KOMMISSIONENS BESLUT

av den 9 december 1998

om Tysklands planerade stöd till förmån för MCR Gesellschaft für metallurgisches Recycling mbH, Eberswalde (Brandenburg)

[delgivet med nr K(1998) 4277]

(Endast den tyska texten är giltig)

(Text av betydelse för EES)

(1999/592/EKSG)

EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION HAR FATTAT DETTA BESLUT

med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska kol- och stålgemenskapen, särskilt artikel 4 c i detta,

med beaktande av kommissionens beslut nr 2496/96/EKSG av den 18 december 1996 om gemenskapsregler för statligt stöd till stålindustrin(1), särskilt artikel 3 i detta,

med beaktande av synpunkter från berörda parter som givits tillfälle att yttra sig enligt ovanstående föreskrifter, och

av följande skäl:

I. FÖRFARANDET

Genom en skrivelse av den 29 april 1997 anmälde Tyskland till kommissionen beviljandet av ett miljöskyddsstöd till förmån för MCR Gesellschaft für metallurgisches Recycling mbH, Eberswalde (hädanefter kallat MCR). Stödet anmäldes i enlighet med artikel 6 i kommissionens beslut nr 2496/96/EKSG, hädanefter kallat gemenskapsreglerna för stöd till stålindustrin.

Kommissionen begärde genom skrivelser av den 22 maj 1997, 11 juli 1997 och 1 oktober 1997 kompletterande uppgifter. Tyskland försåg kommissionen med dessa genom skrivelser av den 20 juni 1997, 24 september 1997 och 23 oktober 1997.

Genom en skrivelse av den 19 januari 1998 underrättade kommissionen Tyskland om sitt beslut, att med anledning av stödet inleda ett förfarande i enlighet med artikel 6.5 i gemenskapsreglerna för stöd till stålindustrin.

Dessutom beslutade kommissionen i enlighet med artikel 6.4 andra stycket i gemenskapsreglerna för stöd till stålindustrin att betalningen av ett regionalt investeringsstöd som beviljades 1994, skulle ställas in.

I december 1994 hade kommissionen beviljat ett regionalt investeringsstöd (N 671/94) för samma projekt. Den grundade sitt beviljande på artiklarna 1 och 5 i kommissionens beslut 3855/91/EKSG av den 27 november 1991 om gemenskapsregler för stöd till stålindustrin(2), (hädanefter kallat "gemenskapsreglerna för stöd till stålindustrin från 1991"). Enligt artikel 1.3 andra stycket i gemenskapsreglerna måste stöd som faller under artikel 5 betalas ut senast den 31 december 1994.

Meddelandet om beslutet att inleda förfarandet offentliggjordes i Europeiska gemenskapernas officiella tidning(3). Alla berörda parter uppmanades vid detta tillfälle av kommissionen att inkomma med synpunkter.

Kommissionen erhöll synpunkter från några berörda parter och översände dessa till tyska regeringen för att den skulle kunna göra ett ställningstagande, vilket kom till kommissionen genom en skrivelse av den 7 juli 1998.

Tyskland lade fram kompletterande uppgifter genom skrivelser av den 27 februari 1998, 12 juni 1998, 21 augusti 1998, 18 september 1998, 27 oktober 1998, 4 november 1998, 11 november 1998 och 12 november 1998.

II. INGÅENDE BESKRIVNING AV STÖDET

Stödet är avsett för en ny återvinningsanläggning för uttjänta fordon och metall. Tyskland hävdade att genom MCR:s processer skulle bättre resultat än vad som krävs i de aktuella miljöskyddsnormerna uppnås.

Anmälan gällde ett stöd till miljöskydd i form av ett räntebidrag för två lån till MCR. Det ena lånet på 65 miljoner tyska mark skulle beviljas inom ramen för ERP-Umweltkreditprogramm till en räntesats på 4,75 % under tio år. Lånet hade en löptid på tjugo år och var amorteringsfritt under de första fem åren. Det andra lånet på 32 miljoner mark skulle beviljas inom ramen för DtA-Umweltkreditprogramm. För detta lån gällde en räntesats på 5,93 % och en löptid på tjugo år med tre amorteringsfria år. Delstaten Brandenburg skulle överta ett enkelt borgensåtagande på 80 % för de båda lånen.

Under förfarandets gång har Tyskland ändrat sitt stöds utformning. I fråga om lånet på 65 miljoner mark sänktes den effektiva räntesatsen till 3,80 %. Vad gäller lånet på 32 miljoner mark har Tyskland åtagit sig att inte bevilja lånet till en räntesats som ligger under den tillämpliga referensräntesatsen för lån med löptider på fem till tio år (vid tidpunkten för beviljandet av lånet). Dessutom garanteras högst 80 % av lånen på 67976000 mark, vilket är maximinivån för stöd. I motsats till vad som hävdades vid inledningen av förfarandet, kommer MCR att betala en ersättning för denna garanti. Garantin beviljas inom ramen för Bürgschaftsprogramm des Bundes zugunsten von Privatunternehmen (Statens garantiprogram till förmån för privatföretag) som kommissionen gav sitt godkännande genom sitt beslut i stödärendena N 81/93 och N 297/91. Avgiften uppgår årligen till 0,5 % av lånesumman och betalas i samband med en engångsavgift på 25000 mark som betalas när lånet tas.

Vid inledningen av förfarandet förklarade kommissionen att räntebidraget till de båda lånen utgör ett statligt stöd som motsvarar skillnaden mellan räntesatsen för de båda lånen och den långfristiga referensräntesatsen på 6,15 % (som sänktes till 5,41 % den 1 november 1998). Dessutom ansåg kommissionen att garantin hade ett inslag av statligt stöd.

Kommissionen inledde förfarandet, eftersom den utifrån den information som fanns vid den tidpunkten inte kunde göra någon skillnad mellan de investeringskostnader som krävdes för miljöskyddet och de grundläggande investeringskostnaderna. Dessutom kunde kommissionen inte undersöka det statliga stödets proportionalitet, dvs. undersöka stödnivån i förhållande till den uppnådda miljöförbättringen och de investeringar som krävs för detta.

Tyskland hävdade dessutom att upp till femtioprocentiga energibesparingar skulle kunna göras tack vare de nya produktionsanläggningarna. Vid beräkningen av de stödberättigande kostnaderna togs emellertid ingen hänsyn till den fördel som dessa besparingar skulle ge.

Vidare betvivlade kommissionen att projektet skulle leda till betydligt bättre resultat än vad som föreskrivs i de gällande miljöskyddsbestämmelserna. Detta tvivel var desto mer välgrundat som man 1994 med anledning av ett regionalt investeringsstöd undersökte samma projekt i enlighet med artikel 5 i gemenskapsreglerna för stöd till stålindustrin från 1991.

Slutligen betvivlade kommissionen också starkt att det investeringsbidrag som beviljades 1994 fortfarande var förenligt med den gemensamma marknaden, eftersom (de nya) gemenskapsreglerna för stöd till stålindustrin i motsats till gemenskapsreglerna för stöd till stålindustrin från 1991 inte utgör någon rättslig grund för regionalt investeringsstöd i (östra) Tyskland. Det visade sig att det regionala investeringsstödet inte hade betalats ut till och med den 31 december 1994, men att det eventuellt genast skulle betalas ut på begäran av MCR. Därför fastställde kommissionen att utbetalningarna av stödet skulle skjutas upp tills ett slutgiltigt avgörande träffats angående det aktuella investeringsbidraget.

III. SYNPUNKTER FRÅN BERÖRDA PARTER

Kommissionen har fått synpunkter från fyra berörda parter. Medan Unisor, Lech-Stahlwerke GmbH och Neue Maxhütte Stahlwerke GmbH råder kommissionen att fatta ett negativt beslut, yttrar Federec Metal framförallt betänkligheter om de väntade miljöfördelarna.

I synpunkterna bestrids det att de kostnader som är nödvändiga för miljöskyddsåtgärderna skulle uppgå till 97 miljoner mark. Dessutom hänvisas det till tidigare misslyckade försök till skrotåtervinning inom stålsektorn och det konstateras att MCR inte skulle kunna tillverka halvprocessat stål.

Det hävdas att processen är oekonomisk, varför den inte är stödberättigande. En hänvisning gjordes till en studie utförd av Roland Berger som 1994 slutgiltigt konstaterade att en återvinningsprocess inte skulle vara lönsam. Dessutom hävdades det att MCR:s projekt 1994 fortfarande kunde tyckas lönsamt men att det i dag på grund av skrotprisernas utveckling, kvalitetsproblemen i fråga om halvfabrikat och priserna för hanteringen av plastavfall inte längre är lönsamt. Av detta skäl hävdas det att staten skulle vara tvungen att träda in som borgenär och att konkurrensen på lång sikt skulle snedvridas. För övrigt skulle själva investeringsbidraget på 24 miljoner mark räcka för att förbättra en befintlig anläggning så mycket att utsläppsnivåerna skulle överensstämma med den sjuttonde BundesImmissionsschutzVerordnung (BimSchV).

Dessutom vore det tveksamt om MCR:s process är miljövänlig, eftersom den kommer att frigöra avsevärda avgasmängder som också måste behandlas i enlighet med de gällande miljöbestämmelserna. För övrigt måste miljöeffekterna jämföras med de miljönormer som kan förväntas införas i framtiden. Det skulle alltså vara lämpligt att jämföra effekterna med de normer som gäller i Frankrike på grundval av "Accord cadre sur le traitement des Vehicules Hors d'Usage".

Slutligen hänvisas det uttryckligen till att gemenskapsreglerna för stöd till stålindustrin från 1991 måste följas och att de regionala investeringsstöd som beviljades 1994 följaktligen inte får betalas ut till MCR.

IV. TYSKLANDS SYNPUNKTER

Vad gäller projektets miljöskyddskaraktär, förklarar Tyskland att MCR-projektet skulle leda till väsentligt mindre utsläpp än vad som för närvarande föreskrivs av lagen. För stålföretaget MCR gäller den fjärde BImSchV och inte den sjuttonde, som konstaterades vid inledningen av förfarandet. Den sjuttonde BImSchV är tillämplig på förbränningsanläggningar. En översikt över skillnaderna i utsläpp mellan MCR och den fjärde BImSchV framgår av följande tabell:

Skillnader i utsläpp mellan MCR och den fjärde BImSchV

>Plats för tabell>

Enligt uppgifter från Tyskland utgör sjuttonde BImSchV den strängaste standarden i Europa och MCR:s process avger 20 %-60 % mindre utsläpp än nivåerna i denna standard.

Bortsett från de låga utsläppsnivåerna är återvinningsprocessen i sig miljövänlig, eftersom det rör sig om en omfattande process för att fullständigt och miljövänligt avlägsna bilskrot och andra problematiska skrottyper.

För närvarande matas motorfordon, som skall demonteras och bearbetas för vidare användning inom stålindustrin som råmaterial till ljusbågsugnar, in i en sönderdelare. I slutet av sönderdelningsprocessen avlägsnas sådana fordonsdelar som motorer, däck osv., men avfall uppstår också i form av organiska material (plast, färg osv.) som ursprungligen ingick i bilen. Enligt den tyska regeringen måste årligen ca 600000 ton sådana avfallsprodukter, som är mycket giftiga, tas om hand i upplag.

Genom en målinriktad fysikalisk upparbetning av starkt förorenade skrottyper, som med nuvarande metoder inte längre kan vidarebearbetas, och genom behandling av dem i en resurssnål smältprocess vid mycket höga temperaturer i MCR-verket, återvinns sekundära råmaterial som zink och bly till det ekonomiska kretsloppet. Det som återstår efter det att vätskor och vissa delar av fordonen har avlägsnats, pressas samman till ett paket och matas in i smältaggregatet. De organiska beståndsdelar som fortfarande finns kvar i dessa paket omvandlas till koks och används som en högkoncentrerad energibärare. Eftersom energin frigörs i centrum av smältaggregatet, krävs det mindre energi utifrån för smältprocessen. Enligt den tyska regeringen kan energibesparingar på upp till 50 % därigenom uppnås.

I jämförelse med nu kända avfallshanterings- och återvinningsprocesser uppnås följande resultat genom MCR-processen:

- En märkbar reduktion av primärenergibehovet (upp till 50 %).

- Utsläpp som ligger betydligt lägre än gränsvärdena.

- Förhindrande av att avfall uppkommer, inklusive delvis högtoxiskt lättavfall från sönderdelningen.

För att understryka processens miljönytta uppmärksammar man att den process som utvecklats av MCR i sig bidrar till uppfyllandet av ett miljöpolitiskt mål inom gemenskapen. Som bekant kan högtoxiska substanser förgifta mark och grundvatten. Av detta skäl gäller avfall från sönderdelningsprocesser som farligt avfall i både internationella, gemenskapsinterna och nationella avfallsföreskrifter, vilket också framgår av förslaget till rådets direktiv om uttjänta fordon av den 9 juli 1997(4). En av prioriteringarna i förslaget är utvecklingen av strategier och åtgärder för att undvika sådant avfall. Också i Baselkonventionen om avlägsnande av farligt avfall definieras lättavfall från sönderdelningsprocesser som farligt.

Dessutom hävdar Tyskland att MCR-processen reducerar avgasmängderna till ett minimum. Detta uppnås genom att man inte tillför någon ytterligare luft under processen och genom att man inte använder någon luft för att kyla avgaserna. I motsats till andra tekniska lösningar kommer MCR:s teknik att innebära ett slutet system för de avgaser som uppkommer i anläggningen. Gasen behandlas genom en reningsprocess på flera nivåer, dvs. genom rening i flera successiva faser. Till följd därav minskar utsläppen av avgaser och deras beståndsdelar med 90 % jämfört med andra processer.

Vad gäller det planerade beviljandet av subventionerade lån, hävdar Tyskland att den tidsperiod för vilken en räntesats fastställs är det ekonomiskt relevanta kriteriet för fastställandet av räntesatsen och inte lånets löptid. För lånen på 65 respektive 32 miljoner mark fastställs räntesatsen endast för tio år, trots att löptiden är tjugo. Om lånet fortsätter utöver de tio åren med bunden ränta, skall lånevillkoren omförhandlas. Låntagaren har rätt att utan vidare avsluta låneförhållandet efter tio år. I annat fall anpassas räntesatsen till den rådande marknadsräntan. Därför borde man tillämpa den fem- till tioåriga referensräntesatsen i stället för den längre referensräntesatsen vid bedömningen av stödinslaget.

I motsats till den information som fanns tillgänglig vid inledningen av förfarandet meddelade Tyskland nu kommissionen att en årlig garantiavgift på 0,5 % av lånesumman och en engångsavgift på 25000 mark skall betalas för det åttioprocentiga enkla borgensåtagandet.

I enlighet med kommissionens begäran vid inledningen av förfarandet har Tyskland gjort en tydlig uppdelning av de investeringskostnader som är nödvändiga för att förbättra miljöskyddet och för att uppföra en ny produktionsanläggning med samma kapacitet och som uppfyller de bindande miljönormerna. Enligt beräkningarna uppgår merkostnaderna till 69810000 mark.

>Plats för tabell>

Kommissionen påpekade vid inledningen av förfarandet att lägre produktionskostnader, exempelvis energikostnader, måste dras av från de stödberättigande kostnaderna. Enligt uppgift från Tyskland är det realistiskt att räkna med en årlig energibesparing på 500000 till 600000 mark. På grund av den komplicerade processen kommer emellertid högre produktionskostnader för drift- och underhåll på 300000 till 350000 mark att tillkomma. Beräknat på en tioårsperiod uppskattas de totala besparingarna i fråga om produktionskostnaderna för närvarande till 1834000 mark. Det belopp som kommer i fråga för miljöskyddsstöd uppgår följaktligen till 67976000 mark.

Tyskland anser att MCR fick investeringsstödet inom ramen för ärende N 671/94 före den 31 december 1994. MCR meddelades nämligen genom en skrivelse av den 27 december 1994 att företaget hade tilldelats ett investeringsstöd på 24092500 mark. Enligt uppgifter från investeringsbanken i delstaten Brandenburg sattes detta belopp in på MCR:s konto den 30 december 1994. Kontot skulle enligt överenskommelse inte avslutas av någon av de båda sidorna. MCR kan ta ut pengar från kontot, men företaget måste bevisa att det har utfört motsvarande investeringar, medan den organisation som beviljar stöd inte har något inflytande över uttagen. Således förnekas denna organisation tillgång till det kapital som betalats in på kontot för MCR:s räkning. Därför anser Tyskland det opåkallat att undersöka investeringsstödet inom ramen för detta förfarande i enlighet med artikel 6.5 i gemenskapsreglerna för stöd till stålindustrin.

Tyskland förklarar i sitt ställningstagande till synpunkterna från tredje part att, eftersom landet just har minskat det stödberättigande beloppet, håller inte längre argumentet att 97 miljoner mark skulle vara ett för högt belopp. Dessutom hänvisas det till vilka positiva effekter projektet får på miljön. MCR: s utsläpp kommer att ligga långt under de bindande miljönormerna och dessutom 20-60 % under värdena i den sjuttonde BImSchV. Dessutom vore energibesparingar i primärsteget omöjliga i en traditionell produktionsanläggning och man kan inte utesluta produktion av farligt avfall från sönderdelningsprocessen, vars bortskaffande fortfarande är mycket problematisk för de ansvariga lokala myndigheterna. Tekniska universitetet i Clausthal-Zellerfeld har genomfört en oberoende studie, enligt vilken MCR-processen utgör en intelligent problemlösning och samtidigt fyller en lucka i den tekniska behandlingen av dylika ämnen. Dessutom påpekar Tyskland ännu en gång eftertryckligt att MCR-processen medför en påtaglig minskning av nivån på avgasutsläppen.

Det är riktigt att processen i sig inte är utformad för stålframställning, utan i första hand är avsedd för avfallshantering, en funktion vars resultat är resurssnål återvinning av processmaterial. Samtidigt leder detta till att farliga avfallsprodukter inte längre produceras vid sönderdelningen. Den nedsmältning som i MCR-processen kombineras med en vidarebearbetning ger en marknadsmässig produkt som kan jämföras med kvaliteten hos ett normalt elektriskt stålverk och som är väl lämpad för vidarebearbetning, exempelvis i valsverk. Den kvalitet som framställs är Baustahlqualität St 37.

I den studie som utfördes av Roland Berger och som citeras av Maxhütte Stahlwerke GmbH kom man, i motsats till de uttalanden som gjorts av företaget, inte fram till att den metallurgiska processen skulle vara principiellt oekonomisk, utan att den är orealistisk utifrån de parametrar och tekniska konfigurationer som ställts upp för projektet inom Neue Maxhütte. Dessutom kan inte MCR-processen jämföras med det koncept som undersökts av Roland Berger för Neue Maxhüttes räkning.

Tyskland anser att synpunkterna på bristande lönsamhet inom MCR inte stämmer, eftersom de grundar sig på felaktiga antaganden. I motsats till produktion i elektrisk ugn används inget avfall från sönderdelare i MCR-processen (det nuvarande priset för sådant avfall ligger faktiskt på över 200 mark per ton), varför processen inte medför några deponeringskostnader. MCR kommer inte att använda mer än 90000 ton bilskrot och annat problemskrot per år. Bilskrotet hämtas därvid nästan uteslutande från näraliggande källor och påverkar därför inte tillgången på skrot i södra Tyskland. Enligt den företagsplan för MCR som framtagits av Price Waterhouse handlar det om en företagsekonomiskt rimlig investering som dessutom på ett betydande vis inför nya standarder på det ekologiska området, inklusive nya normer för behandlingen av miljöfarliga material. Denna målsättning ligger också i linje med förslaget till riktlinjer för uttjänta fordon.

Tyskland påpekar att Aicher-gruppen, inklusive Neue Maxhütte Stahlwerk GmbH och Lech Stahlwerke GmbH, har intressen både i en sopförbränningsstation och en underjordisk deponeringsanläggning, som inte skulle få tillgång till organiskt avfall i samma omfattning som i dag vid en övergång till en annan teknik för bortskaffande av avfall.

V. BEDÖMNING AV STÖDET

Eftersom MCR framställer en produkt som nämns i bilaga I i EKSG-fördraget, måste det anmälda statliga stödet undersökas inom ramen för detta fördrag. Enligt artikel 4 c i EKSG-fördraget är allt statligt stöd förbjudet. Gemenskapsreglerna för stöd till stålindustrin utgör ett undantag från artikel 4 c i EKSG-fördraget.

Ett mål med gemenskapsreglerna för stöd till stålindustrin är att garantera att stålindustrin har tillgång till miljöstöd under samma förutsättningar som andra industrigrenar. Enligt artikel 3 i gemenskapsreglerna för statligt stöd till stålindustrin kan miljöskyddsstöd betraktas som förenligt med den gemensamma marknaden, om de uppfyller kriterierna i gemenskapens riktlinjer om stöd till miljöskydd(5) (hädanefter kallade riktlinjerna) och om de stämmer överens med de kriterier för tilllämpning av riktlinjerna på EKSG-områdets stålindustri som finns i bilagan till gemenskapsreglerna för stöd till stålindustrin.

Enligt punkt 3.2.1 i gemenskapens riktlinjer beviljas stöd till investeringar i mark, byggnader, anläggningar och utrustning principiellt, om de är avsedda att minska eller eliminera utsläpp och farliga ämnen, för att på detta sätt skydda miljön inom de gränser som anges i gemenskapens riktlinjer. Endast de merkostnader som krävs för att förverkliga miljömålen berättigar till stöd. Allmänna investeringskostnader som inte kan räknas till miljöskyddet kan inte komma i fråga. Därför berättigar grundläggande investeringskostnader, särskilt för nya anläggningar eller ersättningsanläggningar, inte till stöd, om de uteslutande tjänar till att skapa eller ersätta produktionskapacitet utan att förbättra miljön.

Enligt punkt 3.2.3 B i gemenskapens riktlinjer tillåts stöd till investeringar som leder till en miljöskyddsnivå som är betydligt högre än gällande normer, upp till en högsta gräns på 30 % av de stödberättigande kostnaderna. Nivån på de stöd som faktiskt beviljats måste stå i rimlig relation till den förbättring av miljöskyddet som avses med dem och de investeringar som krävs för att genomföra förbättringen.

Bilagan till gemenskapsreglerna för stöd till stålindustrin omfattar stränga villkor och garantier för att förhindra att dolda investeringsstöd till nya anläggningar eller utrustning beviljas under miljöskyddets täckmantel. Om stöd beviljas för att uppmuntra företag att åstadkomma en betydligt högre miljöskyddsnivå och detta stöd inte beviljas för en investering till ersättning av gamla anläggningar, måste investeraren bevisa att ett entydigt beslut har fattats om att uppnå högre miljöskyddsstandard, vilket medfört högre investeringskostnader och att en billigare lösning alltså fanns. Alla fördelar i form av lägre produktionskostnader till följd av denna tydliga förbättring skall räknas av mot de kostnader som enligt punkt 3.2.3 B i gemenskapens riktlinjer berättigar till stöd.

Ursprungligen hävdade Tyskland att 97 miljoner mark av den totala investeringen på 130,1 miljoner mark kunde anses nödvändiga för att överträffa de bindande miljöskyddsnormerna i tillräcklig grad. Ingen åtskillnad gjordes mellan de investeringar som krävdes för en förbättring av miljön och de grundläggande investeringarna. Tyskland har emellertid under förfarandets gång tillhandahållit en detaljerad jämförelse mellan kostnaderna för en "miljövänligare" MCR-anläggning och de lägre kostnaderna för en anläggning med jämförbar kapacitet som uppfyller gällande miljönormer. Med andra ord är de grundläggande investeringskostnaderna för nya anläggningar eller ersättningsanläggningar inte stödberättigande, eftersom de uteslutande tjänar till att skapa eller ersätta produktionskapacitet utan att förbättra miljön. Genom förekomsten av en billigare lösning kunde man för övrigt bevisa att ett entydigt beslut fattats till förmån för högre normer som kräver ytterligare investeringar. Dessutom uppskattade kommissionen de totala besparingarna i fråga om produktionskostnader till följd av den betydligt högre miljöskyddsnivån och dessa besparingar drogs i enlighet med bestämmelserna i gemenskapsreglerna för stöd till stålindustrin av från de stödberättigande kostnaderna. Synpunkterna från de tredje parter, för vilka projektet inte verkar lönsamt, kan inte övertyga kommissionen, eftersom denna bedömning uppenbarligen bygger på osäkra uppgifter. På grundval av de upplysningar som Tyskland förmedlat till kommissionen har denna således kommit fram till att beloppet på 67976000 mark berättigar till stöd.

När förfarandet inleddes betvivlade kommissionen att den skulle leda till en avsevärd förbättring i förhållande till gällande miljönormer. De miljönormer som gäller för stålföretaget MCR anges i fjärde BImSchV. Utsläppen från MCR kommer att ligga långt under dessa normer och dessutom långt (20 till 60 %) under de ännu strängare normer som enligt sjuttonde BImSchV gäller för förbränningsanläggningar. Kommissionen måste bedöma MCR-processen mot bakgrund av gällande normer och kan inte bedöma projektet utifrån eventuella framtida normer, vilket föreslagits av tredje part. För övrigt erkänner kommissionen betydelsen av MCR:s återvinning av toxiskt avfall och anser därför att projektet kan komma i fråga för miljöstöd.

För att bedöma stödinslaget jämförde kommissionen först räntesatsen för de tjugoåriga lånen med den långfristiga referensräntesatsen. Kommissionen godtar emellertid Tysklands argument att den femåriga referensräntan för fem- till tioåriga lån bör tillämpas i detta fall, eftersom räntan endast är bunden i tio år.

Vad gäller lånet på 65 miljoner mark som bygger på skillnaden mellan räntesatsen 3,80 % och referensräntesatsen på 4,87 % motsvarar räntesubventionen en stödnivå på 7,85 % respektive 7,5 % beräknad på det totala stödberättigande beloppet. Beräkningen grundar sig på att villkoren för lånet på 65 miljoner mark kommer att omförhandlas efter tio år och att lånet beviljades till marknadsmässig ränta. Eftersom Tyskland är redo att bevilja lånet på 32 miljoner mark på grundval av den femåriga referensränta som var tillämplig vid tidpunkten för beviljandet av lånet, anser kommissionen att detta lån inte utgör något statligt stöd. Dessutom menar den att det enkla borgensåtagandet på 80 % för högst 67976000 mark motsvarar en stödnivå på 0,5 %. Den totala nivån för miljöskyddsstödet uppgår alltså till 8,0 % och ligger därför under den övre gräns på 30 % som anges i gemenskapsreglerna för stöd till stålindustrin. Med hänsyn till de påtagliga förbättringarna i förhållande till gällande normer drar kommissionen slutsatsen, att nivån på det beviljade stödet står i rimlig relation till den förbättring av miljöskyddet som avses med det och de investeringar som krävs för att genomföra förbättringen.

På grundval av uppgifter från Tyskland om att det investeringsstöd som beviljats inom ramen för gemenskapsreglerna för stöd till stålindustrin från 1991 överfördes till ett konto till förmån för MCR den 30 december 1994 och på grundval av uppgifter om att det stödbeviljande organet inte längre har tillgång till kapitalet anser kommissionen att MCR erhöll stödet före den 31 december 1994. Eftersom stödet betalades ut i enlighet med gemenskapsreglerna för stöd till stålindustrin från 1991, tar kommissionen tillbaka sin uppmaning att stödutbetalningarna enligt artikel 6.4 i gemenskapsreglerna för stöd till stålindustrin skall inställas.

VI. SLUTSATSER

Avslutningsvis konstaterar alltså kommissionen att lånet på 65 miljoner mark och det enkla borgensåtagandet på 80 % för högst 67976000 mark till förmån för investeringar, genom vilka de gällande miljönormerna med god marginal uppfylls, kan beviljas i enlighet med artikel 3 i gemenskapsreglerna för stöd till stålindustrin. Dessutom anser den att lånet på 32 miljoner mark inte utgör något statligt stöd. För övrigt tar den tillbaka sin uppmaning att inställda utbetalningen av det regionala investeringsstödet på 24092500 mark. Kommissionen anser emellertid att Tyskland bör underrätta kommissionen om de nya villkoren för lånet på 65 miljoner mark, i fall detta lån fortlöper efter tioårsperioden.

HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.

Artikel 1

Det miljöskyddsstöd som planerats av Tyskland till förmån för MCR Gesellschaft für metallurgisches Recycling mbH, Eberswalde, i form av ett räntesubventionerat lån på 65 miljoner mark och ett enkelt borgensåtagande på 80 % för högst 67976000 mark är förenligt med gemensamma marknaden för kol och stål.

Artikel 2

Beslutet att ställa in utbetalningen av det beviljade investeringsstödet inom ramen för kommissionens beslut N 671/94 upphävs.

Artikel 3

Tyskland skall meddela kommissionen de nya villkoren för lånet på 65 miljoner mark, om det fortlöper efter tio år.

Artikel 4

Detta beslut riktar sig till Förbundsrepubliken Tyskland.

Utfärdat i Bryssel den 9 december 1998.

På kommissionens vägnar

Karel VAN MIERT

Ledamot av kommissionen

(1) EGT L 338, 28.12.1996, s. 42.

(2) EGT L 362, 31.12.1991, s. 57.

(3) EGT C 114, 14.4.1998, s. 8.

(4) EGT C 337, 7.11.1997, s. 3.

(5) EGT C 72, 10.3.1994, s. 3.