KOMMISSIONENS BESLUT av den 21 oktober 1998 om ett förfarande enligt artikel 85 i EG-fördraget (Ärende nr IV/35.691/E-4: Kartellen för fjärrvärmerör) (delgivet med nr KC(1998) 3117) (Endast de danska, engelska, finska, italienska och tyska texterna är giltiga) (1999/60/EG)

EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION HAR FATTAT DETTA BESLUT

med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen,

med beaktande av rådets förordning nr 17 av den 6 februari 1962, första förordningen om tillämpning av fördragets artiklar 85 och 86 (1), senast ändrad genom Anslutningsakten för Österrike, Finland och Sverige, särskilt artiklarna 3 och 15.2 i denna,

med beaktande av kommissionens beslut av den 19 mars 1997 att inleda ett förfarande enligt artikel 3 i förordning nr 17,

efter att berörda parter beretts tillfälle att inkomma med synpunkter på de invändningar som gjorts av kommissionen enligt artikel 19.1 i rådets förordning nr 17 och kommissionens förordning nr 99/63/EEG av den 25 juli 1963 om sådana förhör som avses i artikel 19.1 och 19.2 i rådets förordning nr 17.2 (2),

efter samråd med Rådgivande kommittén för kartell- och monopolfrågor, och

av följande skäl:

I. FAKTA

A. Sammanfattning av överträdelsen

(1) Detta beslut genom vilket böter åläggs för en överträdelse av artikel 85 riktar sig till följande företag:

- ABB Asea Brown Boveri Ltd,

- Brugg Rohrsysteme GmbH,

- Dansk Rørindustri A/S (Starpipe),

- Henss/Isoplus-koncernen,

- Ke-Kelit Kunststoffwerk Ges mbH,

- Oy KWH Tech AB,

- Løgstør Rør A/S,

- Pan-Isovit GmbH,

- Sigma Technologie Di Rivestimento srl,

- Tarco Energi A/S.

(2) Överträdelsen består av deltagande i en rad konkurrensbegränsande förfaranden, som började omkring november 1990 med en nationell kartell i Danmark, under 1991 utvidgas till andra medlemsstater (Italien, Tyskland) och 1994 organiserades på ett sådant sätt att den i praktiken kom att omfatta hela den gemensamma marknaden. Tillverkarna av fjärrvärmerör genomförde följande samordnade förfaranden som är oförenliga med artikel 85.1:

- Delade upp nationella marknader och så småningom hela den europeiska marknaden mellan sig på grundval av fördelningskvoter.

- Tilldelade bestämda producenter nationella marknader och såg till att andra fick dra sig tillbaka.

- Fastställde priser för produkten och för enskilda projekt.

- Tilldelade vissa producenter enskilda projekt och manipulerade anbudsförfarandet för dessa projekt för att säkerställa att den förutbestämda producenten fick kontraktet i fråga.

- I syfte att skydda kartellen från konkurrens från den enda viktiga konkurrenten utanför kartellen, Powerpipe AB, vidtogs samordnade åtgärder för att hindra detta företags kommersiella verksamhet, skada dess affärer eller driva bort det från marknaden helt och hållet.

- Använde kvalitetsnormer för att hålla priserna uppe och fördröja införandet av ny, kostnadsbesparande teknik.

(3) Företagen deltog i överträdelsen under följande tidsperioder:

- ABB, Løgstør, Starpipe, Tarco: Från omkring november/december 1990 till åtminstone mars eller april 1996.

- Pan-Isovit från omkring november/december 1990 till samma tidpunkt.

- Henss/Isopluss från om kring oktober 1991 till samma tidpunkt.

- KWH från senast mars 1995 till samma tidpunkt.

- Brugg från omkring augusti 1994 till samma tidpunkt.

- Ke-Kelit från omkring januari 1995 till samma tidpunkt.

- Sigma från omkring april 1995 till samma tidpunkt.

(Bruggs, Ke-Kelits och Sigmas deltagande var begränsat till systematiska förfaranden på deras respektive nationella marknader)

B. Branschen för fjärrvärmekulvert

1. Produkten

(4) Förisolerade rör, som huvudsakligen används i fjärrvärmesystem, består huvudsakligen av stålrör som är inneslutna i plaströr med ett lager skumisolering emellan.

Fjärrvärmesystem används ofta i de nordligare västeuropeiska länderna och i länderna i före detta Östeuropa, där det råder ett strängt klimat. Vatten värms upp på en central plats och transporteras genom underjordiska rörledningar genom ett samhälle eller ett distrikt för att tillhandahålla värme till enskilda bostäder eller kommersiella byggnader.

I takt med ett ökande miljömedvetande, särskilt vad beträffar effektiv användning av energi, har fjärrvärmenätens potential gradvis fått ökat erkännande, exempelvis genom kombinationen av kraftverk med fjärrvärmesystem (kraftvärme): överskottsvärme som alstras av kraftverk eller industrianläggningar används för fjärrvärme.

Eftersom varmt vatten (eller ånga) måste transporteras långa sträckor under jorden är temperaturen mycket hög (upp till 140°C) och för att säkerställa effektiv och säker distribution måste rören vara förisolerade.

(5) Fjärrvärmerör har tre huvudsakliga beståndsdelar:

- ett "transportrör" av stål eller ibland koppar, som är produktens kärna och transporterar det varma vattnet,

- ett koncentriskt placerat skyddande yttre "skyddsrör" som är gjort av plast, och

- en hård skumisolering mellan de två rören.

Fjärrvärmekulvert framställs vanligtvis i fasta längder på 6, 12 eller 16 meter. Standardkulvert har en diameter på från 125 till 800 mm men större storlekar kan produceras. Tillverkarna tillhandahåller ett komplett utbud av kulvert, vinklade rör och särskilda tillbehör, inklusive övervakningssystem för att upptäcka läckage. Några av de tillverkare som omfattas av detta förfarande tillverkar även flexibla rör vilka framför allt används föra att ansluta enskilda hushåll till det centrala fjärrvärmenätet. Flexibla rör omfattas inte av detta förfarande.

Produkterna är standardiserade och måste uppfylla kvalitetsnormer som fastläggs av tillverkare, kunder och standardiseringsmyndigheter i samarbete. De viktigaste normerna är EN 253, EN 258, EN 488 och EN 489. Den traditionella produktionsmetoden går till så att längder av ståltransportrör lyfts av robotar och täcks av yttre plaströr, varefter skum sprutas in mellan de två koncentriska rören. Innovation är en viktig faktor i branschen. Säkerhet, effektivitet och miljöhänsyn dominerar. En sentida utveckling är införandet år 1988 av freonfritt material i isoleringsskummet. Ungefär samtidigt utvecklades en process för kontinuerlig rörproduktion som har möjliggjort avsevärda kostnadsbesparingar. Genom denna teknik förs rör framåt under hela tillverkningsskedet utan avbrott i stället för att enligt den traditionella befordringsmetoden rören en i taget förflyttas till en insprutningsstation, där de fylls med skum. Godkännandet av denna produktionsmetod och dess kommersiella introduktion i full skala fördröjdes dock ett antal år av tillverkare som använde den traditionella produktionsmetoden.

2. Marknaden för fjärrvärmesystem

(6) I Västeuropa är slutkonsumenterna för fjärrvärmekulvert framför allt kommunalt ägda energiföretag eller specialiserade fjärrvärmeleverantörer. Upphandlingsavtal kan omfatta antingen särskilda projekt eller årliga leveransavtal.

I den första typen av avtal anställer kommunen eller en annan central eller lokal myndighet en entreprenadfirma för det särskilda projektet efter ett lämpligt anbudsförfarande och den utvalda entreprenadfirman tar sedan in anbud på kulvert från rörtillverkarna. (Avtal om rörleveranser till ett värde av över 400 000 ecu omfattas även av EU:s regler om offentlig upphandling.) (3) Installationen av de rör som tillhandahålls av rörtillverkaren utförs av entreprenadfirman. Denna typ av avtal utgör runt 60 % av den europeiska totalmarknaden.

När det gäller årsavtal (som även kallas "detaljist"-marknaden) åtar sig kommunen eller en annan slutförbrukare att köpa kulvert och tillbehör upp till ett bestämt värde varje år direkt från en rörtillverkare, i allmänhet för delvis utbyte eller underhåll av ett befintligt värmesystem. (I vissa fall kan avtalsperioden vara tre eller till och med fem år).

(7) Gemenskapens marknad för fjärrvärmekulvert uppgick 1995 till runt 400 miljoner ecu, vilket innebar en ökning jämfört med föregående år med 15 %. Produkten marknadsförs i praktiskt taget alla medlemsstater. Handeln mellan medlemsstaterna är betydande. ABB har produktionsanläggningar i flera medlemsstater. Henss/Isoplus tillverkar i Österrike och Tyskland. Danmark, som är huvudsakligt tillverkningscentrum, står för runt 50 % av EU:s rörtillverkningskapacitet och levererar produkten till alla andra medlemsstater som använder fjärrvärme. Tyskland är den största nationella marknaden inom gemenskapen (160 miljoner ecu, vilket motsvarar 40 % av gemenskapens totala konsumtion). Åtminstone två tredjedelar av de fjärrvärmerör som används i Tyskland levereras från andra medlemsstater, framför allt Danmark men även Österrike, Finland och Sverige. Danmark är gemenskapens näst största nationella marknad med 20 % av den totala konsumtion. Tillverkarna inom gemenskapen levererar tillsammans till en europeisk exportmarknad (Östeuropa, nordiska och baltiska stater) som är värd ytterligare 100 miljoner ecu och andra marknader som expanderar snabbt är Ryssland och Kina.

3. Producenterna

(8) Under den relevanta tidsperioden fanns det åtta producenter som levererade kulvert till den västeuropeiska marknaden i större omfattning: ABB, Løgstør, Dansk Rør (Starpipe), Tarco, Pan-Isovit, Henss/Isoplus, KWH och Powerpipe. EU:s produktion är särskilt koncentrerad i Danmark, där fyra av tillverkarna befinner sig, tre av dem i staden Fredericia.

a) ABB

(9) Den största tillverkaren av fjärrvärmekulvert (och den enda stora multinationella koncernen som är verksam i denna sektor) är den svensk-schweiziska industrikoncernen ABB Asea Brown Boveri Ltd, med huvudkontor i Zürich. ABB bildades 1988 som ett resultat av en sammanslagning av Asea AB, Stockholm, Sverige, och BBC Brown Ltd, Baden, Schweiz. Den ägs till lika andelar av de två moderföretagen, vilka nu endast fungerar som holdingbolag under namnen ABB AB respektive ABB AG. ABB Brown Boveri Ltd leder en koncern som omfattar över 1 000 företag med en sammanlagd omsättning 1997 på runt 31,3 miljarder US-dollar (=27,6 miljarder ecu). Mer än hälften av dess verksamhet befinner sig i Europa.

ABB:s koncern är en matrisorganisation med matriser som överlappar varandra, den ena baserad på regioner, den andra på marknadssegment.

ABB leds av en bolagsstyrelse. Därunder är dess högsta verkställande organ en koncernledning som består (augusti 1993) av verkställande direktör och sju vice verkställande direktörer som representerar ABB:s tre geografiska regioner samt de fyra huvudsakliga affärs- eller produktsegmenten. För huvuddelen av den tidsperiod som behandlas i detta beslut var de fyra affärssegmenten vilkas chefer ingick som vice verkställande direktörer i koncernledningen elproduktion, elöverföring och distribution, industri- och byggteknik samt spårbundna transporter (4).

Varje affärssegment hos ABB är underindelat i affärsområden (Business Areas, BA:s) som har ansvar för sina särskilda industriverksamheter på global nivå. Allt som allt har ABB för närvarande runt 37 affärsområden, av vilka ett är fjärrvärme.

Samtidigt är ABB indelat i tre geografiska regioner (Europa, Nord- och Sydamerika samt Asien och Stilla Havsområdet), en struktur som skär igenom affärssegment och produktgränser och vars syfte är att arbeta med övergripande strategiska frågor och säkerställa samordning mellan segment och länder.

(10) Efter en omorganisation av ABB i augusti 1993 blev affärsområdet fjärrvärme (kallat BA-VDH) en del av transportsegmentet och rapporterade direkt till chefen för det segmentet (som i egenskap av vice verkställande direktör och medlem av koncernledningen var en av de högsta cheferna inom ABB).

ABB:s affärsområde fjärrvärme (BA-VDH) omfattar tillverkningsföretag med säte i Fredericia, Danmark (ABB IC Møller A/S), Finland (tidigare Ecopipe), Tyskland (ABB Isolrohr GmbH), Sverige och Polen. Försäljningen/distributionen av fjärrvärmerör sköts i EU av dessa företag, av andra dotterbolag till ABB eller av återförsäljare. ABB har ungefär 40 % av den totala västeuropeiska marknaden för fjärrvärme. Företaget är marknadsledare och största leverantör i de flesta länder där det är verksamt. Efter att ha startat i Danmark som ABB IC Møller, har ABB i hög utsträckning expanderat på denna marknad genom förvärv av mindre tillverkare. Alla dessa företag har integrerats med ABB:s verksamhet. I ABB:s årsrapport värderas de "order som erhölls" av affärsområdet för fjärrvärme 1995 till 283 miljoner US-dollar (216 miljoner ecu).

IC Møller är det största av de ABB-företag som är verksamma i fjärrvärmesektorn, och dess verkställande direktör är chef för verksamhetsområdet fjärrvärme, men det är inte organiserat som ett holdingbolag för de andra företagen i affärsområdet fjärrvärme: Isolrohr GmbH är till exempel ett helägt dotterbolag till ABB:s största tyska företag.

b) Løgstør

(11) Løgstør Rør A/S, den näst största tillverkaren av fjärrvärmekulvert i gemenskapen, är ett familjeägt företag vars tillverkning startade 1960 i staden med samma namn i Danmark. Løgstør gick igenom en omorganisation 1988, då dess verksamhet överfördes till ett nytt företag. Dess marknadsandel i Västeuropa är runt 20 %. År 1993 förvärvade företaget en liten anläggning i Finland, senare kallat LR Putki, som lades ner i slutet av 1996 efter att ha gjort betydande förluster. Det har även ett samriskföretag med produktionsanläggningar i Italien, som främst tillverkar tillbehör. Løgstør var den första tillverkaren som införde en kontinuerlig produktionsprocess och de hävdar att inköpspriserna därmed minskades 15 20 % jämfört med traditionell tillverkningsteknik som använder en process med arbetsstationer. Det krävs ett tunnare yttre lager och går åt mindre isoleringsskum, så avsevärda inbesparingar kan ske i fråga om materialåtgång. Enligt Løgstør hade man betydande svårigheter med att bearbeta marknaden med den nya produkten, eftersom konkurrenter som producerade på traditionellt vis ifrågasatte om man uppfyllde normerna. De insisterade på att man skulle hålla fast vid gamla standarder beträffande tjockleken på det yttre lagret och tätheten på skummet.

Løgstør förvärvade den tyska tillverkaren Pan-Isovit (också ett av de företag som detta beslut riktar sig till), ett förvärv som trädde i kraft den 1 januari 1997.

c) Tarco

(12) Tarco Energi A/S har sin produktionsanläggning i Fredericia, Danmark och säljer huvudsakligen i Danmark och Tyskland. Det är även verksamt i Skandinavien, Italien, Nederländerna och på några östeuropeiska marknader. Dess västeuropeiska marknadsandel är runt 14 %. Tarco Energi A/S ingår i en industrikoncern vid namn Tarco A/S i Nyborg, som ägs av ett konsortium av mer än 80 danska kommuner av vilka många är fjärrvärmekunder.

d) Dansk Rørindustri

(13) Dansk Rørindustri A/S, känt som Starpipe, är även det baserat i Fredericia Danmark. Det har en marknadsandel på runt 6 % i Västeuropa. Dess huvudsakliga marknader är Danmark och andra skandinaviska länder, Tyskland och de östeuropeiska länderna.

e) Pan-Isovit

(14) Under den aktuella tiden ägdes Pan-Isovit GmbH, då baserat i Speyer, Tyskland, tillsammans med sitt schweiziska systerföretag Pan-Isovit AG, Regensdorf, till 100 % av Pan-Isovit Holding AG, som i sin tur var ett helägt dotterbolag till den schweiziska industrikoncernen WMH, Walter Meier Holding AG. Den huvudsakliga produktionsanläggningen för fjärrvärmekulvert fanns i Speyer den schweiziska anläggningen tillverkade endast tillbehör. Pan-Isovit, som hade runt 12 % av den västeuropeiska marknaden, förvärvades av Løgstør efter utredningen i detta ärende.

f) Henss/Isoplus

(15) Isoplus Fernwärmetechnik Gesellschaft mbH har en produktionsanläggning i Hohenberg i Österrike och (genom ett helägt dotterbolag) ytterligare en anläggning i Sondershausen i Tyskland. Den sistnämnda medlemsstaten är företagets viktigaste marknad. Isoplus har även tillverkningsanläggningar i Ungern och Tjeckien. Isoplus grundades 1989 och förvärvade 1990 ABB Isolrohrs österrikiska fabrik. Under den tidsperiod som täcks av detta beslut sålde Isoplus i Tyskland exklusivt genom två företag: Dipl-Kfm Walter Henss GmbH i Rosenheim och Dipl-Kfm Walter Henss Rohrleitungsbau GmbH i Berlin (5). Henss Rosenheim agerade också som återförsäljare för ABB IC Møller för Bayern, ett kommersiellt förhållande till ABB som förklarades av det faktum att familjen Henss tidigare hade ägt Isolrohr och sålt det till IC Møller 1987. Återförsäljaravtalet med ABB ledde till återkommande meningsskiljaktigheter och var föremål för skiljedomsförfaranden. Företagen i Henss och Isoplus-grupperna bildade tillsammans i praktiken en informell koncern, även om det inte fanns några ägarförbindelser mellan dem enligt allmänna handelsregister. Henss/Isoplus har runt 9 % av den västeuropeiska marknaden.

g) KWH

(16) Oy KWH Pipe AB i Vaasa, den enda finskägda tillverkaren, är framför allt verksam inom tillverkning och marknadsföring av plaströr (HdPE, PVC) för entreprenad och kommunala anläggningar. KWH Tech är den division som är ansvarig för (bland annat) tillverkningen av fjärrvärmerör ("Thermopipe"-enheten, dess andra affärsenhet är "Machine Unit", som tillverkar och säljer maskinutrustning och teknologi för rör). KWH, vars fjärrvärmeverksamhet i Västeuropa är begränsad till de skandinaviska länderna, har runt 2 % av den totala västeuropeiska marknaden. Sedan 1992 har företaget specialiserat sig på att bilda samriskföretag för att främja fjärrvärme på marknader utanför gemenskapen, till vilka det har överfört teknik och know-how.

h) Lokala leverantörer

(17) Det finns en rad leverantörer av fjärrvärme som i första hand står till sina egna nationella marknaders tjänst: Brugg (Tyskland/Schweiz), Sigma (Italien) och Ke-Kelit (Österrike). Brugg tillverkar nu enbart flexibla rör. För fjärrvärmeprojekt för vilka det konkurrerar med andra tillverkare köper företaget hård kulvert från Starpipe, efter att dess egen produktionsanläggning för denna typ av kulvert lades ner i slutet av 1994. Ke-Kelit ät ett oberoende företag som självständigt levererar kulvert som det köper från Løgstør.

Sigma, som tidigare ägdes av den italienska statliga stålkoncernen Ilva, förvärvades av Riva-koncernen efter privatiseringen 1995. Trots att det ägs av en stor koncern är företaget enbart verksamt på lokal nivå.

i) Powerpipe

(18) Powerpipe AB bildades 1986 av tidigare anställda vid det svenska tillverkningsföretaget Ecopipe sedan det företaget hade förvärvats av det finska företaget Uponor. Efter en överenskommelse med fordringsägarna 1988 och finansiell omstrukturering som garanterades av ett privat investeringsbolag, Birka Business Development AB, övertogs Powerpipe av Birka och blev ett helägt dotterbolag till det företaget. År 1988 var Powerpipe en av de första producenterna som utvecklade ett freonfritt isoleringsskum för fjärrvärmekulvert (med hjälp av CO2-baserad teknik). Powerpipes andel av den totala västeuropeiska marknaden för fjärrvärmerör 1994 var runt 2 %, med verksamhet huvudsakligen i Sverige och Finland.

Omkring 1993 inledde Powerpipe en strategi för expansion till andra europeiska marknader, inklusive Tyskland. En orsak som angavs för denna strategiförändring var det som Powerpipe beskrev som den oförklarligt låga prisnivån i Sverige (där ABB var marknadsledare). Powerpipe trodde att de större tillverkarna medvetet höll priserna nere i Sverige för att skada företagets verksamhet.

Enligt Powerpipe hade de etablerade producenterna från första början försökt undanröja eller neutralisera företaget eftersom det utgjorde ett konkurrensmässigt hot. Från och med 1991 utövade de andra producenterna återkommande påtryckningar på Birka och dess ägare i syfte att förvärva Powerpipe men förhandlingarna kröntes aldrig med framgång.

I januari 1997 sålde Birka Powerpipes verksamhet till ett annat företag som ägs av en dansk-fransk investeringsgrupp som specialiserar sig på små och medelstora företag. Företagsenheten Powerpipe AB bytte namn och förblir Birkagruppen. Det nya företaget har fortsatt verksamheten under namnet Powerpipe AB. Det har ingen anknytning till Birka.

4. Branschorganisation: EuHP

(19) På ABB:s initiativ upprättades en branschorganisation 1991, som kallades European District Heating Pipe Manufacturers Association (EuHP). Enligt EuHP:s stadgar var dess huvudsakliga syfte att säkerställa kvaliteten på såväl produkten som installation, service och utbildning. EuHP har upprättat sina egna tekniska standarder och kräver även att europeiska standarder för produkten uppfylls.

De övriga angivna målen för EuHP var

- att främja forskning och teknisk utveckling,

- att främja användandet av fjärrvärme,

- att delta i miljö- och standardiseringsarbete, samt

- att ge tekniskt stöd och rådgivning.

Den drivande kraften bakom EuHP var ABB, som i praktiken kontrollerade organisationen och tillhandahöll dess personal. Från början var de enda medlemmarna de enskilda ABB-företag som ingick i branschen samt de tre danska tillverkarna. KWH gick med i EuHP något senare (i april 1992) och året därefter blev Pan-Isovit också medlem. Henss-Isoplus gjorde stora ansträngningar (vilket även innebar att hota med ett rättsligt förfarande på grundval av att EuHP var en kartell från vilken företaget utestängdes) för att komma med i EuHP från och med 1993 och tilläts slutligen att bli medlem i mitten av 1995. Powerpipe har aldrig varit medlem.

Under detta förfarandes gång meddelade ABB att företaget hade beslutat att lämna EuHP. Løgstør sade upp sitt medlemskap i EuHP per den 31 december 1997. Andra tillverkare förefaller också ha sagt upp sitt medlemskap. EuHP:s exakta situation vid tidpunkten för beslutet är inte känd.

C. Förfarandet

1. Klagomålet från Powerpipe

(20) I ett brev av den 18 januari 1995 inkom Powerpipe med ett klagomål till kommissionen med i huvudsak följande innehåll:

- Att de andra tillverkarna och distributörerna av förisolerade rör, särskilt ABB, Løgstør, Tarco, Starpipe, Pan-Isovit och Isoplus, hade bildat en olaglig och hemlig kartell, inom vilken de delade upp den europeiska marknaden mellan deltagarna på grundval av ett kvotsystem, fastställda priser, för produkten och för enskilda projekt och samarbetade för att manipulera upphandlingsförfarandet för enskilda projekt så att de kunde vara säkra på att kontraktet ifråga gick till den tillverkare som i förväg hade utsetts av kartellen.

- Att ovan nämnda företag för att skydda kartellen mot konkurrens och upprätthålla dess kontroll av marknaden hade vidtagit samordnade åtgärder för att skada Powerpipes verksamhet eller begränsa företagets verksamhet till den svenska marknaden eller tvinga det att lägga ner sin verksamhet helt och hållet, genom att (bland annat) systematiskt locka bort anställda i nyckelpositioner och på ett olagligt sätt blanda sig i företagets affärsförbindelser med kunder och leverantörer.

(21) Ägaren till Birka (Powerpipes moderföretag) hade vid två olika tillfällen i början av 1994 tagit upp saken med ABB genom att skriva personligen till chefen för transportsegmentet (se skäl 10) i Zürich och föreslå ett möte. Denne avfärdade anklagelserna om orättvist och konkurrensbegränsande beteende som helt ogrundade och vägrade träffa Powerpipes ägare med motiveringen att hans brev av konkurrensmyndigheterna kunde tolkas som ett försök att få ABB att inleda olaglig verksamhet. Därefter informerade Powerpipes ägare en medlem av ABB:s styrelse om kartellens verksamhet och dess effekt på Powerpipes affärer samt anmodade ABB:s styrelse att omedelbart vidta åtgärder för att få slut på överträdelsen. I december 1994, efter det att Powerpipes juridiska ombud än en gång hade tagit upp saken med ABB, förnekade ABB:s huvudkontor i Zürich eftertryckligt att koncernen var "inblandad i några som helst samordnade förfaranden eller metoder som skulle snedvrida, begränsa eller på annat sätt påverka konkurrensen på marknaden för fjärrvärme och rörsystem". Företaget intygade att Powerpipes anklagelser om olagligt beteende var helt och hållet ogrundade och varnade för att "ABB med kraft kommer att försvara sig mot alla åtgärder med skadlig eller hämmande inverkan på dess verksamhet och söka skadestånd för all skada det eventuellt åsamkas".

Det var efter denna reaktion från ABB som Powerpipe framlade sitt klagomål till kommissionen.

2. Undersökningarna

(22) Den 28 juni 1995 genomförde kommissionens tjänstemän och representanter från de nationella konkurrensmyndigheterna från de berörda medlemsstaterna, i enlighet med ett kommissionsbeslut från den 12 juni 1995, samtidiga och oanmälda undersökningar hos följande företag eller sammanslutningar:

- ABB IC Møller A/S, Fredericia, Danmark.

- Dansk Rørindustri A/S, Fredericia, Danmark.

- Løgstør Rør A/S Løgstør, Danmark.

- Tarco Energi A/S, Fredericia, Danmark.

- European District Heating Pipe Manufacturers Association, Fredericia, Danmark.

- Dipl-Kfm Walter Henss GmbH, Rosenheim, Tyskland.

- Dipl-Kfm Walter Henss Fernwärmerohrleitungen GmbH, Berlin, Tyskland.

- Pan-Isovit GmbH, Speyer, Tyskland.

- Isoplus Fermwärmetechnik GmbH, Hohenberg, Österrike.

- Oy KWH Pipe AB, Vaasa, Finland.

Undersökningarna ledde till att kommissionen fick en betydande mängd skriftliga bevis, vid de flesta av de företag som besöktes, omfattande detaljerade mötesanteckningar, interna promemorior, arbetsdokument, tabeller och listor, vilka alla föreföll bekräfta de fakta som framlagts av Powerpipe.

3. Begäran om upplysningar enligt artikel 11

(23) Den 13 mars 1996 riktade kommissionen en begäran om upplysningar enligt artikel 11 i förordning nr 17 till ABB IC Møller, Løgstør, Tarco, Starpipe, Pan-Isovit och fyra enskilda företag i Henss/Isoplus-koncernen. I denna begäran anmodades företagen ifråga att lämna ytterligare information och noggranna förklaringar om de handlingar som påträffats i deras lokaler i samband med de undersökningar som hade genomförts året innan enligt artikel 14.3.

4. Företagens reaktion

(24) Efter det att de hade tagit emot begäran om upplysningar enligt artikel 11, kontaktade en del av företagen kommissionen och erkände i allmänna ordalag att de hade deltagit i allvarliga överträdelser av artikel 85 i fördraget och tillkännagav sina avsikter att samarbeta fullt ut i utredningen och tillhandahålla information om överträdelserna utöver vidden av kommissionens begäran om upplysningar enligt artikel 11 (vilken i samtliga fall hade varit så gott som helt begränsad till de enskilda handlingar som hade påträffats i respektive tillverkares ägo).

De flesta av de berörda företagen lämnade senare på eget bevåg kommissionen information och bevismaterial som inte bara bekräftade och styrkte de bevis som påträffats under undersökningen utan även avslöjade att kartellen hade startat med att vidta åtgärder för att dela upp marknaden och fastställa priser mellan de danska företagen så tidigt som i november eller december 1990 och hade fortsatt sin verksamhet i nästan oinskränkt omfattning under minst nio månader efter dagen för undersökningarna, med ytterligare säkerhetsåtgärder för att dölja dess existens för kommissionen (som exempelvis att hålla möten utanför gemenskapens territorium).

Efter att till att börja med som svar på begäran om upplysningar enligt artikel 11 ha förnekat all kännedom om eller allt deltagande in några som helst överträdelser eller vägrat att kommentera de relevanta frågorna, erkände Henss/Isoplus-företagen slutligen att (enbart Isoplus) i begränsad omfattning hade varit delaktig i en överträdelse av artikel 85 och tillhandahöll också vissa skriftliga bevis.

5. Meddelandet om invändningar

(25) Kommissionen hävdade i sitt meddelande om invändningar av den 20 mars 1997 att mottagarna av meddelandet hade brutit mot artikel 85.1 genom att delta i en hemlig kartell, som grundades i Danmark omkring november 1990 och gradvis utökades till att omfatta först Tyskland omkring oktober 1991 och därefter hela den gemensamma marknaden i slutet av 1994. Inom kartellen delade de så småningom upp den europeiska marknaden och enskilda nationella marknader mellan sig på grundval av ett kvotsystem, kom överens om priser för produkterna och för enskilda projekt, tilldelade förutbestämda tillverkare enskilda projekt, manipulerade upphandlingsförfaranden för att se till att projekten säkert gick till dessa tillverkare och för att skydda kartellen från konkurrens vidtog de samordnade åtgärder för att skada Powerpipes affärer, begränsa dess verksamhet till Sverige eller tvinga bort företaget från marknaden helt och hållet.

I meddelandet om invändningar redovisades den tidsperiod under vilken de olika tillverkarna skulle ha deltagit på följande sätt:

- ABB, Løgstør, Starpipe, Tarco: Från omkring november/december 1990 till åtminstone mars eller april 1996.

- Pan-Isovit från omkring november/december 1990 till samma tidpunkt.

- Henss/Isoplus från omkring oktober 1991 till samma tidpunkt.

- KWH från senast april 1995 till samma tidpunkt.

- Brugg från omkring augusti 1994 till samma tidpunkt.

- Ke-Kelit och Sigma från omkring början eller första hälften av 1995 till samma tidpunkt.

Bruggs, Ke-Kelits och Sigmas deltagande skulle ha varit begränsat till deras respektive nationella marknader.

6. Svar på meddelandet om invändningar

(26) Flertalet av tillverkarna erkände i sina svar på meddelandet om invändningar att de hade deltagit i en överträdelse av artikel 85, men med undantag av ABB (som inte ifrågasatte grundläggande fakta i kommissionens påståenden, eller dess slutsatser) hävdade de att överträdelsens längd och omfattningen av företagets deltagande var mindre än vad som påstods och nekade till att ha medverkat i några som helst planer i syfte att skada eller undanröja Powerpipe.

Løgstør och Tarco hävdade att det i stället för en fortlöpande överträdelse handlade om två helt separata karteller av vilka den första var begränsad till Danmark och pågick från slutet av 1990 eller början av 1991 fram till början av 1993 och den andra täckte en större marknad och inte påbörjade sin verksamhet förrän i slutet av 1994.

Starpipe å sin sida tog inte upp denna fråga speciellt men hävdade att man bara hade spelat en obetydlig roll vid ABB:s och Løgstørs försök att dominera marknaden.

Även om kommissionen hade påstått att Henss/Isoplus-företagen utgjorde ett enda företag sände den, i avsaknad av ett identifierat gemensamt holdingbolag, meddelandet om invändningar till både Henss och Isoplus och de båda företagen representerades separat under förfarandet.

Isoplus, som bestämt nekade till att man ingick i en koncern eller hade några ägarband med Henss-företagen, uppgav att man inte deltog i något system för att dela upp marknaden förrän i slutet av 1994 eller början av 1995.

De två Henss-företagen argumenterade att även om deras ägare deltog i enstaka diskussioner med tillverkare från och med 1991 i syfte att göra slut på priskriget, var dessa helt verkningslösa fram till slutet av 1994. Om det därefter fanns en kartell i vilken Henss huvudägare hade fått mandat av Isoplus att närvara vid möten å det företagets vägnar, så hade Henss-företagen aldrig begått några överträdelser eftersom de endast fungerade som återförsäljare för Isoplus och därför inte kunde ingå i en kartell av tillverkningsföretag. Isoplus var ensam ansvarig för eventuella överträdelser av artikel 85.

Pan-Isovit insisterade också på att oavsett vilka kontakter man hade med andra tillverkare före slutet av 1994, så gick man inte med i kartellen förrän 1994/95.

(27) KWH ifrågasatte inte i nämnvärd omfattning de fakta på vilka kommissionen grundade sitt meddelande om invändningar, men hävdade att företaget tvingades av ABB att gå med i kartellen i maj (inte mars) 1995 och enbart spelade med för att undvika systematisk vedergällning från de andra tillverkarna.

Brugg erkände att företaget i begränsad omfattning deltagit i kartellen (en roll som företaget tillskrivits fullt ut i meddelandet om invändningar), dock endast från december 1994 och inte från augusti som gjorts gällande. Företaget hävdade också att man bara deltog i mötena för att undvika att bli undanträngd från marknaden av de större konkurrenterna, framför allt ABB.

Ke-Kelit ansåg sig ha spelat en ytterst liten roll och av de andra företagen ha ställts inför ett fullbordat faktum, så att det inte hade något annat alternativ än att acceptera den kvot för Österrike som det hade tilldelats av de övriga.

Sigma (som tycks sätta likhetstecken mellan deltagande i kartellen och medlemskap i EuHP, som företaget inte gick med i), hävdade att företagets deltagande i möten om Italien i de flesta fall endast handlade om tekniska frågor och att i de sällsynta fall där konkurrensbegränsande metoder dryftades, hade man inte accepterat några begränsningar i sin kommersiella frihet.

Beträffande den verksamhet i syfte att undanröja Powerpipe som konkurrent som beskrivs i meddelandet om invändningar, nekade samtliga de tillverkare bortsett från ABB mot vilka misstankarna riktade sig (de omfattade inte Ke-Kelit eller Sigma) till att ha deltagit i eller genomfört några sådana åtgärder. KWH hävdade att företaget utsattes för påtryckningar för att delta i en gemensam bojkott av Powerpipe, men vägrade följa kartellens instruktioner.

D. Detaljerad beskrivning av överträdelsen

1. Marknadsbakgrund

(28) År 1987, just före sammanslagningen med ASEA, antog Brown Boveri Company, som äger den danska tillverkaren IC Møller (som senare blev ABB IC Møller A/S) en strategisk plan som gick ut på att förvärva tillverkare av fjärrvärmekulvert i hela Europa, vilket innefattade Isolrohr (nu ABB Isolrohr) i Tyskland, Österrike och Ungern samt Ecopipe och Dyrotan i Skandinavien.

Även om Danmark var fjärrvärmeindustrins "hemmabas" så var Tyskland redan den största enskilda nationella marknaden, men i slutet av 80-talet betraktades den som en mogen marknad med små möjligheter till nya anläggningar utöver underhåll och aktualisering av befintliga fjärrvärmenät.

Enligt de större tillverkarna kännetecknades fjärrvärmemarknaden i allmänhet vid den tiden av hård konkurrens, vilket hade en tendens att driva ner prisnivåerna.

ABB å sin sida anser att det var orättvist att koncernen skulle behöva bära hela kostnaden för industriell omorganisation medan de andra producenterna fick "åka snålskjuts" (ABB:s artikel 11-svar, s. 14). Koncernens uppfattning är att det under andra hälften av 1980-talet rådde ett klimat av oansvariga prissänkningar från leverantörer som försökte förbättra sina andelar av en marknad som inte förväntades växa i nämnvärd omfattning inom den närmaste framtiden.

Enligt ABB var det viktigt med en omstrukturering eftersom det fanns alltför många små producenter som tillverkade kulvert med dålig kvalitet och så dålig hållbarhet att de "förstörde förutsättningarna för att fjärrvärme skulle uppfattas som ett ekonomiskt alternativ". System som inte uppfyllde CEN:s kvalitetsnormer kunde vara 10 20 % billigare än godkänt material, men varade bara tio år i stället för tjugo år.

(29) I Tyskland grundade de tyska, österrikiska och schweiziska tillverkarna en branschorganisation under namnet BFW (Bundesverband Fernwärmeleitungen), i vilken de hävdade att endast sådana tillverkare var representerade som var i stånd att uppfylla de noggranna kvalitetskraven på den tyska marknaden. Producenter som inte hade tillverkning i Tyskland tilläts inte att gå med i organisationen. De danska producenterna (som innefattade ABB IC Møller) uteslöts, men var angelägna om att öka sin marknadspenetration i Tyskland. Løgstør anger emellertid att när Brown Boveri väl hade förvärvat Isolrohr 1987 så lättade de på trycket eftersom de nu själva kunde tillverka i Tyskland (Løgstørs artikel 11-svar, yttrande II, s. 87).

Prisjämförelsetabeller framställda av ABB visar att marknadspriserna i Tyskland förblev rätt stabila under perioden 1985 1990. Förutom små svängningar var prisnivån densamma vid slutet av denna period som den hade varit i början, vid stagnerande marknadsvolymer.

Den danska marknaden, som täcktes helt och hållet av de fyra inhemska producenterna, betraktades emellertid allmänt som en högprismarknad. Hemmamarknadens stabila prisnivåer gav de lokala tillverkarna en solid grund för att exportera till grannländerna.

(30) Under åren 1988 till 1989 tog ABB initiativet till en rad möten mellan ABB och Løgstør, Tarco och Starpipe i syfte att finna en "lösning" på de problem som man ansåg rådde inom industrin (Løgstørs artikel 11-svar, yttrande I, s. 72, yttrande II, s. 86 87).

Kort efter det att diskussionen startade förändrades marknadsvillkoren dramatiskt. Öppnandet av marknaderna i länderna i före detta Östeuropa 1989 innebar en kraftig ökning av efterfrågan: den totala potentiella marknaden för de västeuropeiska leverantörerna ökade från runt 2 500 miljoner danska kronor (315 miljoner ecu) 1988 till 3 500 3 700 miljoner danska kronor (440 470 miljoner ecu) 1991.

Alla tillverkare ökade sin produktionskapacitet för att möta den nya efterfrågan som framför allt kom från före detta Östtyskland, där den federala regeringen och de nya delstaterna investerade i att ersätta undermålig infrastruktur. Den tyska marknaden ökade visserligen med 20 % på bara ett år, men priserna ökade inte utan föll faktiskt enligt producenterna med 10 % i Tyskland jämfört med året innan.

De viktigaste orsakerna till den fortsatt låga prisnivå i Tyskland förklarades av ABB som främst strukturberoende, särskilt.

i) den starka koncentrationen av investeringar från den federala regeringen i före detta Östtyskland,

ii) det faktum att tillväxten i östra Tyskland var nästan helt byggd på projekt, och inte ersättningsverksamhet, och de direkta kunderna därför utgjordes av entreprenörer (snarare än de lokala myndigheterna), som främjade priskonkurrens mellan producenterna för att förbättra sina egna marginaler, och

iii) att producenterna underbjöd varandra för att vinna kunder på en ny marknad.

Dessutom kan införandet av förfarandet för offentlig upphandling som grundval för tilldelning av de flesta projekt ha lett till ökad konkurrens mellan producenterna.

2. Den danska kartellen

a) Kvotsystemet och prisuppgörelsen

(31) Även om ABB så tidigt som den 30 oktober 1989 (bilaga X1 till meddelandet om invändningar) (6*) hade bedömt flera olika möjligheter, bland annat 1) ett erbjudande från Løgstør om att begränsa sin verksamhet till Danmark, Tyskland, Finland och Sverige, och 2) ett "fredsavtal" i Danmark som omfattade alla fyra producenterna med en frysning av marknadsandelarna, så började den första tydliga systematiska marknadsuppdelningen som kommissionen känner till gälla för år 1991.

Överenskommelsen mellan de fyra danska producenterna byggde på de grundläggande principerna för allmänt samarbete på deras hemmamarknad och uppnåddes vid ett möte på Jylland i slutet av 1990. Vid den tidpunkten var importerna från Tyskland till Danmark obetydliga. Deltagarna var alla högre chefer på VD-nivå eller högre. (ABB:s artikel 11-svar, s. 49, Løgstørs artikel 11-svar, yttrande 1, s. 72, Tarcos yttrande av den 26 april 1996, s. 2).

En av de första åtgärderna var att samordna en prishöjning som planerades träda i kraft i Danmark i två steg och uppgå till sammanlagt 10 12 % (olika producenter hade olika datum) och på exportmarknaderna till mellan 6 och 10 % (bilaga 19 till meddelandet om invändningar).

För att slutföra de detaljerade villkoren i avtalet, som skulle inbegripa ett system för kvoter och fördelning av kunder, följde ytterligare en rad möten: de verkställande direktörerna (som fick öknamnet "Påvarna") möttes den 16 januari 1991.

(32) Kvoter som skulle gälla för de följande två åren, dvs 1991 och 1992 lades fast på mötet den 16 januari men justerades två månader senare (den 4 mars 1991) för att ge ABB och Løgstør en något större tilldelning.

De kvoter som slutgiltigt fastlades den 4 mars var:

>Plats för tabell>

Den grundläggande principen för systemet för marknadsuppdelning i Danmark var respekten för "etablerad kund"-förhållanden. Varje leverantör behöll sina befintliga kunder och det skulle inte få förekomma någon aggressiv kamp om andras kunder.

Kvotsystemet som avtalades mellan de verkställande direktörerna genomfördes och kontrollerades av en grupp försäljningschefer på mellannivå ("sälj"- eller "kontakt"-gruppen) som träffades en (enligt Tarco) eller till och med två (enligt ABB) gånger i månaden.

De verkställande direktörerna träffades ungefär var tredje månad för att lösa svårigheter eller konflikter.

b) Driften av kartellen

(33) En pensionerad företagsledare med nära personliga kontakter med ABB, och som tidigare hade varit medlem av IC Møllers styrelse anställdes som konsult för att verka som kartellens "samordnare".

Kontaktgruppen, som fördelade uppdragen mellan kartellens medlemmar upprätthöll en databas över projekt och kunder på en bärbar dator. Det beslutades i förväg vem som skulle "vinna" ett visst uppdrag. För varje projekt informerade "favoriten" (dvs det företag som tilldelades uppdraget) de övriga deltagarna om vilket pris det ämnade bjuda och de lämnade därefter in anbud med högre priser för att "skydda" den leverantör som hade blivit utsedd av kartellen.

I vanliga fall var det kundens traditionella leverantör som tilldelades projektet av kartellen. Eftersom Danmark är en mogen marknad, omfattar de flesta uppdragen direkt försäljning till befintliga kunder. De 20 30 "nya" projekt som lades ut för anbud varje år (värda mellan 500 000 och 30 miljoner danska kronor) delades upp mellan de fyra producenterna för att säkerställa att deras totala försäljning motsvarade de överenskomna kvoterna.

Systemet för uppdelning av marknaden i Danmark åtföljdes av ett kompensationssystem. Varje tillverkares revisorer intygade hur stor försäljningen av kulvert hade varit under året och dessa intyg utväxlades sedan mellan deltagarna.

(34) I slutet av 1990 hade de fyra danska producenterna kommit överens om höjningar av sina listpriser på såväl hemmamarknaden som på exportmarknaderna, samt tidsplaner och steg för prishöjningarna vilka varierade från producent till producent (se skäl 31).

För att förenkla administrationen av systemet utväxlade producenterna sina respektive prislistor, vilka av ABB sammanställdes till ett enda referensdokument den 23 januari 1991. Senare, i mars 1991 överenskoms hur mycket rabatt som fick lämnas på listpriser och avtalet genomfördes av försäljningscheferna, som sände ut anvisningar till sin säljpersonal om skalan av tillåtna rabatter. Att avtalet uppfylldes säkerställdes genom att producenterna utbytte kopior av dessa interna anvisningar (Tarcos yttrande, s. 3).

Prishöjningar överenskoms då och då. På hösten 1991 diskuterade de fyra producenterna i Danmark sina årliga listprishöjningar för både Danmark och exportmarknaderna. I oktober anslöt sig de två tyska producenterna till dem i regelbundna möten (se skäl 41). Till följd av detta ingicks ett avtal, som inbegrep Pan-Isovit och Henss/Isoplus, om att höja priserna utanför Danmark med ungefär 6 8 % med verkan från den 1 januari 1992 (se ABB:s artikel 11-svar, s. 18 19 och Løgstørs svar på meddelandet om invändningar, s. 30 31.

(35) Under det danska kvotsystemets första år (1991) uppfyllde ABB sitt mål men Løgstør tog betydande marknadsandelar från de två mindre producenterna (bilaga 22). Allt eventuellt missnöje från de senares sida undertrycktes, eftersom priserna hade gått upp och alla producenter hade kunnat göra en rejäl vinstökning. Under alla förhållanden gällde enligt Tarco kompensationssystemet.

Det råder inga tvivel om att kompensationssystemet var i drift i slutet av 1991 (det finns en avsevärd mängd handlingar som bevisar hur kalkylerna gjordes) men de exakta detaljerna om hur kompensationen betalades ut är oklara. Tarco (den huvudsakliga förmånstagaren av kompensation) har uppgivit att kontanter betalades ut och att överföringen i företagets redovisning bokfördes genom att kvitton utställdes för fiktiva leveranser av kulvert (Tarcos yttrande, s. 4, svar på den andra begäran om upplysningar enligt artikel 11, s. 1). Løgstør förnekar bestämt denna version av händelserna och hävdar att Tarcos anspråk (på cirka 4,5 miljoner danska kronor) kompenserades genom (a) att man räknade order på plastöverdrag och annat material som Løgstør redan under året hade placerat hos Tarco och som gav det företaget ett positivt bidrag och (b) att Løgstør till förmån för Tarco avsade sig sin andel av ett gemensamt projekt på Island (Løgstørs artikel 11-svar av den 26 augusti 1997).

Oavsett vilket det exakta förfarandet för att betala ut kompensation hade varit under 1991, så bestämdes för 1992 att ett nytt system skulle gälla: överskjutande marknadsandelar skulle "tas bort" och omfördelas till de producenter som låg under sin tilldelade kvot.

(36) Trots att de kvoter som fastlagts för Danmark i mars 1991 egentligen skulle ha gällt i två år (1991 och 1992) omförhandlades de efter endast nio månader.

Under en rad möten i slutet av 1991 och början av 1992 beslutades om en ny marknadsfördelning som skulle gälla under 1992 och 1993.

De nya kvoterna för Danmark var:

>Plats för tabell>

Det står inte klart huruvida de marknadsandelar som uppnåddes under 1992 var i linje med målen (Løgstør säger att deras marknadsandel var nära 35% men i företagets egna interna strategiska plan för 1994 1997 står att marknadsandelen för 1992 var 29,5%, se även bilagorna 24 och 49). Løgstør förväntades emellertid hamna betydligt över kvoten för 1993, delvis beroende på att företaget införde den billigare kontinuerliga produktionsprocessen, trots svårigheter att få denna godkänd i EuHP.

I slutet av 1992 och början av 1993 krävde Løgstør att företagets förbättrade resultat och potential skulle erkännas formellt genom att det tilldelades en högre kvot (detta skulle befria det från skyldigheten att betala kompensation till andra), vilket ledde till att ABB erbjöd Løgstør 1,5 % från sin egen andel och ytterligare 1 % som skulle fördelas mellan de två mindre tillverkarna, vilka som förväntat hade invändningar mot omfördelningen.

(37) Løgstør hävdar (svar på meddelandet om invändningar, s. 22) att företaget redan i slutet av 1992 hotade med att lämna kartellen om det inte fick en högre kvot. Avsikten var att marknadsandelarna i Danmark för 1993 skulle vara desamma som under 1992 (bilaga 8 till ABB:s artikel 11-svar). Oavsett om Løgstør framförde ett sådant hot eller ej, är det ett faktum att företaget stannade kvar i kartellen (företaget hävdar dock att man tvingades till detta av ABB, se svar på meddelandet om invändningar, s. 24). I mars 1993 krävde Løgstør fortfarande en ny kvot på 34 %, medan ABB anklagade det för att bryta avtalet genom att "dumpa" prisnivån i Danmark.

Relationerna mellan de danska tillverkarna i slutet av 1992 och i början av 1993 komplicerades genom två ytterligare faktorer, nämligen

- en begäran från ABB på en andel på upp till 10 % av aktierna i Løgstør, och

- allt starkare tryck från Henss/Isoplus och Pan-Isovit om att tilldelas en andel av den danska marknaden.

Oavsett vilka meningsskiljaktigheter som kan ha uppstått mellan producenterna vid den tidpunkten, medger Løgstør att "samordningen i början av 1993 i huvudsak byggde på en överenskommelse om att respektera traditionella kundrelationer" (svar på meddelandet om invändningar, s. 23).

Från Tarco har kommissionen fått en detaljerad tabell (daterad den 25 mars 1993) över projekt för 1993, av vilken framgår inte bara vilka anbudsgivare som tilldelats kontrakt och anbudspriserna för de kontrakt som redan tilldelats för detta år, utan även, "förväntad leverantör" och "förväntat pris" för ännu pågående anbudsförfaranden och för projekt som sannolikt skulle komma att utannonseras. Dessa uppgifter avstämdes i samband med det förfarande som beskrivs i skäl 33 och visar att kartellen vid denna tidpunkt fortfarande i högsta grad var aktiv (bilaga 23).

Eftersom våren är "högsäsong" för tilldelning av kontrakt innebär detta att största delen av årets projekt redan hade fördelats vid denna tidpunkt.

Det står emellertid klart för kommissionen att priserna för nya projekt i Danmark började sjunka kring mars-april 1993. Senare under året förekom också fall där överenskommelsen om "traditionella kunder" i Danmark bröt samman.

Det förekom ömsesidiga anklagelser. Løgstør hävdar att ABB skapade hela denna situation för att disciplinera de andra producenterna och tvinga dem att fortsätta i kartellen. Enligt Løgstør uppgav ABB till och med att man lagt upp en kredit på 50 miljoner danska kronor för att eliminera Løgstør i ett priskrig (Løgstørs svar på meddelandet om invändningar, s. 22 24, 32, 40 och 42). ABB lade emellertid skulden på Løgstørs anspråk på en större kvot, en uppfattning som uppenbarligen delades av Henss som bedömde (protokoll från "Beiratsitzung" den 3 februari 1994, inbegripet i Isoplus artikel 11-svar) att Løgstør hade tagit en stor "traditionell kund" från ABB till ett lågt pris för att förmå ABB att överlåta marknadsandelar till Løgstør.

I vilket fall som helst var prissänkningen i Danmark resultatet av ett maktspel inom kartellen, inte av att kartellen hade upphört. Samtidigt arbetade nämligen Løgstør och ABB på en "helhetslösning" och avtal ingicks om Tyskland (skälen 49 51). Diskussionerna om hur meningsskiljaktigheterna på den danska marknaden skulle lösas kombinerades med diskussionerna om Tyskland och var en del av en enhetlig process (ABB:s artikel 11-svar, s. 59).

3. Utvidgning till andra marknader

(38) Samarbetet mellan de danska tillverkarna hade inte varit begränsat till deras nationella marknader. Den första samordnade prishöjningen omfattade också exportmarknaderna, med verkan från och med den 1 januari 1991. I Tyskland var ABB:s höjning 7 %, Tarcos och Løgstørs 10 % och Starpipe 6 % från den 1 december 1990 (bilaga 19).

Därutöver hade samtidigt (slutet av 1990 början av 1991) som danska producenter höll på att införa sitt hemliga system för att kontrollera den danska marknaden, initiativ redan inletts för att utvidga samarbetet om marknadsuppdelning till andra marknader och att ta in de tyska producenterna.

Dessa rörelser var till att börja med relativt splittrade. ABB som hade tagit över Isolrohr 1987 och därmed hade en fot inne i både det tyska och det danska lägret var inbegripet i bilaterala diskussioner med Pan-Isovit i december 1990 januari 1991 om att bilda en "informell strategisk allians" (bilagorna 30 och 31, ABB:s artikel 11-svar, s. 7 9). Dessa två tillverkare tillsammans dominerade den tyska marknaden vid den tidpunkten. Isoplus, som just hade köpt Isolrohrs fabrik i Österrike, höll fortfarande på att utvecklas till en allvarlig utmanare på den tyska marknaden med Henss som sina återförsäljare.

Vid den här tidpunkten var det ännu inte fråga om att upprätta en formell allians mellan alla de fyra danska producenterna och Pan-Isovit. Det sistnämnda företaget betraktade Løgstør, Tarco och Starpipe som "pirater", som försökte ta marknadsandelar i Tyskland genom låga priser. ABB var som ägare till Isolrohr i Tyskland dess naturliga partner. Utan tvivel tjänade det ABB:s strategiska intressen att ha goda förbindelser med båda sidor.

Utöver tekniskt samarbete inbegrep diskussionen mellan ABB och Pan-Isovit ramen för en uppdelning av marknaden mellan dem i deras egenskap av de två största producenterna i Tyskland. Den grundläggande idén var att dela upp kundområden och upprätthålla bestående marknadsandelar.

(39) Man beslutade att en struktur skulle upprättas, inom vilken det skulle finnas en "styrgrupp" och en "strategigrupp" för att samordna de två producenternas verksamhet och säkerställa att de gemensamt upprätthöll en dominerande ställning på den tyska marknaden.

Pan-Isovit uttryckte också sitt stöd för de prishöjningar på 6 8 % som ABB (och de danska producenterna) nyligen hade kommit överens om för sina exportmarknader, inklusive Tyskland.

Enligt ABB hade Pan-Isovit senare invändningar mot det tekniska samarbete som hade föreslagits, och efter att företaget även hade avböjt en inbjudan att gå med i EuHP (7) upphörde de bilaterala diskussionerna om marknadssamarbete i april 1991.

(40) De danska producenternas system utvidgades till Italien, även om Tarco i mars 1991 rapporterade att när det gällde prissättning "uppförde sig ABB IC Møller och Løgstør inte helt i enlighet med överenskommelserna för den italienska marknaden" (ABB hade inte börjat tillämpa prishöjningen på 6 % förrän det andra halvåret, medan Løgstør visserligen hade höjt sina listpriser men samtidigt givit rabatter, som höll priserna på samma nivå som 1990, se bilaga 33).

Vad beträffar tilldelningen av projekt blev ett stort uppdrag i Turin, vilket i branschen betraktades som ett "flaggskepp" på marknaden, föremål för ett "en för alla och alla för en"-avtal i oktober 1991, enligt vilket den producent som vann kontraktet skulle dela det med de övriga i vissa överenskomna proportioner. (I detta fall tillämpades inte överenskommelsen, eftersom ett utomstående företag kom med det lägsta anbudet: ABB:s artikel 11-svar, s. 53 55, bilaga 32).

Pan-Isovit var också inbegripet i diskussioner med sina danska konkurrenter om att dela på Turin-projektet i juli 1991. Det finns en del som tyder på att ömsesidigheten redan var en del av marknaden: ABB skall på ett möte ha berättat för andra deltagare att Løgstør hade givit upp Turin-projektet till förmån för IC Møller "i utbyte mot någon annan internationell kompensation" (ytterligare handlingar, nr 1 4).

(41) På hösten 1991 utvidgades det institutionaliserade samarbetet mellan de danska producenterna mer formellt till den tyska marknaden och från och med oktober anslöt sig de båda tyska producenterna Pan-Isovit och Henss/Isoplus (det sistnämnda nu etablerat i Tyskland) till dem i den hemliga överenskommelsen. Från och med då hölls regelbundna möten mellan alla de sex största leverantörerna på den tyska marknaden i syfte att förbättra de låga prisnivåerna (ABB:s artikel 11-svar, s. 31 och 51).

(42) Man vet att möten mellan de verkställande direktörerna (eller motsvarande) hölls vid (åtminstone) följande tillfällen:

- 9 (eller 10) oktober 1991

- 10 december 1991

- 19 februari 1992

- 6 mars 1992

- 1 april 1992

- 30 juni 1992

- 11 augusti 1992

- 11 november 1992

- 20 april 1993

- 30 juni 1993

- 18 (eller 19) augusti 1993

- 8 (eller 9) september 1993

(43) Det hade uppenbarligen förekommit spänningar mellan de två nationella grupperna. Henss/Isoplus anklagar de danska producenterna för att använda de vinstmedel som skapats av den väletablerade kartellen på dess lokala marknad för att finansiera ett "priskrig" i syfte att lägga beslag på marknadsandelar i Tyskland på bekostnad av Henss/Isoplus.

Vid denna tidpunkt hade samverkan mellan producenterna utanför Danmark inte kommit till det avancerade stadium som skulle uppnås tre år senare. Deltagarna hade olika syften med att söka en övergripande uppdelning av marknaden. ABB:s intresse var en generalplan för att säkerställa strategisk kontroll över branschen, medan Tarcos aggressiva prispolitik i Tyskland hade provocerat de tyska producenterna att göra framstötar på den danska marknaden till missnöje för Løgstør och Starpipe. De tyska bolagen var dock tydligt intresserade av att nå en överenskommelse om marknadsandelar för att kunna försvara sina positioner gentemot de danska tillverkarna.

ABB ansåg att det var tokigt av producenterna att kämpa mot varandra med priset i ett läge då marknaden befann sig i snabb tillväxt och tyckte att det var av avgörande betydelse att åtgärder vidtogs på högsta nivå (bilaga 35).

(44) ABB tryckte på för ett prisavtal i Tyskland, vilket skulle ha det dubbla syftet att dels tygla Tarcos verksamhet, dels göra det möjligt för ABB att höja priserna till sina återförsäljare. På ett möte i Frankfurt den 9 eller 10 oktober, med alla sex producenter närvarande, kom man överens om en listprisökning på 6%. (Så sent som dagen innan hade de danska producenterna kommit överens om att de verkställande direktörerna skulle diskutera situationen i Tyskland och på andra exportmarknader: ABB:s artikel 11-svar, s. 51).

Prisavtalet bekräftades vid ett senare möte i Hamburg den 10 december 1991 med följande slutsatser:

- Alla producenter skulle omedelbart genomföra en prisökning på 6 %.

- En "het linje" skulle upprättas mellan deltagarna.

- Ytterligare möten skulle hållas en gång i månaden.

- En minimiprislista skulle sammanställas före den 13 januari 1992.

Enligt ABB diskuterade deltagarna också huruvida man skulle utbyta uppgifter om marknadsandelar (bilaga 36, ABB:s artikel 11-svar, s. 18 19).

(45) Under det följande året hölls relativt regelbundna möten på högsta nivå för att "diskutera frågor av gemensamt intresse" (som det uttrycktes i en av inbjudningarna) (8).

Den danska kartellens samordnare agerade även som en "ärlig mäklare" för den tyska gruppen, med uppgift att sammankalla möten och underlätta samförstånd för att höja prisnivåerna.

Det kan mycket väl vara så att det också hölls möten med chefer på lägre nivå i Tyskland, men det finns inga närmare uppgifter om detta (skäl 69).

I enlighet med tidigare beslut gjordes ett utkast till en prislista av en anställd vid ABB IC Møller på grundval av information som hade tillhandahållits av Henss och av ABB:s "K3"-prislista från 1992. (Løgstør beskriver ABB och Henss som den "drivande kraften" vid det tyska mötet, se svar på meddelandet om invändningar, s. 28). Listan ifråga var avsedd att användas som riktlinje för individuell prissättning som ett led i planen att höja den allmänna prisnivån. Den skulle distribueras senast den 10 april.

(46) Uppenbarligen hade man i det här skedet ännu inte uppnått någon slutlig överenskommelse om marknadsandelar och invecklade förhandlingar ägde rum om uppdelningen av den tyska marknaden mellan de två nationella grupperna. Kommissionen fick under sina undersökningar handskrivna anteckningar från några av dessa möten, gjorda av Tarco och Starpipe (bilagorna 37, 44 och 45).

Producenterna beslutade att utbyta detaljer om marknadsandelar (se skäl 44), viket framgår av en anteckning gjord av Starpipe vid ett av de tidigare mötena (bilaga 37). Vid namnet på var och en av de sex deltagarna står under rubriken "Tidigare" (Tidligere) värdet av deltagarens försäljning och den motsvarande procentuella marknadsandelen och under rubriken "Ny" en annan uppsättning procentuella andelar. Det tycks vara fråga om år 1991, men det går inte att med säkerhet fastställa huruvida de "nya" procentuella andelarna är mål eller endast uppskattad försäljning. Det uppges att de tyska producenterna hade velat ha en försäljning på 130 miljoner tyska mark (Henss värderade den totala marknaden till 180 miljoner tyska mark) och en prisökning på 15 %.

Vid ett senare möte i Bryssel i november 1992 utarbetades en tabell över producenternas försäljning och marknadsandelar i Tyskland under det året, antagligen som ett steg mot ett kvotavtal (bilaga 44). De danska producenterna Løgstør, Tarco och Starpipe krävde tillsammans 40 % av den tyska marknaden.

Løgstør uppger (yttrande I. s. 73) att man under 1991 och 1992 trots misstron mellan tillverkarna försökte genomföra en dansk modell i flera länder, bland annat Tyskland.

Fördelningen av marknadsandelar byggde på de olika producenternas marknadsandelar under de föregående två åren "samtidigt som hänsyn togs till hur stor marknadsandel varje företag skulle kunna uppnå på egen hand". (Løgstør tillägger att de tyska tillverkarna inte var nöjda med det sätt på vilket marknadsandelarna fördelades och att försöken misslyckades.)

I början av 1993 närmade sig de största producenterna ett övergripande uppgörelse för branschen och ABB antydde faktiskt redan (bilaga 48) en "europeisk lösning" som skulle täcka Danmark, Sverige, Finland, Tyskland, Österrike, Nederländerna, Frankrike och Italien (som tillsammans betecknades som "den gamla västeuropeiska fjärrvärmemarknaden"), på vilken ABB skulle ha en marknadsandel på 42 % och Løgstør 25 %. Med en sammanlagd marknadsandel på 67% skulle de två producenterna i praktiken kontrollera hela marknaden.

ABB ansåg att dess situation kunde stärkas ytterligare genom att man förvärvade upp till 10 % av aktierna i Løgstør, för vilka man i gengäld skulle erbjuda en högre kvot för Løgstør inom kartellen. (Denna idé förverkligades dock aldrig.)

(47) Vid den här tiden dryftades de två största marknaderna Tyskland och Danmark regelbundet i ett och samma forum (ABB:s artikel 11-svar, s. 58 59).

ABB:s taktik för att uppnå medhåll kännetecknades av Løgstør (svar på meddelandet om invändningar, s. 37) som "morot och piska": fresta med lockbeten och samtidigt komma med hotelser om dess förslag inte accepterades.

Kommissionen accepterar helt och hållet att under en stor del av den ifrågavarande perioden och trots den överenskommelse som uppnåddes om att öka priserna från den 1 januari 1992, förblev den allmänna prisnivån i Tyskland låg eftersom varje producent ville ha en högre marknadsandel.

De tyska producenterna hade försökt förmå de fyra danska leverantörerna att sälja i Tyskland till samma priser som de kunde få ut på sin hemmamarknad. De danska producenterna hade å sin sida i början av 1993 försökt säkra avtalet att Isoplus skulle hålla sig borta från Danmark, uppenbarligen som en kompensation för att Tarco och Starpipe lämnade eller avstod från att gå in på den österrikiska marknaden.

(48) ABB fortsatte att ikläda sig den ledande rollen. Koncernens politik gick ut på att stärka dess position som marknadsledare genom kartellen, i kombination med en strategisk allians med åtminstone en av sina konkurrenter. Utöver sitt krav på en andel av aktierna i Løgstør (och erbjudande om en ökad kvot för det företaget inom kartellen) försökte ABB även utan framgång att genom ombud köpa ut Isoplus och varnade senare det företaget för att gå in på den danska marknaden (Isoplus yttrande av den 10 oktober 1996, s. 23).

I mitten av 1993 tappade Pan-Isovit och Isoplus tålamodet med förhandlingarna och beslutade att gå in på den danska marknaden i syfte att få större inflytande. De hävdar att denna räd utgjorde bevis på att ingen kartell existerade men det är tydligt att det var ett förhandlingstrick för att övertyga de danska producenterna att höja sina priser i Tyskland.

Henss/Isoplus plan för Danmark var alltså att erhålla individuella verksamheter endast genom avtal med ABB eller Løgstør. Tanken var att visa "en viss solidaritet" med ABB men att vänta på att Løgstør närmade sig företaget (se Isoplus protokoll från "Beiratsitzung" samt punkt 37 ovan).

(49) Oavsett vilka meningsskiljaktigheter som rådde och hur grova medel som togs till i förhandlingarna så arbetade de sex producenterna fortfarande mot en lösning på sina konflikter och mot att uppnå en uppgörelse.

Representanter för de största tillverkarna träffades åter i Hamburg den 20 april 1993 för att på nytt arbeta för en gemensam prislista och för att komma överens om en gemensam prishöjning för Tyskland (ABB:s artikel 11-svar, s. 32 33). Løgstør hade sammankallat till mötet i sin egenskap av ordförande i den danska producentföreningen.

ABB uppger emellertid att Løgstørs representant uppenbarligen var förhindrad att delta i mötet, vilket även Løgstør uppger i sitt svar på meddelandet om invändningar (s. 35). De uppgifter som Løgstør tidigare hade lämnat till kommissionen i sitt artikel 11-svar antyder emellertid att företagets försäljningschef deltog i ett "europeiskt möte" den dagen.

Dagen före mötet hade Tarco till de övriga danska producenterna delat ut tabeller (bilaga 49) som visade alla leverantörernas (inbegripet de tyska producenterna) försäljning och marknadsandelar på varje nationell marknad år 1992. Denna information hade sammanställts av information som försäljningscheferna hade lämnat vid ett tidigare möte. Som Tarco själv medger (svar på den första begäran om upplysningar enligt artikel 11, s. 8) var syftet att hjälpa till att beräkna den sammanlagda europeiska marknaden (förmodligen för 1993). Det kan inte bestridas att denna åtgärd har samband med ett system för uppdelning av marknaden.

Den 30 juni 1993 ägde ett möte rum i Köpenhamn, med den verkställande direktörerna från ABB, Løgstør, Tarco, Starpipe, Isoplus och Pan-Isovit i vanlig ordning närvarande för att åter diskutera systemet för marknadsuppdelning i Tyskland, inklusive den föreslagna delningen 60 : 40. Enligt ABB:s anteckningar några få dagar senare (bilaga 48) var denna uppdelning "så gott som beslutad", men Løgstør hävdar att den var oacceptabel för de tyska tillverkarna. Vad de sex företagen definitivt enades om var att beställa en oavhängig revision av 1992 års försäljning som skulle utgöra grunden för ett avtal om marknadskvoter i Tyskland.

Utvidgningen av diskussionerna från försök att skapa en gemensam prislista till "ett mer strukturerat försök till marknadsuppdelning" i juni 1993 berodde på insikten att alla försök att höja priserna var dömda att misslyckas om de inte åtföljdes av ett system för marknadsuppdelning eller kvoter (ABB:s artikel 11-svar, s. 35).

I ABB:s förberedande PM för ett möte i Zürich den 5 6 juli 1993 mellan sin egen och Løgstørs högsta ledning förutspåddes med viss tillförsikt att en övergripande lösning för Europa snart skulle uppnås (bilaga 48).

(50) Som en del av strategin för att uppnå en allmän uppgörelse lovade Løgstør Pan-Isovits moderföretag vid ett möte den 18 augusti 1993 (bilaga 52) att det skulle göra gemensam sak med ABB för att få Tarco "under kontroll" i Danmark och Tyskland. (Løgstør påstods ha en principiellt positiv inställning till en prisöverenskommelse i Tyskland på villkor att företaget tilldelades en bra kvot.)

Efter revisionen (genomförd av schweiziska revisorer) som bekräftade storleken på varje tillverkarens försäljningsintäkter 1992 (bilaga 53), möttes producenterna i Zürich den 18 eller 19 augusti 1993 och uppnådde enighet om följande punkter:

- De marknadsandelar som uppnåtts i Tyskland 1992 skulle förbli oförändrade under 1994 med små justeringar.

- En ny enhetlig prislista skulle utarbetas.

- Pan-Isovit skulle utarbeta ett system för sanktioner vid avvikelser från överenskomna kvoter (ABB:s artikel 11-svar, s. 34 35).

(51) De överenskomna "målen" för den tyska marknaden för 1994 var:

>Plats för tabell>

Lösningen blev i praktiken att de tre danska producenterna tilldelades en kvot på 33 %, precis som samordnaren för kartellen tidigare hade föreslagit.

Tarco påstås ha haft "reservationer" eftersom det ville ha en 1 % större kvot.

Ytterligare möten om kvotsystemet, inbegripet diskussioner om ett system för att bötesbelägga dem som överskred sina kvoter, hölls den 8 och 9 september 1993 i Köpenhamn och Frankfurt.

Ett allmänt samförstånd tycks ha uppstått. Tarcos andel ökades till 17,7 % (bilaga 7 till Løgstørs svar på meddelandet om invändningar) och ett bötessystem antogs, ett initiativ som Løgstør tillskriver ABB "med starkt stöd från Henss".

Systemet, som skulle träda i kraft den 15 september 1993, skulle ha omfattat månatliga rapporter från varje tillverkare och kvartalsvisa revisioner av deras försäljning genom den schweiziska redovisningsfirman som hade utfört den tidigare revisionen. Böter för överskridande av kvoter skulle betalas in till ett schweiziskt bankkonto tillhörande en ny branschorganisation som skulle upprättas, skenbart för att främja fjärrvärme.

Den enhetliga prislistan skulle användas som ett mål för att stegvis få upp den allmänna prisnivån med runt 25 % på sex månader.

(52) Det var planerat att avtalet skulle få skriftlig form och undertecknas, men detta slutliga steg togs uppenbarligen aldrig. Løgstør hävdar att man vägrade underteckna eftersom man aldrig ville ha någon överenskommelse för Tyskland, men detta påstående förklarar inte att Løgstør villigt underkastade sig revisionen genom de schweiziska revisionernas undersökning och står i strid med Pan-Isovits bedömning att Løgstør var intresserat av ett kvotsystem (bilaga 52).

De övriga producenterna var inte beredda att gå vidare enbart på grundval av handslag.

Løgstør hävdar att företaget vid ett möte i Danmark den 29 september 1993 utsattes för påtryckningar från ABB att underteckna kompensationssystemet, vilket krävdes av ABB, Henss/Isoplus och Pan-Isovit som villkor för ett samarbete i Tyskland.

Företagets vägran att underteckna utlöste (enligt Løgstør) en starkt negativ och personlig reaktion från ABB. Vid ett möte på högsta nivå i Köpenhamn som enligt Løgstør ägde rum den 2 december skall den dåvarande chefen för ABB:s transportsegment (vars aktiva roll i att främja kartellen det finns rikliga bevis för) med ohämmat språkbruk ha kritiserat Løgstørs ledning för vad som uppfattades som den sistnämndas vägran att samarbeta (Løgstørs svar på meddelandet om invändningar, s. 39). ABB har inte ifrågasatt Løgstørs skriftliga redogörelse för denna händelse.

Även om marknaden fortsatte att växa i volym, särskilt i Tyskland, uppger producenterna att ett "priskrig" bröt ut igen. På bara några få månader föll prisnivån faktiskt på alla de största marknaderna med 20 %. ABB tillkännager att det rådde en "förtroendekris" som i praktiken ledde till att man upphörde med att söka uppnå en samförståndslösning om den tyska marknaden. Producenterna fortsatte dock att träffas, även om de multilaterala mötena under en period ersattes av bilaterala och trilaterala kontakter. Det är mycket troligt att dessa kontakter inbegrep försök från ABB:s sida att medla fram en ny fördelning för att återetablera "ordning" på marknaden (se Isoplus artikel 11-svar, s. 25).

Så tidigt som den 21 december 1993 höll Løgstørs ordförande verkligen på att arrangera ett möte den 28 januari 1994 med ABB och kartellsamordnaren (bilaga X1). Av den lista över kontakter med konkurrenter som Løgstør tillhandahållit i sitt artikel 11-svar framgår att det planerade mötet hölls den dagen.

Ytterligare bilaterala möten hölls mellan ABB och Løgstør (23 februari och 11 mars 1994), Løgstør och Tarco (8 januari och 19 mars 1994) och Tarco och Pan-Isovit (22 februari 1994). ABB hävdar att det också hölls ett antal bilaterala möten mellan ABB:s chefer och representanter för Pan-Isovit, Tarco och Hens (ABB:s artikel 11-svar, s. 44). Bortsett från Løgstørs påstående att Tarco utan framgång hade krävt kompensation från Løgstør på 16 miljoner danska kronor (dess underskott 1993) som förutsättning för "fredssamtal" (svar på meddelandet om invändningar, s. 25), finns emellertid inga närmare uppgifter tillgängliga.

4. Kartellen från 1994 som omfattade hela Europa

a) Inledande kontakter

(53) De sex tillverkarna började åter hålla plenarmöten i vilka de verkställande direktörerna och försäljningscheferna deltog. Möten hölls den 7 mars, 15 april och 3 maj 1994.

ABB förklarar att "priskriget" i slutet av 1993 och början av 1994 ledde till sådana förluster för nästan alla fjärrvärmeleverantörer att de små tillverkarna tvingades trycka på om att man gemensamt skulle anstränga sig att återgå till den prisnivå som rådde före priskriget. (ABB:s artikel 11-svar, s. 62).

Løgstør bedömer att tillverkarna hade "ägnat hela 1993 åt att försöka nå ett läge där de kunde tackla en ny situation liknande den som tidigare hade rått i Danmark [. . .]. Flera överenskommelser ingicks men genomfördes aldrig eftersom huvudprincipen var att de som inte sade något var emot". Under 1994, då flera tillverkare bytte verkställande direktör, uppstod emellertid ett nytt klimat: "ABB gjorde stora ansträngningar i fråga om detta projekt och alla de danska tillverkarna stödde försöket" (Løgstørs artikel 11-svar, yttrande I, s. 74, även bilaga 55).

(54) Prishöjningar diskuterades på mötena i mars och april, men mötena förefaller ha varit resultatlösa. (I ett brev från Løgstør till Ke-Kelit av den 17 mars 1994 hänvisar man till möten med "kolleger" för att diskutera prissituationen, men tror inte på någon lösning förrän senare under året; bilaga 55). Efter mötet den 3 maj 1994 på mässan i Hannover, där ABB, Henss, Pan-Isovit och Løgstør deltog, gjorde man emellertid upp en prislista som skulle ligga till grund för alla leveranser till den tyska marknaden (bilaga 56, ABB:s artikel 11-svar, s. 42 43).

Det förefaller som om den gemensamma prislistan genast togs i bruk för att samordna priserbjudanden till enskilda projekt, även om användningen av den innebar vissa problem. Den 10 juni 1994 skickade man en inbjudan till ett direktörsmöte den 18 augusti 1994, i vilken man hänvisar till "listan från den 9 maj" och påpekar att den i vissa avseenden var ofullständig, vilket hade lett till "konfrontation och skilda tolkningar" när erbjudanden jämfördes. Till inbjudan bifogade därför kartellsamordnaren en ändrad och utökad prislista (bilaga 56).

(55) Även om Henss och Isoplus i sina svar enligt artikel 11 i förordning nr 17 ursprungligen förnekade all kännedom om en sådan prislista, uppgav Henss senare att listan distribuerades till alla andra tillverkare som en del av en plan för att tvinga Isoplus att lämna Danmark, även om det inte förklarades exakt hur listan skulle ge detta resultat.

Tarco hävdar att det i själva verket var Henss som utarbetade listan, eventuellt i samarbete med ABB:s rådgivare som fungerade som kartellens samordnare (artikel 11-svar, s. 8 9).

Løgstør hävdar också att det var Henss och kartellsamordnaren som var upphovsmän till listan (svar på meddelandet om invändningar, s. 41 42). Deras redogörelse för prislistans ursprung styrks av andra dokument, av vilka det mest iögonenfallande är ett fax av den 28 juni 1994 från den vice verkställande direktör i ABB som ledde transportsegmentet i Zürich (se skälen 10, 24 och 52) till den nyutnämnde verkställande direktören för ABB IC Möller i Danmark, där han bekräftar dennes instruktioner till kartellsamordnaren och bekräftar att han (ABB:s vice verkställande direktör) hade uppmanat både samordnaren och Henss "att uppge att era instruktioner måste följas. [Samordnaren] uttryckte att han nu har fått budskapet helt klart för sig och håller på att ordna ett möte i Tyskland i augusti" (bilaga X9).

(56) Den nye verkställande direktören för ABB IC Möller (som rapporterade direkt till den vice verkställande direktör som nämns ovan) såg det som sin främsta uppgift att få ordning på fjärrvärmemarknaden i Västeuropa (KWH:s yttrande av den 29 november 1996, s. 6).

Mötet den 18 augusti 1994 (se ABB:s artikel 11-svar, s. 43 44) om den tyska marknaden hölls i själv verket i Köpenhamn. I mötet deltog höga företrädare för de sex största företagen och (för första gången) en företrädare för Brugg. Brugg hade inte fått någon officiell inbjudan från samordnaren, men deltog i mötet på förslag från Henss. (Brugg uppger att det antytts att om företaget inte lierade sig med kartellen skulle dess viktigaste kunder kunna drabbas av repressalier.)

På mötet behandlades förslag om att höja prisnivåerna i Tyskland och det förefaller sannolikt att man kom överens om att utarbeta en ny gemensam prislista och begränsa rabatterna till en överenskommen nivå (15 % eller 30 %).

Vid denna tidpunkt var KWH medlem i EuHP, men hade ännu inte tagits med i kartellen och deltog inte i mötet. Företaget hade nästan ingen verksamhet i Tyskland. Vid ett tekniskt möte i EuHP några dagar senare (den 23 augusti) förstod KWH:s företrädare att det fanns ett samförstånd mellan de andra deltagarna och skrev i sin dagbok att "grabbarna möttes, det verkar som om man kommit överens om marknaden?" (KWH:s yttrande, s. 7, KWH:s plan B.2.B, bilaga 185).

Løgstør försöker att minimera sin roll och uppger att man "höll en låg profil" på mötena om den tyska marknaden, eftersom man inte hade några större intressen på den marknaden. Företaget uppger att det endast var på grund av de negativa effekterna av priskriget som man tvingades kontakta kartellsamordnaren i slutet av juni och söka fred. Företaget uppgav till och med i sitt svar på meddelandet om invändningar (s. 42) att man inte deltog i mötet den 18 augusti, men detta påstående vederläggs av Løgstørs egna upplysningar enligt artikel 11, som visar att försäljningschefen deltog i det aktuella mötet. (I själva verket hade Løgstør deltagit aktivt i inledande kontakter med kartellen redan i mars-april och medger att man deltog i mötet i Hannover den 3 maj och erhöll den prislista som därefter utarbetades och distribuerades av Henss och kartellsamordnaren.)

b) Uppdelning av den europeiska marknaden: grundläggande avtal om kvoter

(57) Efter initiativen på den avgörande tyska marknaden tog den inte lång tid för de verkställande direktörerna för ABB, Løgstør, Tarco, Starpipe, Pan-Isovit och Henss/Isoplus att under hösten 1994 nå en heltäckande uppgörelse om uppdelningen av den europeiska marknaden. (KWH:s önskemål gällde framför allt den skandinaviska marknaden och Östeuropa och förefaller ha tillgodosetts något senare.)

Detta avtal om att dela upp marknaden omfattade inte endast EU, utan även Schweiz, de nordiska länder som inte var medlemmar i EU, de baltiska republikerna och flera östeuropeiska länder.

Varje tillverkare tilldelades en viss kvot (i procent) av den totala marknaden. Därefter beräknades värdet av den totala marknaden (i danska kronor) och varje tillverkares procentuella Europakvot omräknades till ett penningvärde. De enskilda nationella marknaderna delades sedan upp i enlighet med detta och tillverkarna tilldelades olika kvoter på de olika marknaderna.

(58) Det grundläggande målet med systemet var att höja prisnivåerna. Alla insåg att detta mål endast kunde uppnås genom att man ingick ett avtal om kvoter. Tarco uppger att syftet med avtalet var att "höja priserna med omkring 30 35 % under en tvåårsperiod. Det antogs att priserna skulle höjas stegvis varje kvartal . . . Det förutsattes inte att alla företag skulle höja priserna med samma procenttal vid samma tidpunkt. Det normala var att priserna höjdes med 6 8 % varje kvartal beroende på det enskilda företagets prislista" (Tarcos svar på kommissionens andra begäran om upplysningar enligt artikel 11, s. 18).

I Pan-Isovits anteckningar, där detaljerna i systemet beskrivs (bilaga 60), bekräftas att planen var att höja priserna med åtminstone 25 % under 1995.

I ett protokoll från ett sammanträde den 30 september 1994 inom ABB Business Group nämns ABB:s och dess konkurrenters önskan att få upp priserna och protokollet fortsätter: "Höjningar av det relativa priset med 10 % och med ytterligare 10 % för att täcka de ökade materialkostnaderna kan förväntas" (bilaga 61).

(59) De olika tillverkarnas beskrivningar av händelserna (t.ex. ABB:s artikel 11-svar, s. 62 65, Løgstørs svar på meddelandet om invändningar, s. 43 45, Tarcos svar på den första begäran om upplysningar enligt artikel 11, s. 5, Tarcos skrivelse av den 10 juli 1996, Pan-Isovits artikel 11-svar, s. 54 55) ger intrycket att det först hölls ett möte mellan den fyra danska tillverkarna i Billund den 16 september 1994, då ABB redogjorde för sitt förslag till ett nytt system för Europa.

Därefter hölls "strategiska" plenarmöten mellan alla sex tillverkarna den 30 september, 12 oktober och 16 november 1994, där man förhandlade om och i princip fastställde de sammanlagda kvoterna för den europeiska marknaden.

Vid det första mötet den 30 september, då ABB:s förslag diskuterades, beslutades det att ABB skulle besöka alla deltagarna och även försöka få KWH och Brugg att formellt delta i kvotsystemet för Europa.

Det var på detta möte som man i princip kom överens om att inrätta ett heltäckande kvotsystem för Skandinavien, övriga Västeuropa och Östeuropa med detaljerade siffror för varje nationell marknad som man skulle komma överens om och som skulle föras vidare till marknadsmöten på lägre nivå för att genomföras (ABB:s artikel 11-svar, s. 62 63).

ABB uppger att man kom överens om totalsiffrorna för Europakvoterna vid det (tredje) strategiska mötet den 16 november (ABB:s artikel 11-svar, s. 64).

(60) Av tabeller som kommissionen fann hos Pan-Isovit (bilaga V till begäran om upplysningar enligt artikel 11 till Pan-Isovit, bilaga 60) framgår att man i detta skede kom överens om följande grundkvoter ("Tidigare beslut"):

>Plats för tabell>

Enligt Pan-Isovits anteckningar (bilaga 60), där detaljerna i kartellavtalet beskrivs, skulle systemet börja tillämpas den 1 oktober 1994.

(61) KWH och Brugg deltog inte i mötet den 16 november, men eftersom ABB såg optimistiskt på möjligheterna att få dem att anpassa sig till systemet, fick ABB i uppdrag av kartellen att utarbeta ett slutligt avtal med dessa två tillverkare och redogöra för detta i början av 1995 (Løgstørs svar på meddelandet om invändningar, s. 45).

Brugg som deltog i mötet i Köpenhamn den 18 augusti och i de lokala mötena för Tyskland från december 1994 förefaller ha anpassat sig först. Brugg uppger att man i december fick veta att det fanns ett kvotavtal för Tyskland, men att man ännu inte hade tilldelats någon bestämd kvot. En kort tid senare (hävdar företaget) meddelade ABB att Brugg hade tilldelats en egen kvot (motsvarande 4 % i Tyskland) av direktörsklubben (artikel 11-svar, s. 6). Løgstør (yttrande I, s. 74, svar på meddelandet om invändningar, s. 45) tillskriver Brugg en något aktivare roll. Løgstør uppger att Brugg hade begärt en andel på 2 % av den totala marknaden och 4 % av den tyska marknaden. Brugg ville också att flexibla rör skulle uteslutas ur avtalet och ha en garanti om att det inte skulle finnas några nya konkurrenter i Schweiz. Företagets villkor förefaller ha tillgodosetts. Under alla omständigheter omfattade Bruggs kvot endast de projekt i vilka Brugg konkurrerade med de övriga rörtillverkarna.

(62) KWH uppger att man ställdes inför ett allt hårdare tryck från de andra tillverkarna att antingen helt lämna marknaden eller att nå en uppgörelse med kartellen. Detta kan mycket väl vara sant, men det finns också betydande bevis för att KWH krävde att få en större marknadsandel än de andra företagen ville gå med på. KWH var också berett att helt överge fjärrvärmemarknaden om man fick en femårig garanti för att de andra företagen skulle köpa rör från KWH. Ingående diskussioner hölls om detta förslag.

KWH drogs med i systemet med hemlig samverkan tidigare än man medger. I slutet av 1994 hade företaget redan haft ett möte med ABB:s finska dotterbolag "om förväntad marknadsvolym" (ABB:s kompletterande artikel 11-svar, s. 26).

Verkställande direktören för KWH Pipe Oy (som också var KWH Techs styrelseordförande) deltog i ett möte med AB i Köpenhamn den 19 januari 1995, där man efter vad KWH Tech medger diskuterade "marknadstendenser" (KWH:s artikel 11-svar, s. 9).

KWH deltog för första gången i den danska kontaktgruppen (se skäl 77) den 4 april 1994 (ABB:s kompletterande svar, s. 7).

Det bevismaterial som kommissionen fann hos Pan-Isovit (bilaga 60) antyder att KWH vid denna tidpunkt redan hade kungjort sina önskemål om tilldelning enligt kvotsystemet. KWH medger också att man deltog i en "arbetsmiddag" den 14 mars 1995 med verkställande direktören för ABB IC Möller för att diskutera marknadsandelar (KWH:s yttrande, s. 8, KWH:s plan B.2.a.).

Enligt de detaljerade anteckningar som Pan-Isovits verkställande direktör gjorde vid direktörsklubbens möte i mars eller april 1995 (bilaga 60) var den första reaktionen på KWH:s krav på kvoter på olika marknader "Omöjligt!".

(63) I slutet av april 1995 beslutade KWH att gå med i direktörsklubben (KWH:s yttrande, s. 10). Därmed kunde ABB utarbeta en slutlig tabell för marknadsandelar på varje nationell marknad, inbegripet Baltikum och länder i Östeuropa. Det första möte som KWH deltog i hölls den 5 maj. På mötet eller strax före fördubblades dess kvot inom kartellen från föreslagna 76 miljoner danska kronor till 144 miljoner (3,8 %).

Tarco (bilaga 62) och KWH (bilaga 186) har till kommissionen överlämnat den tabell där kvoterna för varje land anges i procent och penningvärde grundat på en total marknad som uppskattats till 3,794 miljarder danska kronor (513 miljoner ecu).

Tabellen godkändes på direktörernas möte i Budapest den 5 maj 1995.

(64) Kvotsystemet byggde på principen att framtida marknadsandelar endast skulle kunna "köpas". Enligt Løgstør (yttrande II, s. 90) insisterade ABB på att marknaden skulle vara helt stillastående, dvs. att marknadsandelarna skulle frysas. Om en tillverkare ville öka sin sammanlagda marknadsandel, kunde den göra detta endast genom att förvärva en konkurrent. Detta bekräftas i följande anteckning från Pan-Isovit: "Marknadsandelar kan endast köpas inte tas" (bilaga 60).

De tillverkare som ansågs ha för små marknadsandelar i vissa länder uppmuntrades eller uppmanades att dra sig tillbaka från de marknaderna, eftersom deras marginella närvaro tenderade att hålla priserna nere (bilaga 63, 64, Løgstørs yttrande II, s. 90, Starpipes artikel 11-svar, under K(g), Pan-Isovits artikel 11-svar, s. 28 32). Som kompensation för att de upphörde med denna affärsverksamhet fick de en större kvot på andra marknader där de redan var verksamma.

I praktiken gjordes dessa "bytesaffärer" på bilateral grund. Pan-Isovit lämnade Nederländerna och fick kompensation i Italien, medan det var tvärtom för Isoplus.

(65) För att kunna kontrollera kvotsystemet utarbetade man ett kompensationssystem. ABB uppger (artikel 11-svar, s. 63) att Henss år 1994 när arrangemangen diskuterades förespråkade ett system med böter om man inte följde avtalet, men man uppnådde inte enighet om detta.

I följande detaljerade anteckningar som Pan-Isovit gjorde vid ett möte i direktörsklubben i mars eller april 1995 (bilaga 60) beskrivs grunderna för en kompensationsmekanism där "fusk" i fråga om enskilda projekt bestraffas, dvs. om man tar kontraktet från en utsedd favorit genom att sälja till ett lägre pris än överenskommet:

"- minimiprisnivå inte under några omständigheter/på någon marknad gå under (utom när detta beslutats, t.ex. Powerpipe)

- straff om lägre pris beträffande något objekt/kund

- objekt/kund dras av från marknadsandelen det året (om ett 11-miljonersprojekt tas för 8, är straffet 4)".

Tarco uppger emellertid att kompensationssystemet i verkligheten inte fungerade på denna nivå, dvs. för enskilda projekt, utan tillverkarna planerade att avvikelser från kvoterna skulle utjämnas genom en anpassning på övergripande basis. Grundprincipen var att man i slutet av varje år skulle jämföra varje tillverkares resultat med kvoten och att avvikelser skulle regleras antingen vid tilldelningen av kvoterna för påföljande år eller genom att man betalade ersättning.

c) Den europeiska kartellstrukturen

i) Direktörsklubben

(66) Den kartell som omfattade hela Europa hade en tvådelad struktur enligt den danska modellen.

Det övervakande organ som bestod av ordföranden eller verkställande direktörer för tillverkarna kallades "direktörsklubben".

Följande företag var medlemmar i direktörsklubben:

- ABB

- Løgstør

- Starpipe

- Tarco

- Henss/Isoplus

- Pan-Isovit

- KWH (från den 5 maj 1995)

(67) Efter det att direktörsklubben (nu även kallad Elefantgruppen) kommit överens om kvoterna för marknaden som helhet, möttes den nästa gång för att besluta om tilldelningen av individuella marknadsandelar på de olika nationella marknaderna, bl.a. Tyskland, Danmark, Österrike, Nederländerna, Finland, Sverige och Italien. Det var vid denna tidpunkt (november december 1994) som Powerpipe uppmärksammade ABB:s styrelse på frågan och varnades för att komma med "ogrundade" anklagelser (bilaga 8 16).

Direktörerna fortsatte att träffas ungefär en gång i månaden på olika platser, både inom och utanför gemenskapen. KWH gick med i klubben och deltog i dess möten från den 5 maj 1995.

Direktörsklubben var också det forum där man kom överens om övergripande prishöjningar.

Hos Pan-Isovit fann kommissionen detaljerade anteckningar från flera möten mellan direktörerna (bilagorna 60, 65 och 66).

ii) Kontaktgrupper

(68) "Marknadsförings-" eller "kontaktgrupper" bestående av lokala försäljningschefer bildades på alla viktiga nationella marknader och fick i uppgift att administrera kartellsystemet under övervakning av direktörsklubben. De nationella kontaktgrupperna fattade inte beslut om kvoterna, utan dessa fastställdes för varje land av chefer på hög nivå. Kontaktgruppernas uppgift var att fördela enskilda projekt och samordna det i hemlighet uppgjorda anbudsförfarandet.

Principen om "etablerad kund", som hade varit grunden för den danska kartellen, kom på nytt till användning. För de flesta projekten utsågs den tidigare leverantören till "favorit" och de andra tillverkarna fick antingen avstå från att lämna anbud eller lämna en högre "skyddsoffert" för att se till att favoriten fick kontraktet. Vid större projekt där det kunde finns flera leverantörer förutsatte man vanligen att de tillverkare som normalt levererade till kunden lämnade anbud och delade på kontraktet.

Vid nya anbudsförfaranden för stora projekt där det inte fanns något etablerat kundförhållande tilldelades en eller flera tillverkare kontraktet i enlighet med hur stor andel av dess årliga kvot som återstod. Alla utannonserade projekt som var värda mer än ett visst belopp måste registreras hos den "samordnare" som utsetts av kartellen för marknaden i fråga. I Tyskland var detta tröskelvärde 50 000 tyska mark.

Kontaktgrupper bildades (åtminstone) för Tyskland, Danmark, Österrike, Italien, Sverige, Nederländerna, Förenade kungariket och Finland liksom för vissa icke medlemsstater (bilaga 67). Medlemmarna var till största delen lokala försäljningschefer eller direktörer, men vid vissa tillfällen deltog även högre chefer. Hur kontaktgrupperna fungerade i varje medlemsstat beskrivs närmare i nästa avsnitt.

d) Genomförande på nationella marknader

i) Tyskland

(69) Kontaktgrupper för Tyskland, där marknaden under 1995 beräknades uppgå till nästan 180 miljoner ecu (senare ändrat till 160 miljoner ecu), möttes varje vecka eller var fjortonde dag. Dess första möte enligt det nya systemet hölls den 7 oktober 1994, sedan de sex största tillverkarna (och Brugg) hade träffats i Köpenhamn den 18 augusti för att besluta om vilka åtgärder som skulle vidtas för att höja prisnivån i Tyskland.

I mötena deltog vanligen följande företag:

- ABB (Iselrohr)

- Løgstør

- Tarco

- Starpipe

- Henss/Isoplus

- Pan-Isovit

- Brugg (från den 7 december 1994)

(ABB:s artikel 11-svar, s. 67, Tarcos yttrande s. 7, Bruggs artikel 11-svar, bilaga 2, Henss kompletterande yttrande, bilaga 7).

Direktörerna för de tyska tillverkarna hade emellertid haft möten för att granska enskilda tyska projekt redan i maj 1994 och antagligen långt tidigare. ABB uppger (kompletterande artikel 11-svar, s. 10) att till skillnad från de andra kontaktgrupperna var den tyska marknadsföringsgruppen inte en ny grupp som inrättats av direktörsklubben, utan en ombildning av ett organ som tidigare hade "sammankallats regelbundet under en längre tid". I sin tidigare form hade gruppen organiserats av den pensionerade höga chef som hade utsetts till "samordnare" för kartellen och arrangerat de verkställande direktörernas regelbundna möten under 1991 1993 (punkterna 33, 42 och 45).

(70) På den tyska marknaden fanns ursprungligen följande kvoter (bilagorna 62, 68 och 69):

>Plats för tabell>

Brugg, som först ingick bland "övriga" (Sonstige) tilldelades senare en kvot på 4 % i Tyskland eller 2 % på den totala marknaden. (Løgstørs artikel 11-svar, yttrande I, s. 74, Bruggs artikel 11-svar, s. 6).

(71) När den återupprättade tyska kontaktgruppen fungerade till fullo, var dess främsta uppgift att fördela enskilda projekt i enlighet med principen om "etablerad kund" och de årliga kvoterna, och att samordna och övervaka anbudsförfarandet för varje projekt för att garantera att avtalet respekterades. Alla projekt värda mer än 50 000 tyska mark skulle omfattas av förfarandet för tilldelning och manipulation av anbud.

Den nya "samordnaren" för den tyska marknaden var den verkställande direktören för ABB Iselrohr GmbH (den pensionerade danske chef som tidigare hade haft denna uppgift hade vid denna tidpunkt inte längre någon aktiv roll i kartellen). De olika leverantörerna skulle ursprungligen varje månad förse samordnaren med exakta uppgifter som sin omsättning, värdet på de order man levererat och sina anbud för enskilda projekt, inbegripet de projekt där anbudsgivningen inte var avslutad. På kontaktgruppens möten skulle företagen också rapportera alla projekt man kände till. Uppgifterna lagrades i en databas på en bärbar dator och ABB Iselrohr utarbetade en uppdaterad lista över projekt till varje möte. Från januari 1995 hölls möten praktiskt taget varje vecka. Varje onsdag skulle deltagarna anmäla alla projekt som de lämnat anbud på och det offererade beloppet för varje projekt till ABB Iselrohr. På denna datoriserade lista som ABB ansvarade för angavs projektens värde, "favoriten" (dvs. den leverantör som utsetts av kartellen) och det företag som faktiskt fick kontraktet.

(72) Denna komplicerade mekanism gjorde det möjligt för den tyska kontaktgruppen att årligen övervaka omkring 1 400 1 500 projekt som låg över tröskelvärdet på 50 000 tyska mark. Vid undersökningen enligt artikel 14.3 fick kommissionen exempel på projektlistor både hos Henss i Berlin och hos Tarco, som har överlämnat ytterligare exempel till kommissionen (bilagorna 68, 71, 72 och 73).

Andra listor (med rubrikerna "Favorit + Angebotsumme" och "Auftrag + Angebotsumme") som användes i kontrollsyfte upprätthölls både för den tyska marknaden som helhet och för varje delstat (bilagorna 74, 75 och 76).

Henss överlämnade liknande tabeller och listor över tilldelningen av projekt i Tyskland till kommissionen den 10 oktober 1996 (bilagorna 77, 78 och 79).

(73) Som grund för beräkningen av priserna använde medlemmarna i den tyska kontaktgruppen en s.k. "Europa-Preis Liste" (även kallad "EU-listan" eller "Europrislistan"), som var avsedd som en gemensam prislista för alla leveranser. Tillverkarna uppger att listan trots namnet endast var avsedd för den tyska marknaden.

Denna Europrislista var i stort sett densamma som i inbjudan till Köpenhamnsmötet (bilaga 56) kallades "listan från den 9 maj", sannolikt kompletterad och uppdaterad. Enligt de flesta redogörelserna utarbetades listan av ABB och Henss. Som man ursprungligen planerat låg priserna på listan omkring 30 % över de då gällande priserna och tanken var att listan skulle tillhandahålla ett målpris eller en referenspunkt för den stegvisa minskningen av rabatterna.

Det fanns många hänvisningar till denna lista i de dokument som kommissionen fann vid sina undersökningar vid olika företag, men först i april 1994 erhöll kommissionen en kopia av listan från Tarco (bilaga 80 81).

Medan ABB, Tarco, Starpipe och Brugg i sina svar enligt artikel 11 i förordning nr 17 i början av 1996 ganska detaljerat beskrev hur listan användes, förnekade Henss/Isoplus ursprungligen all kännedom om listan och även om den tyska kontaktgruppen (Henss svar på kommissionens begäran om upplysningar enligt artikel 11, s. 14 15). Isoplus medgav till slut att det fanns en Europrislista i sitt yttrande av den 10 oktober 1996 (s. 26) och tillhandahöll också en kopia av listan.

(74) Strax efter det att den tyska kontaktgruppen hade börjat träffas, kom man överens om (den 4 november 1994) att order som erhållits före den 15 oktober kunde uppgå till Europrislistans pris minus 30 %, order efter den 15 oktober till listpriset minus 15 % och för order som erhölls efter den 1 januari 1995 skulle inga rabatter alls beviljas. (ABB:s artikel 11-svar, s. 67 68, bilaga 82, funnen på Pan-Isovit). Brugg, som uppger att företaget fick Europrislistan när det började delta i kontaktgruppens möten i slutet av 1994, minns att de tillverkare som inte tilldelades ett visst kontrakt kunde offerera till listpriset minus 5 %, medan "favoriten" kunde gå ner till listpriset minus 10 %. ABB uppger att man på mötet den 10 januari 1995 kom överens om att alla order under listpriset skulle höjas till listpriset (se även Starpipes anteckningar från mötet, bilaga 70).

Det förekom emellertid fortfarande klagomål om brist på disciplin och låga priser och den 20 mars 1995 beslutade direktörerna att från och med klockan 10 nästa dag skulle Europrislistan utan undantag tillämpas på den tyska marknaden (Starpipes artikel 11-svar, under J, K, L, bilagorna 83 och 84).

(75) Vid kontaktgruppens regelbundna möten kontrollerade man enskilda projekt och granskade såväl hur anbudsförfarandet fortskred som varje tillverkares anbud för att garantera att avtalet följdes.

Handskrivna anteckningar om denna kontrollmekanism upptäcktes hos Henss i Rosenheim. För varje serie med pågående projekt jämfördes "listpriset" (förmodligen med tillämpliga rabatter avdragna) med de anbud som de olika tillverkarna hade anmält i enlighet med det rapporteringsförfarande som beskrevs i skäl 71. Det råder inget tvivel om att tillverkarna var tvungna att förklara sig vid minsta misstanke om avvikelser från avtalet (bilaga 85).

Det finns åtskilliga skriftliga bevis för att en konkurrent som i strid med kartellens regler lämnade ett anbud som låg under "favoritens" utsattes för påtryckningar för att dra tillbaka sitt anbud. Framför allt Henss var angeläget om att avtalen skulle tillämpas. Därför tvingades Starpipe att i samband med två projekt (Stassfurt, Zeitz) skriftligen lova Henss att man inte skulle lämna anbud som låg under ett visst pris (bilagorna 86 och 87). I samband med Erfurt-Tiergarten tvingades Løgstør (på Henss order) att dra tillbaka sitt anbud och be om ursäkt (bilagorna 92 och 93). Vid ett tillfälle hade Tarco enligt Henss uppfattning bjudit under "Europriset" och därför lovats ett projekt (Straubing) som Henss hade gjort anspråk på, varvid verkställande direktören för Henss Rosenheim "reagerade på ett okontrollerat sätt och krävde att jag drog tillbaka vårt anbud" (bilagorna 88 och 89). I andra fall drog Tarco sig faktiskt tillbaka från vissa projekt efter påtryckningar från Henss (Tarcos första artikel 11-svar, s. 4, bilaga 91). Tarco hörde till dem som oftast bröt mot avtalet och hävdar att man gav en falsk bild av de priser man faktiskt offererade. Emellertid kunde Henss (enligt Tarco) alltid avslöja Tarcos verkliga priser och order och i telefonsamtal och vid möten i direktörsklubben anklagade Henss upprepade gånger Tarco för fusk. Henss och ABB förde särskilda listor över projekt där Tarco påstods ha fuskat (bilaga 90).

(76) Den tyska kontaktgruppens möten liksom andra kartellmöten fortsatte ännu långt efter det att kommissionen genomförde sina undersökningar i slutet av juni 1995.

Efter kommissionens undersökningar ansågs det lämpligt att hålla mötena utanför gemenskapen och de flyttades till Zürich. (Enligt Løgstør var det framför allt ABB som tryckte på om att mötena skulle fortsätta.)

Mötena i Zürich fortsatte med samma deltagare som tidigare till den 25 mars 1996, dvs. några dagar efter det att företagen hade erhållit kommissionens begäran om upplysningar enligt artikel 11.

Løgstør (svar på meddelandet om invändningar, s. 51) uppger att ABB i januari föreslog att man skulle inrätta ett permanent sekretariat för den tyska kartellen i Zürich och att ABB:s tyska företag så sent som i maj/juni 1996 ännu kontaktade Løgstør lokala dotterbolag.

ii) Danmark

(77) Den nya danska kontaktgruppen bildades i oktober 1994. Den hade möten ungefär en gång i månaden, vanligen på hotell på Jylland.

Följande företag var medlemmar i gruppen: ABB, Løgstør, Tarco, Starpipe. Isoplus, Pan-Isovit och KWH. (Se Tarcos yttrande, s. 7, ABB:s artikel 11-svar, s. 66, ABB:s kompletterande artikel 11-svar, s. 7).

Tarco uppger att när kontaktgruppen ursprungligen bildades träffades de fyra danska tillverkarna först enskilt, varefter de antingen lät KWH, Isoplus och Pan-Isovit ansluta sig eller gav en av medlemmarna i uppdrag att träffa de tre icke-danska tillverkarna. Senare deltog emellertid alla företagen i den danska kontaktgruppen på jämlik fot. Pan-Isovit uppge