör användas dels för statistiska ändamål, dels som indikatorer för djurskydd och för djurhållnings- och planeringsändamål tillsammans med hälso- och avelsjournaler.

4.13 Identifiering

I vissa fall är det nödvändigt att djuren kan identifieras individuellt, exempelvis för att möjliggöra exakt journalföring av djur som används för uppfödning eller vetenskapliga försök. Den metod som används bör vara tillförlitlig och orsaka minsta möjliga smärta och obehag för djuret både när den genomförs och på lång sikt. Lugnande medel eller lokalbedövning och smärtstillande medel bör användas vid behov. Personalen bör vara utbildad i utförande av metoder för identifiering och märkning.

ARTSPECIFIK DEL

A. ARTSPECIFIKA RIKTLINJER FÖR GNAGARE

1. Inledning

Möss

Laboratoriemusen härstammar från den vilda husmusen (Mus musculus), ett huvudsakligen nattaktivt grävande och klättrande djur som bygger bon för att reglera mikromiljön, för skydd och för fortplantning. Möss är goda klättrare. Möss passerar inte gärna över öppna ytor, utan föredrar att hålla sig nära väggar eller andra strukturer. Mössens sociala mönster varierar kraftigt med populationstätheten, och intensivt revirhävdande kan ses hos reproduktivt aktiva hanar. Dräktiga och digivande honor kan vara aggressiva i sitt försvar av boet. Eftersom möss, särskilt albinomöss, har dålig syn är de starkt beroende av sitt luktsinne och skapar mönster av urinmarkeringar i sin miljö. Möss har också mycket god hörsel och är känsliga för ultraljud. Beteendenas uttryck och intensitet skiljer sig kraftigt åt mellan olika musstammar.

Råttor

Laboratorieråttan härstammar från den vilda bruna råttan (Rattus norvegicus) och är ett mycket socialt djur. Råttor undviker öppna ytor och använder urin för att markera revir. Deras lukt- och hörselsinnen är högt utvecklade, och de är särskilt känsliga för ultraljud. De ser dåligt i dagsljus, men i svagt ljus är synen god hos vissa pigmenterade stammar. Albinoråttor undviker platser där belysningen är över 25 lux. Aktiviteten är större under de mörka timmarna. Unga djur är mycket nyfikna och ägnar sig ofta åt sociala lekar.

Gerbiler

Gerbiler eller ökenråttor (Meriones sp.) är sociala och huvudsakligen nattaktiva djur, men i laboratoriet är de också aktiva i dagsljus. I vilt tillstånd gräver gerbiler gångar med flera tunnelöppningar som skydd mot rovdjur, och i laboratoriet utvecklar de ofta ett stereotypt grävbeteende om de inte har tillgång till lämpliga anordningar.

Hamstrar

Laboratoriehamsterns vilda förfäder (Mesocricetus sp.) är huvudsakligen solitära. Hamsterhonan är större och mer aggressiv än hanen och kan skada sin partner allvarligt. Hamstrar gör ofta i ordning en toalettplats i djurutrymmet, markerar platser med sekret från doftkörtlar på höfterna, och det är vanligt att honorna genom kannibalism selektivt minskar storleken på sin kull.

Marsvin

Vilda marsvin (Cavia porcellus) är sociala, springande gnagare. De gräver inte gångar men lever på skyddade ställen och kan använda hålor som grävts av andra djur. Vuxna hanar kan vara aggressiva mot varandra, men i allmänhet är aggressioner ovanliga. Marsvin har en tendens att stelna till vid oväntade ljud och en grupp marsvin kan fly i panik vid plötsliga oväntade rörelser. Marsvin är extremt känsliga för förflyttning och kan reagera med att vara orörliga i trettio minuter eller mer.

2. Miljö och klimatreglering

2.1 Ventilation

(Se punkt 2.1 i den allmänna delen.)

2.2 Temperatur

Gnagare bör hållas vid ett temperaturintervall på 20–24 oC. Den lokala temperaturen bland grupper av gnagare i djurutrymmen med hela golv är ofta högre än rumstemperaturen. Även med god ventilation kan temperaturen i djurutrymmet vara upp till 6 oC högre än rumstemperaturen. Med hjälp av bomaterial och bolådor kan djuren reglera sitt eget mikroklimat. Särskild uppmärksamhet bör ägnas åt temperaturen i inneslutningssystem och temperaturen för hårlösa djur.

2.3 Luftfuktighet

Den relativa fuktigheten i gnagaranläggningar bör hållas vid 45–65 %. Undantagna från denna princip är gerbiler som bör hållas vid en relativ fuktighet på 35–55 %.

2.4 Belysning

Belysningen i djurutrymmet bör vara svag. Alla ställningar för burar bör ha skuggade överstycken för att minska risken för näthinnedegeneration. Detta är särskilt viktigt för albinodjur.

För att personalen skall kunna övervaka gnagarna under mörkerperioden kan det vara lämpligt att ha en period med rött ljus med frekvenser som gnagarna inte kan uppfatta.

2.5 Buller

Eftersom gnagare är mycket känsliga för ultraljud och använder det för kommunikation, är det viktigt att sådant buller utifrån minimeras. Buller i form av ultraljud (över 20 kHz) alstras i många fall av vanlig laboratorieutrustning, exempelvis droppande kranar, vagnshjul och datorskärmar, och kan ge upphov till avvikande beteenden och fortplantningscykler. Det kan vara lämpligt att övervaka ljudmiljön inom ett brett frekvensområde och under längre tidsperioder.

2.6 Larmsystem

(Se punkt 2.6 i den allmänna delen.)

3. Hälsa

(Se punkterna 4.1 och 4.4 i den allmänna delen.)

4. Inhysning, berikning och skötsel

4.1 Inhysning

Flocklevande arter bör hållas i grupp så länge grupperna är stabila och harmoniska. Det är möjligt att skapa sådana grupper vid hållande av hanmöss, vuxna hamstrar eller gerbiler, men det är svårt eftersom det kan leda till allvarliga aggressioner mellan individer av samma art.

Djur kan hållas individuellt om det är sannolikt att negativa effekter eller skador kommer att inträffa. Man bör i möjligaste mån undvika att störa etablerade stabila och harmoniska grupper, eftersom detta kan vara mycket stressande.

4.2 Berikning

Djurutrymmena och deras berikning bör tillåta djuren att utföra normala beteenden och göra det möjligt för artfränder att på ett lämpligt sätt mildra konkurrenssituationer.

Bädd- och bomaterial samt skyddade platser är mycket viktiga resurser för gnagare som hålls för uppfödning eller som besättning eller används i försök och bör erbjudas om det inte från djurskydds- eller djurhälsosynpunkt finns skäl emot detta. Undanhållande av sådant material i experimentsyfte bör beslutas i samråd med djurtekniker och med en kompetent person som ansvarar för rådgivning om djurens välbefinnande. Bomaterial bör vara av sådan art att gnagarna kan hantera materialet och bygga ett bo. Bolådor bör erbjudas om djuren inte får tillräckligt bomaterial för att bygga ett fullständigt, övertäckt bo. Bäddmaterial bör absorbera urin och kan användas av gnagarna för urinmarkering. Bomaterial är viktigt för råttor, möss, hamstrar och gerbiler eftersom det gör det möjligt för dem att skapa lämpliga mikromiljöer för vila och fortplantning. Bolådor och andra skyddade platser är viktiga för marsvin, hamstrar och råttor.

Marsvin bör alltid förses med hanterbart material såsom hö att tugga på och gömma sig i.

Träpinnar att tugga och gnaga på kan vara en lämplig berikning för alla gnagararter.

Många gnagararter försöker dela upp sitt djurutrymme i områden för födointag, vila, urinering och födohamstring. Indelningarna kan vara grundade på doftmarkeringar snarare än fysisk uppdelning, men partiella barriärer kan vara bra för att ge djuren möjlighet att inleda eller undvika kontakter med andra gruppmedlemmar. Det rekommenderas starkt att djurutrymmena berikas på något sätt för att öka miljöns komplexitet. Rör, lådor och klätterställningar är exempel på anordningar som med framgång har använts för gnagare, och de kan dessutom ge den extra fördelen att öka den användbara golvytan.

Gerbiler behöver jämförelsevis mer utrymme än andra gnagararter för att kunna bygga och använda hålor av tillräcklig storlek. Gerbiler vill ha ett tjockt lager av strö för grävning och bobygge, eller en konstgjord håla som måste vara minst 20 cm lång.

Man bör överväga att använda halvgenomskinliga eller tonade djurutrymmen och tillbehör som gör det möjligt att göra noggranna observationer av djuren utan att störa dem.

Samma principer för utrymmets kvalitet och kvantitet, miljöberikning och andra hänsyn som anges i detta dokument bör gälla för inneslutningssystem såsom individuellt ventilerade burar (IVC), men systemets utformning kan innebära att de kan behöva tillämpas på ett annat sätt.

4.3 Djurutrymmen – mått och golv

Djurutrymmen bör vara tillverkade av material som är lätta att rengöra och bör vara utformade så att djuren kan inspekteras ordentligt utan att de störs.

När unga djur blir aktiva kräver de förhållandevis mer utrymme än vuxna.

4.3.1 Mått

I denna och senare tabeller för rekommendationer om gnagare innebär ”djurutrymmets höjd” det vertikala avståndet mellan utrymmets golv och överdel, och denna höjd bör finnas över mer än 50 % av den minsta golvytan innan berikningsanordningar har satts in.

Vid utformning av försök bör djurens potentiella tillväxt beaktas så att de får tillräckligt stort utrymme (enligt tabellerna A.1–A.5) under hela den tid undersökningen pågår.

Tabell A.1

Möss: Minsta mått på djurutrymme och utrymme per djur

Kroppsvikt (g) Djurutrymmets minsta storlek (cm2) Golvyta per djur (cm2) Djurutrymmets minsta höjd (cm) I besättning och under försök upp till 20 330 60 12 > 20 till 25 330 70 12 > 25 till 30 330 80 12 över 30 330 100 12 Uppfödning 330 För ett monogamt par (utavlat/inavlat) eller en trio (inavlad). För varje ytterligare hona med kull bör 180 cm2 läggas till 12 Besättning hos uppfödare (2) Djurutrymmets storlek 950 cm2 under 20 950 40 12 Djurutrymmets storlek 1 500 cm2 under 20 1 500 30 12





Tabell A.2

Råttor: Minsta mått på djurutrymme och utrymme per djur

Kroppsvikt (g) Djurutrymmets minsta storlek (cm2) Golvyta per djur (cm2) Djurutrymmets minsta höjd (cm) I besättning och under försök (3) upp till 200 800 200 18 > 200 till 300 800 250 18 > 300 till 400 800 350 18 > 400 till 600 800 450 18 över 600 1 500 600 18 Uppfödning 800 Hona med kull. För varje ytterligare vuxet djur som permanent tillförs djurutrymmet bör 400 cm2 läggas till 18 Besättning hos uppfödare (4) upp till 50 1 500 100 18 > 50 till 100 1 500 125 18 Djurutrymmets storlek 1 500 cm2 > 100 till 150 1 500 150 18 > 150 till 200 1 500 175 18 Besättning hos uppfödare (4) upp till 100 2 500 100 18 > 100 till 150 2 500 125 18 Djurutrymmets storlek 2 500 cm2 > 150 till 200 2 500 150 18





Tabell A.3

Gerbiler: Minsta mått på djurutrymme och utrymme per djur

Kroppsvikt (g) Djurutrymmets minsta storlek (cm2) Golvyta per djur (cm2) Djurutrymmets minsta höjd (cm) I besättning och under försök upp till 40 1 200 150 18 över 40 1 200 250 18 Uppfödning 1 200 18 Monogamt par eller trio med avkomma.





Tabell A.4

Hamstrar: Minsta mått på djurutrymme och utrymme per djur

Kroppsvikt (g) Djurutrymmets minsta storlek (cm2) Golvyta per djur (cm2) Djurutrymmets minsta höjd (cm) I besättning och under försök upp till 60 800 150 14 > 60 till 100 800 200 14 över 100 800 250 14 Uppfödning 800 Hona eller monogamt par med kull 14 Besättning hos uppfödare (5) under 60 1 500 100 14





Tabell A.5

Marsvin: Minsta mått på djurutrymme och utrymme per djur

Kroppsvikt (g) Djurutrymmets minsta storlek (cm2) Golvyta per djur (cm2) Djurutrymmets minsta höjd (cm) I besättning och under försök upp till 200 1 800 200 23 > 200 till 300 1 800 350 23 > 300 till 450 1 800 500 23 > 450 till 700 2 500 700 23 över 700 2 500 900 23 Uppfödning 2 500 Par med kull. För varje ytterligare reproducerande hona bör 1 000 cm2 läggas till 23

4.3.2 Golv

Hela golv med strö/bäddmaterial eller perforerade golv är att föredra framför galler- och nätgolv. Om galler eller nät används bör djuren ha tillgång till en viloplats med fast underlag eller strö, eller alternativt för marsvin en viloplats med spaltgolv, om inte specifika försöksbetingelser omöjliggör detta. Strö kan undanhållas som en del av förfarandet vid brunstsynkronisering.

Eftersom nätgolv kan ge upphov till allvarliga skador bör golven inspekteras noggrant och underhållas så att det inte finns några lösa eller vassa utstickande delar.

Under sen dräktighet, födsel och digivning bör avelshonor endast hållas på hela golv med strö.

4.4 Utfodring

(Se punkt 4.6 i den allmänna delen.)

4.5 Vattning

(Se punkt 4.7 i den allmänna delen.)

4.6 Bottenmaterial, strö, bäddmaterial och bomaterial

(Se punkt 4.8 i den allmänna delen.)

4.7 Rengöring

Även om en god hygien bör upprätthållas, kan det vara lämpligt att bibehålla några av de doftmarkeringar som djuren lämnat. Man bör undvika att byta djurutrymmen alltför ofta, särskilt när det gäller dräktiga honor och honor med ungar, eftersom sådana störningar kan leda till att honan inte tar hand om ungarna på rätt sätt eller till kannibalism.

Beslut om rengöringsfrekvens bör därför baseras på typ av djurutrymme, djurslag, beläggningsgrad och ventilationssystemets kapacitet att upprätthålla en lämplig luftkvalitet.

4.8 Hantering

Vid hantering bör man se till att djuren och deras miljö i djurutrymmet störs så lite som möjligt. Detta är särskilt viktigt när det gäller hamstrar.

4.9 Human avlivning

(Se punkt 4.11 i den allmänna delen.)

4.10 Journalföring

(Se punkt 4.12 i den allmänna delen.)

4.11 Identifiering

(Se punkt 4.13 i den allmänna delen.)

B. ARTSPECIFIKA RIKTLINJER FÖR KANINER

1. Inledning

Kaninen (Oryctolagus cuniculus) är en naturligt flocklevande art. Kaniner bör ges tillräckligt stort utrymme och en berikad miljö. Avsaknad av detta kan leda till störning av den normala rörelseaktiviteten och till skelettförändringar.

2. Miljö och klimatreglering

2.1 Ventilation

(Se punkt 2.1 i den allmänna delen.)

2.2 Temperatur

Kaniner bör hållas vid ett temperaturintervall på 15–21 oC. Den lokala temperaturen bland grupper av kaniner i djurutrymmen med hela golv är ofta högre än rumstemperaturen. Även med god ventilation kan temperaturen i djurutrymmet vara upp till 6 oC högre än rumstemperaturen.

Med hjälp av bomaterial och bolådor kan djuren reglera sitt eget mikroklimat. Särskild uppmärksamhet bör fästas vid temperaturen i inneslutningssystem.

2.3 Luftfuktighet

Den relativa fuktigheten i anläggningar där kaniner hålls bör inte vara lägre än 45 %.

2.4 Belysning

(Se punkt 2.4 i den allmänna delen.)

2.5 Buller

(Se punkt 2.5 i den allmänna delen.)

2.6 Larmsystem

(Se punkt 2.6 i den allmänna delen.)

3. Hälsa

(Se punkterna 4.1 och 4.4 i den allmänna delen.)

4. Inhysning, berikning och skötsel

4.1 Inhysning

Unga kaniner och honkaniner bör hållas i harmoniska sociala grupper. Djur bör hållas individuellt endast om det är motiverat från djurskydds- eller djurhälsosynpunkt. Individuell inhysning i experimentsyfte bör beslutas i samråd med djurtekniker och med en kompetent person som ansvarar för rådgivning om djurens välbefinnande. Vuxna okastrerade hanar kan visa revirbeteende och bör inte hållas tillsammans med andra okastrerade hanar. Berikade lösdriftsutrymmen har med framgång använts för att hålla ungkaniner och vuxna honkaniner, men grupperna kan behöva noggrann tillsyn för att aggressioner skall undvikas. Allra helst bör kaniner som hålls i grupper vara kullsyskon och ha hållits tillsammans sedan avvänjningen. Om individer inte kan hållas i grupp bör de om möjligt hållas med god visuell kontakt.

4.2 Berikning

Lämplig berikning för kaniner är exempelvis grovfoder, höbalar och gnagpinnar samt ett område där djuren kan dra sig undan. Om djuren hålls i grupp i lösdrift bör det finnas siktbarriärer och strukturer där de kan ta skydd och hålla utkik. Avelshonor bör ha tillgång till bomaterial och en bolåda.

4.3 Djurutrymmen – mått och golv

Djurutrymmen bör helst vara rektangulära. Inom djurutrymmet bör det finnas ett upphöjt område. Djuren bör kunna ligga, sitta och utan svårighet röra sig under det upphöjda området, och det bör inte täcka mer än 40 % av golvytan. Djurutrymmet bör vara tillräckligt högt för att kaninen skall kunna sitta upprätt utan att öronen vidrör taket, men denna fria höjd bedöms inte vara nödvändig när det gäller det upphöjda området. Om det finns goda vetenskapliga eller veterinärmedicinska skäl för att inte använda en hylla, bör djurutrymmet vara 33 % större för en ensam kanin och 60 % större för två kaniner. Om möjligt bör kaniner hållas i fållor.

4.3.1 Mått

Tabell B.1

Kaniner över 10 veckors ålder: Minsta mått på djurutrymme och utrymme per djur

Slutlig kroppsvikt (kg) Minsta golvyta för ett eller två socialt harmoniska djur (cm2) Minsta höjd (cm) Under 3 3 500 45 3–5 4 200 45 över 5 5 400 60

Tabellen gäller både burar och lösdriftsutrymmen. I burar bör det finnas ett upphöjt område (se tabell B.4). Lösdriftsutrymmen bör innehålla strukturer som delar upp utrymmet så att djuren ges möjlighet att inleda eller undvika sociala kontakter. En extra golvyta på 3 000 cm2 per kanin bör läggas till för den tredje, fjärde, femte och sjätte kaninen, och därefter 2 500 cm2 för varje ytterligare kanin över antalet sex.

Tabell B.2

Kaninhona med kull: Minsta mått på djurutrymme och utrymme per djur

Kaninhonans vikt (kg) Djurutrymmets minsta storlek (cm2) Tillägg för bolådor (cm2) Minsta höjd (cm) Under 3 3 500 1 000 45 3–5 4 200 1 200 45 över 5 5 400 1 400 60

Kaninhonor bör under minst tre till fyra dagar innan de föder ha tillgång till en extra avdelning eller en bolåda där de kan bygga ett bo. Bolådan bör helst placeras utanför djurutrymmet. Det bör finnas tillgång till halm eller annat bomaterial. Djurutrymmet bör vara utformat så att honan kan förflytta sig bort från sina ungar till en annan avdelning eller ett upphöjt område efter det att ungarna har lämnat boet. Efter avvänjning bör kullsyskon stanna tillsammans i det utrymme där de fötts så länge som möjligt. Upp till åtta kullsyskon kan hållas i det utrymme där de fötts från avvänjning till sju veckors ålder, och fem syskon kan hållas på den minsta golvytan från åtta till tio veckors ålder.

Tabell B.3

Kaniner under 10 veckors ålder: Minsta mått på djurutrymme och utrymme per djur

Ålder Djurutrymmets minsta storlek (cm2) Minsta golvyta per djur (cm2) Minsta höjd (cm) Avvänjning till 7 veckor 4 000 800 40 Från 7 till 10 veckor 4 000 1 200 40

Tabellen gäller både burar och lösdriftsutrymmen. Lösdriftsutrymmen bör innehålla strukturer som delar upp utrymmet så att djuren ges möjlighet att inleda eller undvika sociala kontakter. Efter avvänjning bör kullsyskon stanna tillsammans i det djurutrymme där de fötts så länge som möjligt.

Tabell B.4

Kaniner: Optimala mått för upphöjda områden i djurutrymmen med de mått som anges i tabell B.1.

Ålder (veckor) Slutlig kroppsvikt (kg) Optimal storlek (cm × cm) Optimal höjd från djurutrymmets golv (cm) under 3 55 × 25 25 3–5 55 × 30 25 över 10 över 5 60 × 35 30

Ovan anges de mått för det upphöjda områdets storlek och höjd som är optimala för att det upphöjda området och djurutrymmet som helhet skall kunna användas på rätt sätt (minimi- och maximimått ligger inom 10 % från de optimala måtten). Om det finns vetenskapliga eller veterinärmedicinska skäl att inte tillhandahålla ett upphöjt område, bör golvytan vara 33 % större för en ensam kanin och 60 % större för två kaniner, för att underlätta kaninens rörelseaktivitet och förbättra möjligheterna att undkomma ett mer dominant djur.

Om kaniner under 10 veckors ålder ges tillgång till ett upphöjt område, är det upphöjda områdets optimala mått 55 × 25 cm, och höjden över golvet bör vara tillräcklig för att djuren skall kunna utnyttja den.

4.3.2 Golv

Nätgolv bör inte användas utan att det finns ett viloområde som är tillräckligt stort för att rymma alla kaninerna samtidigt. Hela golv med strö/bäddmaterial eller perforerade golv är att föredra framför galler- och nätgolv.

4.4 Utfodring

(Se punkt 4.6 i den allmänna delen.)

4.5 Vattning

(Se punkt 4.7 i den allmänna delen.)

4.6 Bottenmaterial, strö, bädd- och bomaterial

(Se punkt 4.8 i den allmänna delen.)

4.7 Rengöring

(Se punkt 4.9 i den allmänna delen.)

4.8 Hantering

(Se punkt 4.10 i den allmänna delen.)

4.9 Human avlivning

(Se punkt 4.11 i den allmänna delen.)

4.10 Journalföring

(Se punkt 4.12 i den allmänna delen.)

4.11 Identifiering

(Se punkt 4.13 i den allmänna delen.)

C. ARTSPECIFIKA RIKTLINJER FÖR KATTER

1. Inledning

Tamkatten härstammar från den solitära afrikanska vildkatten (Felis silvestris libyca), men har en stark tendens att lära sig socialt beteende. Med lämplig social träning från tidig ålder kan sådant beteende visas mot både artfränder och människor.

Genom goda sociala kontakter med människor får katten ett sinnelag som underlättar kommande undersökningar. Katter har inte dominanshierarkier och tycks sakna mekanismer för försoning efter konflikter, vilket innebär att det kan vara stressande att bygga upp sociala relationer. De synliga tecknen på att katter är stressade är inte lika lätta att tolka som tecknen hos hundar.

Eftersom katter är revirhävdande och fattar tycke för särskilda platser kan de lätt bli stressade vid omflyttning. Katter är mycket goda klättrare och använder ofta upphöjda strukturer (t.ex. hyllor) både som utkiksplats och vid grupphållning för att hålla distansen till andra katter.

2. Miljö och klimatreglering

2.1 Ventilation

(Se punkt 2.1 i den allmänna delen.)

2.2 Temperatur

Katter kan hållas inom ett brett temperaturintervall förutsatt att deras välbefinnande inte tar skada. Temperaturen bör hållas i intervallet 15–21 oC om en noggrann styrning krävs för katter som genomgår ett försök (se punkt 2.2.3 i den allmänna delen).

Eftersom kattungars förmåga till temperaturreglering är begränsad under de cirka tio första levnadsdagarna, bör kompletterande lokal uppvärmning ske under denna period.

2.3 Luftfuktighet

Det bedöms inte vara nödvändigt att reglera den relativa fuktigheten, eftersom katter kan utsättas för stora variationer i luftens relativa fuktighet utan negativa effekter.

2.4 Belysning

Hållande av katter i naturlig 24 timmars ljus/mörker-cykel är godtagbart. Om ljusperioden skapas med artificiellt ljus bör den vara 10–12 timmar per dygn.

Om naturligt ljus är helt utestängt bör en svag nattbelysning (5–10 lux) finnas så att katterna kan behålla en viss synförmåga och även med hänsyn till deras skrämselreflex (eng. startle reflex).

2.5 Buller

(Se punkt 2.5 i den allmänna delen.)

2.6 Larmsystem

(Se punkt 2.6 i den allmänna delen.)

3. Hälsa

(Se punkterna 4.1 och 4.4 i den allmänna delen.)

4. Inhysning, berikning och skötsel

4.1 Inhysning

Honkatter och kastrerade katter av båda könen är i allmänhet sällskapliga och hålls vanligen i grupper upp till tolv djur. Vid skapandet av grupper med två eller flera kastrerade katter krävs en noggrann uppföljning av att alla individer i gruppen är kompatibla. Särskild omsorg behövs när katter omgrupperas, när en obekant katt introduceras i en grupp, när okastrerade hanar hålls i grupp och när katter hålls i större grupper.

För katter som normalt hålls i grupp kan individuell inhysning vara en betydande stressfaktor. Därför bör katter inte hållas individuellt i mer än 24 timmar om det inte är motiverat från djurskydds- eller djurhälsosynpunkt. Individuell inhysning i mer än 24 timmar i experimentsyfte bör beslutas i samråd med djurtekniker och med en kompetent person som ansvarar för rådgivning om djurens välbefinnande.

Katter som visar upprepat aggressivt beteende mot andra katter bör hållas individuellt endast om man inte kan hitta en kompatibel individ som sällskap. Social stress hos alla individer som hålls i par eller grupp bör följas upp minst en gång i veckan med hjälp av ett etablerat system för bedömning av beteendemässig och/eller fysiologisk stress. Detta är särskilt viktigt för okastrerade hanar.

Honor som har ungar under fyra veckors ålder eller som är i de två sista veckorna av dräktigheten kan hållas individuellt. Under denna tid bör man överväga att ge honor som normalt hålls i grupp tillträde till sin grupp, exempelvis genom att djurutrymmen för födsel och ungvårdnad ansluts till de djurutrymmen där gruppen hålls.

Utvecklingen av socialt beteende hos katter påverkas starkt av sociala erfarenheter mellan två och åtta veckors ålder. Under denna period är det särskilt viktigt att katten har sociala kontakter både med andra katter (t.ex. kullsyskon) och med människor och att den vänjer sig vid de miljöförhållanden som sannolikt kommer att råda vid den senare användningen. Daglig hantering under detta känsliga utvecklingsskede är en förutsättning för den vuxna kattens sociala beteende, och det har visats att en kortvarig hantering så tidigt som det första dygnet efter födseln är av betydelse eftersom de unga djuren redan kan reagera på lukt- och känselintryck.

Alla katter bör dagligen ha en stunds lek och allmän social samvaro med människor och dessutom tid för regelbunden pälsvård. Särskild uppmärksamhet bör ägnas social berikning för individuellt hållna katter genom extra mänsklig kontakt.

4.2 Berikning

Upphöjda, delvis omgärdade strukturer bör finnas (t.ex. en bädd med tre väggar och ett tak på en hylla ungefär en meter över golvet) för att katterna skall kunna få en överblick över sina omgivningar och – om de hålls i par eller grupp – möjlighet att hålla sig på betryggande avstånd från andra katter. Det bör finnas tillräckligt många sådana strukturer för att minimera konkurrensen. Strukturer bör vara spridda inom djurutrymmet så att djuren till fullo kan utnyttja det tillgängliga utrymmet.

Det bör också finnas möjlighet för katterna att söka skydd och avskildhet inom sitt eget djurutrymme, särskilt för att de skall slippa se katter i andra djurutrymmen. Vertikala träytor bör finnas för klovässning och doftmarkering.

Rastgårdar utomhus är en typ av miljöberikning för katter både i uppfödnings- och användaranläggningar och bör om möjligt finnas.

Pseudo-jaktbeteende och lekbeteende bör uppmuntras. Det bör finnas tillgång till ett urval leksaker som bör bytas ut regelbundet så att de ger en kontinuerlig stimulans och inte blir alltför välbekanta eftersom detta minskar motivationen att leka.

4.3 Djurutrymmen – mått och golv

Djurutrymmena, inklusive skiljeväggar mellan dem, bör ge katterna en robust miljö som är lätt att rengöra. Man bör försöka utforma och konstruera dem så att de bildar en öppen och ljus anläggning som ger katterna en god utsikt över djurutrymmets omgivningar.

4.3.1 Mått

Tabell C.1

Katter: Minsta mått på djurutrymme och utrymme per djur

Golv (6) (m2) Hyllor (m2) Höjd (m) Minsta mått för ett vuxet djur 1,5 0,5 2 Tillägg för varje ytterligare djur 0,75 0,25 —

Det minsta utrymme där en avelshona med kull kan hållas är utrymmet för en ensam katt, vilket gradvis bör ökas så att inhysningen för kullar vid fyra månaders ålder uppfyller ovanstående utrymmeskrav för vuxna katter. Den normala åldern för avvänjning är sju till nio veckor.

Katter bör aldrig tvingas att tillbringa hela livet utomhus och bör alltid ha tillgång till ett inomhusutrymme som uppfyller alla standarder, inklusive minsta mått, som anges i dessa riktlinjer.

Platser för utfodring och för kattlådor bör ligga minst 0,5 meter isär och bör inte byta plats med varandra.

Om djuren begränsas till ett utrymme som är mindre än de ovan angivna minimikraven, exempelvis i en metabolismbur eller en liknande typ av hållande för vetenskapliga ändamål, kan det innebära stora risker för deras välbefinnande. Sådan begränsning bör vara så kort tid som möjligt och i ett utrymme som så nära som möjligt följer de ovan angivna måtten och som inte är mindre än att djuret kan sträcka ut sig helt både horisontellt och vertikalt, ligga ned och vända sig om.

4.3.2 Golv

Djurutrymmen för katter bör ha ett helt golv med en jämn och halkfri yta. I djurutrymmet bör det finnas kompletterande inredning som ger alla katter tillgång till en bekväm viloplats.

Öppna golvsystem som galler och nät bör inte användas för katter. Om det är motiverat att ha öppet golv, är det viktigt att det är utformat och konstruerat så att smärta, skada och sjukdom undviks och så att djuren kan utföra normala beteenden. Praktisk erfarenhet visar att metabolismburar inte alltid är nödvändiga eftersom kattens urin och avföring kan samlas in direkt från kattlådor.

Golvet i en rastgård utomhus behöver inte uppfylla samma krav på kvalitet och ytbehandling som i inomhusutrymmet, förutsatt att det är lätt att rengöra och inte fysiskt skadar katterna.

4.4 Utfodring

(Se punkt 4.6 i den allmänna delen.)

4.5 Vattning

(Se punkt 4.7 i den allmänna delen.)

4.6 Bottenmaterial, strö, bädd- och bomaterial

Det bör finnas minst en kattlåda med minimimåtten 300 × 400 mm per två katter, och den bör innehålla ett lämpligt absorberande och giftfritt strö eller annat bottenmaterial som katterna godtar och använder. Om urin och avföring regelbundet placeras utanför lådorna, bör ytterligare lådor med andra bottenmaterial tillhandahållas. Om detta inte hjälper för katter som hålls i par eller grupp, tyder det på att djuren är socialt inkompatibla, och en katt i taget bör då avlägsnas från gruppen till dess att problemet är löst.

Det bör finnas tillräckligt många bäddar för alla katter, och de bör vara gjorda av ett lämpligt material som är lätt att rengöra. Bäddarna bör innehålla polyesterfleece eller liknande bäddmaterial.

4.7 Rengöring

Varje bebott djurutrymme bör rengöras minst en gång per dag. Kattlådor bör tömmas dagligen och strömaterialet bytas ut.

Rengöring av djurutrymmet bör inte leda till att katterna blir blöta. När djurutrymmet spolas av bör katterna flyttas därifrån till en torr plats och sättas tillbaka först när utrymmet är tillräckligt torrt.

4.8 Hantering

Det är viktigt att katterna har nära kontakt med de personer som sköter dem, särskilt för individuellt hållna katter.

4.9 Human avlivning

(Se punkt 4.11 i den allmänna delen.)

4.10 Journalföring

(Se punkt 4.12 i den allmänna delen.)

4.11 Identifiering

(Se punkt 4.13 i den allmänna delen.)

D. ARTSPECIFIKA RIKTLINJER FÖR HUNDAR

1. Inledning

Tamhunden (Canis familiaris) är ett nyfiket och mycket socialt djur som aktivt söker information om sin omgivning, vilket återspeglar beteendet hos dess förfader vargen. En stor del av dagen ägnas åt vila, men hunden kräver en komplex fysisk och social miljö under den aktiva perioden.

Tikarna söker ensamhet på en lugn plats för att valpa och föda upp ungarna.

Eftersom det finns stor risk för aggressiva beteenden är det viktigt att hundar hålls i socialt harmoniska grupper. De rekommendationer som lämnas gäller beagle, som är den mest använda rasen. Om andra raser används bör rasens särskilda egenskaper beaktas.

2. Miljö och klimatreglering

2.1 Ventilation

(Se punkt 2.1 i den allmänna delen.)

2.2 Temperatur

Hundar kan hållas inom ett brett temperaturintervall förutsatt att deras välbefinnande inte tar skada. Temperaturen bör hållas i intervallet 15–21 oC om en noggrann styrning krävs för hundar som genomgår ett försök (se punkt 2.2.3 i den allmänna delen).

Eftersom hundvalpars förmåga till temperaturreglering är begränsad under de cirka tio första levnadsdagarna, bör kompletterande lokal uppvärmning av valpningsutrymmet ske.

2.3 Luftfuktighet

Det bedöms inte vara nödvändigt att reglera den relativa fuktigheten, eftersom hundar kan utsättas för stora variationer i luftens relativa fuktighet utan negativa effekter.

2.4 Belysning

Hållande av hundar i naturlig 24 timmars ljus/mörker-cykel är godtagbart. Om ljusperioden skapas med artificiellt ljus, bör den vara 10–12 timmar per dygn.

Om naturligt ljus är helt utestängt bör en svag nattbelysning (5–10 lux) finnas så att hundarna kan behålla en viss synförmåga och även med hänsyn till deras skrämselreflex (eng. startle reflex).

2.5 Buller

Bullret i hundkennlar kan nå höga nivåer som man vet kan skada människor och som kan påverka hundars hälsa eller psykologi. Därför är det viktigt att överväga metoder för att minska bullret i anläggningar där hundar hålls. Om hundars beteendemässiga behov beaktas i anläggningens utformning, kan skällande och andra läten minskas. En stor del av bullret orsakas av hundarnas egna läten, men det kan också orsakas av djurhållningsåtgärder inom anläggningen eller komma från yttre källor. Alla ljudkällor som kan stimulera ytterligare skällande bör därför begränsas så långt som möjligt. Buller utifrån kan minskas genom lämplig placering av anläggningen och genom lämplig arkitektonisk utformning. Buller som alstras inom anläggningen kan minskas med hjälp av ljudabsorberande material och strukturer. Expertråd om bullerreduktion bör inhämtas vid utformning eller modifiering av anläggningar för hundar.

2.6 Larmsystem

(Se punkt 2.6 i den allmänna delen.)

3. Hälsa

(Se punkterna 4.1 och 4.4 i den allmänna delen.)

4. Inhysning, berikning och skötsel

4.1 Inhysning

Hundar bör hållas i socialt harmoniska grupper i djurutrymmet, om inte de vetenskapliga försöken eller djurskyddskraven gör detta omöjligt. Särskild omsorg behövs när hundar omgrupperas och när en obekant hund introduceras i en grupp. Under alla omständigheter bör grupperna löpande följas upp för bedömning av om djuren är socialt kompatibla.

Rastgårdar utomhus är en typ av miljöberikning för hundar både i uppfödnings- och användaranläggningar och bör om möjligt finnas.

Individuell inhysning av hundar, även under korta perioder, kan vara en betydande stressfaktor. Därför bör hundar inte hållas individuellt i mer än fyra timmar om det inte är motiverat från djurskydds- eller djurhälsosynpunkt. Individuell inhysning i mer än fyra timmar i experimentsyfte bör beslutas i samråd med djurtekniker och med en kompetent person som ansvarar för rådgivning om djurens välbefinnande.

I dessa fall bör extra resurser ägnas åt hundarnas välbefinnande och skötsel. Individuellt hållna hundar bör dagligen ges extra tid för social kontakt med människor samt syn-, hörsel- och om möjligt känselkontakt med andra hundar.

Om det inte finns vetenskapliga skäl emot, bör individuellt hållna hundar dagligen motioneras på ett särskilt område, tillsammans med andra hundar om så är möjligt och med personal för övervakning och interaktion.

Avelshundar bör, om möjligt, hållas i socialt harmoniska par eller grupper eller med tikar. Högdräktiga tikar bör flyttas till valpningsutrymmet tidigast en till två veckor före beräknad nedkomst. Under tiden i valpningsutrymmet bör de ha kompletterande daglig kontakt med människor.

Hundars sociala beteende utvecklas mellan fyra och tjugo veckors ålder. Under denna period är det särskilt viktigt att hunden har sociala kontakter med kullsyskon, vuxna hundar (t.ex. tiken) och med människor och att den vänjer sig vid de förhållanden som sannolikt kommer att råda vid den senare användningen. Daglig hantering under detta känsliga utvecklingsskede är en förutsättning för den vuxna hundens sociala beteende, och det har visats att en kortvarig hantering så tidigt som från och med det första dygnet efter födseln är av betydelse eftersom de unga djuren redan kan reagera på lukt- och känselintryck.

4.2 Berikning

Inomhus- och utomhusutrymmen bör utformas så att hundarna får tillräcklig avskildhet och kan ha en viss kontroll över sina sociala interaktioner.

Det bör finnas särskilda områden för olika aktiviteter. Detta kan åstadkommas exempelvis med hjälp av upphöjda plattformar och uppdelning av fållan.

Hundgodis och leksaker bidrar till djurens välbefinnande, under förutsättning att de används förnuftigt och övervakas på lämpligt sätt. Eftersom tuggande är ett viktigt beteende, bör hundar ha tillgång till lämpliga föremål för att tillgodose det behovet.

De främsta fördelarna med motion är att ge hundarna större möjlighet att uppleva en komplex och varierad miljö och öka interaktionen med andra hundar och människor. Detta är särskilt viktigt om dessa behov inte kan tillgodoses helt inom djurutrymmets begränsningar. Om det inte finns vetenskapliga eller veterinärmedicinska skäl emot, bör därför hundar helst dagligen flyttas till ett särskilt område och motioneras, tillsammans med andra hundar om så är möjligt och med personal för övervakning och interaktion.

4.3 Djurutrymmen – mått och golv

Djurutrymmena, inklusive skiljeväggar mellan dem, bör ge hundarna en robust miljö som är lätt att rengöra. Man bör försöka utforma och konstruera dem så att de bildar en öppen och ljus anläggning som ger hundarna en god utsikt över andra hundar och personal utanför deras eget djurutrymme.

4.3.1 Mått

Syftet med dessa riktlinjer är att främja social inhysning av hundar och möjliggöra en lämplig miljöberikning. Denna grundtanke och strategi innebär en stark rekommendation att hålla hundar i stora och socialt harmoniska grupper, både för att öka det tillgängliga golvutrymmet och för att öka möjligheterna till sociala kontakter.

Hundar bör aldrig tvingas att tillbringa hela livet utomhus och bör alltid ha tillgång till ett inomhusutrymme som uppfyller alla standarder för konstruktion och miljöreglering som anges i dessa riktlinjer. Det inre djurutrymmet bör motsvara minst 50 % av det minsta utrymme som hundarna bör ha tillgång till enligt tabell D.1.

De minsta utrymmen som anges nedan är baserade på behoven hos beaglar, och det bör noteras att det kan krävas betydligt större utrymmen för storväxta raser som sankt bernhardshund och irländsk varghund. För andra raser än beagle bör minsta utrymmen beslutas i samråd med veterinärpersonal och den ansvariga myndigheten.

Tabell D.1

Hundar: Minsta mått på djurutrymme och utrymme per djur

Vikt (kg) Djurutrymmets minsta storlek (m2) Minsta golvyta för ett eller två djur (m2) Minsta tillägg för varje ytterligare djur (m2) Minsta höjd (m) Upp till 20 4 4 2 2 över 20 4 8 4 2

Hundar som hålls i par eller i grupp kan var och en begränsas till halva det totala utrymmet (2 m2 för en hund under 20 kg, 4 m2 för en hund över 20 kg) medan de genomgår försök enligt direktiv 86/609/EEG, om denna separation är nödvändig för vetenskapliga ändamål. Den period en hund är begränsad på detta sätt bör vara så kort som möjligt och bör under inga omständigheter vara längre än fyra timmar. Denna rekommendation görs för att uppmuntra parhållning (särskilt i toxikologistudier) och samtidigt göra det möjligt att övervaka födointag och utföra observationer efter dosering.

All ytterligare social eller fysisk begränsning, exempelvis hållning i metabolismbur eller fastspänning i sele, kan innebära stora risker för djurens välbefinnande. Hållning i metabolismbur eller liknande typ av inhysning för vetenskapliga ändamål bör ske i ett utrymme som så nära som möjligt följer de ovan angivna måtten och som inte är mindre än att djuret kan sträcka ut sig helt, ligga ned och vända sig om.

4.3.2 Digivande tikar med kull, samt valpar upp till 7,5 kg

En digivande tik med kull bör ha samma utrymme som en ensam tik med samma vikt. Valpningsutrymmet bör vara utformat så att tiken kan förflytta sig bort från valparna till en annan avdelning eller ett upphöjt område.

Den normala åldern för avvänjning av valpar är sex till nio veckor.

Tabell D.2

Hundar: Minsta mått på djurutrymme och utrymme per djur för avvanda djur

Hundens vikt (kg) Djurutrymmets minsta storlek (m2) Minsta golvyta per djur (m2) Minsta höjd (m) Upp till 5 4 0,5 2 > 5 till 10 4 1,0 2 > 10 till 15 4 1,5 2 över 15 till 20 4 2 2 över 20 8 4 2

4.3.3 Golv

Djurutrymmen för hundar bör ha ett helt golv med en jämn och halkfri yta. Alla hundar bör ha tillgång till en bekväm viloplats med fast underlag i djurutrymmet, exempelvis upphöjda bäddar eller plattformar.

Öppna golvsystem som galler och nät bör inte användas för hundar. Om det är motiverat att ha öppet golv, är det viktigt att det är utformat och konstruerat så att smärta, skada och sjukdom undviks och så att djuren kan utföra normala beteenden. Veterinär bör rådfrågas om det uppstår djurskyddsproblem som har att göra med golvbeläggningen, och vid behov bör hundarna flyttas till ett utrymme med helt golv.

Ej avvanda valpar samt högdräktiga, nyförlösta och digivande tikar bör inte hållas i system med öppet golv.

Golvet i en rastgård utomhus behöver inte uppfylla samma krav på kvalitet och ytbehandling som i inomhusutrymmet, förutsatt att det är lätt att rengöra och inte skadar hundarna.

4.4 Utfodring

(Se punkt 4.6 i den allmänna delen.)

4.5 Vattning

(Se punkt 4.7 i den allmänna delen.)

4.6 Bottenmaterial, strö, bädd- och bomaterial

För hundar som hålls på hela golv underlättas rengöringen om det finns strö eller annat bottenmaterial och behovet av regelbunden tvättning och avspolning minskar.

Högdräktiga, nyförlösta och digivande tikar bör ha tillgång till en bädd och bäddmaterial för att underlätta valpning och amning. Valparna gynnas också av att ha tillgång till bäddmaterial, liksom vissa raser såsom greyhound.

4.7 Rengöring

Varje bebott djurutrymme bör rengöras minst en gång per dag. All urin och avföring och nedsmutsade material bör minst en gång per dag, och vid behov oftare, avlägsnas från alla områden som används av hundar.

Våtrengöring genom avspolning av djurutrymmen bör ske vid behov men bör inte leda till att hundarna blir blöta. När djurutrymmet spolas av bör hundarna flyttas därifrån till en torr plats och sättas tillbaka först när utrymmet är tillräckligt torrt.

4.8 Hantering

(Se punkt 4.1 ovan och punkt 4.10 i den allmänna delen.)

4.9 Human avlivning

(Se punkt 4.11 i den allmänna delen.)

4.10 Journalföring

(Se punkt 4.12 i den allmänna delen.)

4.11 Identifiering

(Se punkt 4.13 i den allmänna delen.)

E. ARTSPECIFIKA RIKTLINJER FÖR ILLRAR

1. Inledning

Illrar (Mustela putorius furo) är köttätande djur som under naturliga förhållanden livnär sig på små däggdjur, fåglar, fiskar och ryggradslösa djur. De har ett komplext jaktbeteende och lägger ofta upp förråd av föda men äter inte ruttet material.

I vilt tillstånd är illern i allmänhet ett solitärt djur, men i fångenskap tycks det ur djurskyddssynpunkt vara bra att hålla dem i socialt harmoniska grupper. Illrar lever normalt i hålor, och i fångenskap uppskattar de att få tillgång till material som rör och liknande där de kan krypa omkring och leka.

Illrar fortplantar sig vanligen en gång per år, och parningen sker på våren. Hanarna är fientliga mot obekanta hanar och utkämpar hårda strider under fortplantningssäsongen. Därför kan individuell inhysning vara nödvändig under denna period.

Illern är ett intelligent, nyfiket, lekfullt och rörligt djur, vilket bör beaktas vid utformningen av djurutrymmen och vid hantering. Det krävs ett komplext och rymningssäkert djurutrymme som ger illern möjlighet att utföra en bred beteenderepertoar.

2. Miljö och klimatreglering

2.1 Ventilation

(Se punkt 2.1 i den allmänna delen.)

2.2 Temperatur

Illrar bör hållas vid ett temperaturintervall på 15–24 oC.

Illrar har dåligt utvecklade svettkörtlar, och för att undvika överhettning bör de därför inte utsättas för höga temperaturer.

2.3 Luftfuktighet

Det bedöms inte vara nödvändigt att reglera eller registrera den relativa fuktigheten, eftersom illrar kan utsättas för stora variationer i luftens relativa fuktighet utan negativa effekter.

2.4 Belysning

Ljuskällan och ljustypen bör inte vara obehaglig för djuren och särskild försiktighet bör iakttas med illrar, särskilt albinistiska, som hålls högst upp i våningssystem.

Hållande av illrar i naturlig 24 timmars ljus/mörker-cykel är godtagbart.

Om ljusperioden skapas med artificiellt ljus, bör den vara minst åtta timmar per dygn och i allmänhet inte längre än 16 timmar per dygn.

Det bör dock noteras att variationer i ljus/mörker-cykeln är nödvändiga för att påverka reproduktionscykeln (i sådana fall kan ljusperioden variera från 6–16 timmar).

Om naturligt ljus är helt utestängt bör en svag nattbelysning finnas så att djuren kan behålla en viss synförmåga och även med hänsyn till deras skrämselreflex (eng. startle reflex).

2.5 Buller

Brist på ljud eller hörselintryck kan vara till skada och göra illrar nervösa. Det har dock rapporterats att höga obekanta ljud och vibrationer orsakar stressrelaterade störningar hos illrar och därför bör undvikas. Det är viktigt att överväga metoder att minska plötsliga och obekanta ljud i illeranläggningar, både ljud som orsakas av djurhållningsåtgärder inom anläggningen och ljud från källor utifrån. Buller utifrån kan begränsas genom lämplig placering av anläggningen och genom lämplig arkitektonisk utformning. Buller som alstras inom anläggningen kan dämpas med hjälp av ljudabsorberande material och strukturer. Expertråd bör inhämtas vid utformning eller modifiering av anläggningar.

2.6 Larmsystem

(Se punkt 2.6 i den allmänna delen.)

3. Hälsa

(Se punkterna 4.1 och 4.4 i den allmänna delen.)

4. Inhysning, berikning och skötsel

4.1 Inhysning

Djuren bör hållas i socialt harmoniska grupper om det inte finns vetenskapliga skäl eller djurskyddsskäl för individuell inhysning.

Det kan vara nödvändigt att hålla vuxna hanar åtskilda under fortplantningssäsongen för att undvika strider och skador. Andra tider kan dock hanar med fördel hållas i grupp.

Dräktiga honor bör hållas individuellt endast under sen dräktighet och inte mer än två veckor före nedkomsten.

Separation av djur som normalt hålls i grupp kan vara en betydande stressfaktor. En separation som varar mer än 24 timmar bör betraktas som en allvarlig risk för djurens välbefinnande. Därför bör illrar inte hållas individuellt i mer än 24 timmar om det inte är motiverat från djurskydds- eller djurhälsosynpunkt. Individuell inhysning i mer än 24 timmar i experimentsyfte bör beslutas i samråd med djurtekniker och med en kompetent person som ansvarar för rådgivning om djurens välbefinnande.

Om djuren, av vetenskapliga skäl eller djurskyddsskäl, hålls individuellt bör extra resurser avsättas för djurens välbefinnande och skötsel. Individuellt hållna illrar bör dagligen ges extra tid för social kontakt med människor samt syn-, hörsel- och om möjligt känselkontakt med andra illrar.

Man bör ta hänsyn till illerns sociala beteende genom regelbunden hantering och genom inhysning i grupp så att de får regelbunden kontakt med andra illrar. Illrar tycks i allmänhet må bra av att hanteras regelbundet och på ett säkert sätt, och detta bör uppmuntras eftersom det ger bättre och mer sällskapliga djur.

Illrars sociala beteende utvecklas i tidig ålder, och det är viktigt att den unga illern har sociala kontakter med andra illrar (t.ex. kullsyskon) och med människor (t.ex. djurskötare). Daglig hantering under detta känsliga utvecklingsskede är en förutsättning för den vuxna illerns sociala beteende. Det har rapporterats att djuret blir lugnare ju oftare dessa kontakter äger rum, och de bör fortsätta in i vuxen ålder.

4.2 Berikning

Djurutrymmen för illrar bör utformas så att de tillgodoser djurens art- och rasspecifika behov. De bör vara anpassningsbara så att det är möjligt att göra förändringar på grundval av ny kunskap.

Djurutrymmena bör utformas så att illrarna får tillräcklig avskildhet och kan ha en viss kontroll över sina sociala kontakter.

Utöver den minsta golvyta som anges nedan bör det ordnas särskilda områden för olika aktiviteter, exempelvis med hjälp av upphöjda plattformar och uppdelning av fållan. Om bolådor används bör dessa vara utformade så att de unga illrarna hålls kvar inne i boet.

Illrarnas utforsknings- och lekbeteende stimuleras om de har tillgång till papperspåsar och behållare och rör av papp eller hårdplast. Illrar använder gärna badbaljor och vattenskålar.

4.3 Djurutrymmen – mått och golv

Syftet med dessa riktlinjer är att främja social inhysning av illrar och möjliggöra en lämplig miljöberikning. Denna grundtanke och strategi innebär en stark rekommendation att hålla illrar i stora och socialt harmoniska grupper, både för att öka det tillgängliga golvutrymmet och för att öka möjligheterna till sociala kontakter.

Djurutrymmena, inklusive skiljeväggar mellan dem, bör ge illrarna en robust miljö som är lätt att rengöra. Man bör försöka utforma och konstruera dem så att de bildar en öppen och ljus anläggning som ger illrarna en god utsikt över andra illrar och personal utanför deras eget djurutrymme. Det bör också finnas möjlighet för illrarna att söka skydd och avskildhet inom sitt eget djurutrymme och särskilt att vara utom synhåll för illrar i andra djurutrymmen.

Eftersom illrar har en anmärkningsvärd förmåga att rymma, bör djurutrymmet vara utformat så att djuret inte kan rymma och inte skadar sig om det skulle försöka.

Rekommenderad minsta höjd för djurutrymmet är 50 cm. Illrar tycker om att klättra och denna höjd gör det lättare att åstadkomma en lämplig berikning. Golvytan bör ge tillräckligt stort utrymme för djurens rörelse och möjlighet att välja platser för sömn och födointag samt för urin och avföring. För att ge tillräcklig plats för miljöberikning bör inget djurutrymme vara mindre än 4 500 cm2. Minsta utrymmeskrav för illrar anges nedan.

Tabell E

Illrar: Minsta mått på djurutrymme och utrymme per djur

Djurutrymmets minsta storlek (cm2) Minsta golvyta per djur (cm2) Minsta höjd (cm) Djur upp till 600 g 4 500 1 500 50 Djur över 600 g 4 500 3 000 50 Vuxna hanar 6 000 6 000 50 Hona med kull 5 400 5 400 50

För att underlätta rörelseaktivitet bör djurutrymmen för illrar vara rektangulära hellre än kvadratiska.

Om djuren för vetenskapliga ändamål begränsas till ett utrymme som är mindre än de ovan nämnda kraven, t.ex. en metabolismbur, kan innebära stora risker för djurens välbefinnande.

4.3.1 Golv

Djurutrymmen för illrar bör ha ett helt golv med en jämn och halkfri yta. I djurutrymmet bör finnas inredning som bäddar eller plattformar som ger alla illrar tillgång till en varm och bekväm viloplats.

Öppna golvsystem som galler och nät bör inte användas för illrar.

4.4 Utfodring

(Se punkt 4.6 i den allmänna delen.)

4.5 Vattning

(Se punkt 4.7 i den allmänna delen.)

4.6 Bottenmaterial, strö, bädd- och bomaterial

Bäddmaterial krävs för alla illrar. Dessutom bör de ha tillgång till bomaterial som hö, halm eller papper. Djupströsystem anses ge ytterligare berikning.

Det är god praxis att använda åtminstone lite strö eller bottenmaterial för att underlätta rengöring och minimera behovet av regelbunden tvättning eller avspolning.

4.7 Rengöring

Våtrengöring genom avspolning av djurutrymmen bör inte leda till att illrarna blir blöta. När djurutrymmet spolas av bör illrarna flyttas därifrån till en torr plats och sättas tillbaka först när utrymmet är tillräckligt torrt.

Illrar placerar gärna sin avföring mot en vertikal yta i en del av djurutrymmet. Det kan vara bra att sätta in en sandlåda för att minska rengöringsfrekvensen i resten av utrymmet.

All urin och avföring och nedsmutsade material bör minst en gång per dag, och vid behov oftare, avlägsnas från lådorna och från alla andra områden som djuren använder som toalett.

Rengöringsfrekvensen i resten av utrymmet bör avgöras av faktorer som beläggningsgrad, djurutrymmets utformning och skede av fortplantningscykeln, t.ex. om honorna är högdräktiga.

4.8 Hantering

(Se punkt 4.10 i den allmänna delen.)

4.9 Human avlivning

(Se punkt 4.11 i den allmänna delen.)

4.10 Journalföring

(Se punkt 4.12 i den allmänna delen.)

4.11 Identifiering

(Se punkt 4.13 i den allmänna delen.)

F. ARTSPECIFIKA RIKTLINJER FÖR ICKE-MÄNSKLIGA PRIMATER

a. Allmänna hänsyn

1. Inledning

Hållande av icke-mänskliga primater i laboratoriemiljö skapar ett antal problem som inte gäller andra däggdjur som ofta används i laboratorier. Icke-mänskliga primater är inte domesticerade, utan vilda djur, och de flesta är trädlevande. Eftersom de är vilda är de mer vaksamma än domesticerade arter och reagerar därför starkt på obekanta och oroande stimuli. Till skillnad från domesticerade arter har de inte selekterats för vänlighet mot människor och låg aggressivitet. Tidiga vänskapliga kontakter mellan ungar och djurvårdare leder till att djuren blir mindre rädda, eftersom de lär sig att bekanta människor inte utgör ett hot, men djuren behåller ändå de flesta av sina vilda artfränders egenskaper. Till skillnad från icke trädlevande laboratoriedjur flyr icke-mänskliga primater i vertikal riktning snarare än i horisontell riktning när de möter marklevande rovdjur. Även de minst trädlevande arterna söker skydd i träd eller på klippor. Därför bör djurutrymmets höjd möjliggöra för djuren sitta tillräckligt högt upp för att känna sig trygga. För primater är djurutrymmets strukturella indelning av yttersta vikt. Det är angeläget att djuren kan utnyttja så stor del av volymen som möjligt, eftersom trädlevande djur lever i en tredimensionell miljö. För att möjliggöra detta bör det finnas högt belägna sittplatser och klätteranordningar.

Utöver vildhet och klättervanor har icke-mänskliga primater avancerade kognitiva resurser och komplext födosöksbeteende och socialt beteende. Därför kräver de komplexa, berikade miljöer som tillåter dem att utföra ett normalt beteendemönster. Gruppstrukturen bör emellertid vara sådan att normala beteenden som tyder på obehag eller lidande och beteenden som kan orsaka skada minimeras.

Icke-mänskliga primater som används för vetenskaplig forskning bör vara födda i fångenskap och om möjligt uppfödda på platsen så att transportstress undviks. Djur födda i fångenskap har känd ålder, härstamning och hälsostatus och har fötts upp enligt standardiserade djurhållningsmetoder. Om icke-mänskliga primater importeras bör de om möjligt vara avkomma från etablerade avelsgrupper med höga krav på djurskydd och skötsel. De bör vara fria från zoonotiska sjukdomar. Vildfångade djur bör bara användas i undantagsfall eftersom de kan utgöra hälsorisker för personal, har okänd bakgrund och sannolikt är mer rädda för människor. I vissa fall kan det förekomma en betydande dödlighet bland djuren på fångstplatsen och under transporten till förvaringsplatsen i ursprungslandet.

Kompletterande uppgifter lämnas för laboratoriedjur som är vanliga i uppfödning och användning. Ytterligare rådgivning om krav för andra arter (eller vid problem med beteende eller fortplantning) bör sökas hos erfarna primatologer och djurvårdare för att säkerställa att olika arters särskilda behov tillgodoses på lämpligt sätt.

2. Miljö och klimatreglering

2.1 Ventilation

(Se punkt 2.1 i den allmänna delen.)

2.2 Temperatur

Eftersom djur i fångenskap har begränsade möjligheter att utnyttja naturliga beteenden för att klara klimatvariationer är de temperaturintervall som rekommenderas för laboratoriedjur inte alltid samma som de intervall de upplever i naturen. I allmänhet anges intervall som är optimala för djuren och behagliga för personalen. Om utomhusutrymmen används är det viktigt att det finns väderskydd för alla individer och att de har ständig tillgång till lämpliga uppvärmda utrymmen inomhus. Detta är särskilt viktigt för avelsgrupper med stora utomhusutrymmen för att minska risken för frostskador och förlust av nyfödda ungar under vintermånaderna.

2.3 Luftfuktighet

Vissa icke-mänskliga primater lever i tropiska regnskogar med hög luftfuktighet, och andra lever i torra områden, men det är inte nödvändigt att dessa förhållanden återskapas i laboratoriet för etablerade grupper. I allmänhet är 40–70 % relativ fuktighet behaglig både för djur och djurvårdare. Man bör se till att djuren inte utsätts för alltför låg fuktighet, och långvarig exponering för fuktighet utanför det nämnda intervallet bör undvikas, särskilt för Nya världens apor som kan vara känsliga för luftvägsproblem.

2.4 Belysning

De flesta icke-mänskliga primater som används i laboratorier bör ha en cykel med 12 timmar ljus och 12 timmar mörker. Artificiellt grynings- och skymningsljus kan vara till fördel för vissa arter. För nattaktiva arter, såsom nattapan Aotus trivirgatus, bör ljus/mörker-cykeln modifieras så att svagt rött ljus används under en del av den normala arbetsdagen för att djuren skall kunna observeras under sina aktiva perioder, och även för att djurhållningsrutiner skall kunna utföras på ett säkert sätt. Om möjligt bör rum där icke-mänskliga primater hålls vara försedda med fönster, eftersom de ger ett naturligt ljus och kan innebära en miljöberikning.

2.5 Buller

Stillsamt bakgrundsljud som musik eller radioprogram under dagtid kan fungera som en form av miljöberikning och bidra till att dölja plötsliga starka ljud, men ljudet bör inte vara på hela tiden. Musik kan också ha en lugnande inverkan på djur i stressiga situationer. För de flesta arter är godtagbara ljudnivåer samma som rekommenderas för personal, men vissa arter, exempelvis i familjen kloapor (Callitrichidae), kan också höra ultraljud, vilket måste beaktas. Bakgrundsbuller bör hållas på en låg nivå och bör endast under korta perioder överstiga 65 dBA.

2.6 Larmsystem

De flesta högre icke-mänskliga primater har en hörsel som liknar människans. För att inte skrämma djuren bör larmsirener undvikas. Ett lämpligt alternativ är att använda blinkande ljus som är synligt för personalen i alla rum.

3. Hälsa

Användning av djur födda i fångenskap bör säkerställa att de är vid god hälsa och inte utgör någon smittorisk för personalen eller andra icke-mänskliga primater på anläggningen, men alla nyligen anskaffade djur bör ändå åtföljas av ett utförligt hälsointyg och sättas i karantän vid ankomsten. Under denna period bör deras hälsotillstånd noggrant följas, och ytterligare serologiska, bakteriologiska och parasitologiska test bör vid behov utföras av kompetenta laboratorier.

Alla icke-mänskliga primater i gruppen bör stå under sakkunnig veterinärkontroll och genomgå regelbundna diagnostiska test. Deras nära släktskap med människan innebär att de är mottagliga för flera sjukdomar och parasiter som även angriper människor och som ibland kan vara livshotande för den andra parten. Det är därför av yttersta vikt att även personalen genomgår regelbundna hälsokontroller. Anställda som utgör en potentiell hälsorisk för djuren bör inte ha någon kontakt med dem. Särskild försiktighet bör iakttas vid hantering av djur som kan vara smittade med patogener som kan överföras till människor. Personalen bör informeras och åtgärder vidtas för att minimera smittorisken. Hälsojournaler bör föras för varje djur under hela dess livstid. Sakkunnig personal och kompetenta laboratorier bör noggrant utreda oväntade sjukdoms- och dödsfall med avseende på eventuella zoonotiska sjukdomar.

Icke-mänskliga primater från olika geografiska områden bör hållas strikt åtskilda från varandra till dess att deras hälsotillstånd har klarlagts.

I utomhusutrymmen är bekämpning av skadedjur av särskild vikt.

4. Inhysning, berikning och skötsel

4.1 Inhysning

En person som är väl förtrogen med icke-mänskliga primaters beteende bör finnas tillgänglig för rådgivning om socialt beteende, miljöberikningsåtgärder och skötsel.

Eftersom de icke-mänskliga primater som vanligen används i laboratorier är sociala djur, bör de hållas tillsammans med en eller flera kompatibla individer av samma art. För att skapa harmoniska relationer är det avgörande att icke-mänskliga primater i laboratorier har en lämplig gruppsammansättning. Vilken gruppsammansättning som är en lämp