Kommissionens beslut

av den 22 augusti 2002

om den stödordning i form av statliga stöd som Spanien har tillämpat på "Centros de coordinación de Biscaya" - stöd C 48/2001 (f.d. NN 43/2000)

[delgivet med nr K(2002) 3141]

(Endast den spanska texten är giltig)

(Text av betydelse för EES)

(2003/81/EG)

EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION HAR FATTAT DETTA BESLUT

med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, särskilt artikel 88.2 första stycket i detta,

med beaktande av avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet, särskilt artikel 62.1 a i detta,

efter att i enlighet med nämnda artiklar ha gett berörda parter tillfälle att yttra sig och med beaktande av dessa synpunkter(1), och

av följande skäl:

I. FÖRFARANDE

(1) 1997 antog Ekofin-rådet en uppförandekod för företagsbeskattning för att bekämpa skadlig skattekonkurrens(2). Utifrån det åtagande som ingicks genom denna uppförandekod lade kommissionen 1998 fram ett meddelande om tillämpningen av reglerna om statligt stöd på åtgärder som omfattar direkt beskattning av företag(3) (nedan kallat "meddelandet") i vilket man visade sin fasta vilja att tillämpa reglerna strängt och lika. Utifrån detta meddelande inledde eller återupptog kommissionen granskningar i varje enskilt fall av de skatteordningar som gäller i medlemsstaterna.

(2) Därför begärde kommissionen skriftligt den 12 februari 1999 att de spanska myndigheterna skulle informera den om olika åtgärder, bland annat de skatteordningar som är tillämpliga i Baskien och Navarra på "centros de coordinación" (samordningscentrum). Ingen av dessa åtgärder har anmälts till kommissionen. De spanska myndigheterna översände de begärda upplysningarna i en skrivelse av den 21 april 1999.

(3) Genom en skrivelse av den 22 juni 2000 meddelade de spanska myndigheterna kommissionen att skatteordningarna för samordningscentrumen i Alava och Guipúzcoa hade upphävts.

(4) Genom en skrivelse av den 8 maj 2001 meddelade Spanien kommissionen att skatteordningen för samordningscentrumen i Navarra hade upphävts och att den för Biscaya fortfarande gällde men inte hade tillämpats. Enligt den tillgängliga informationen hade inget stöd beviljats enligt skatteordningarna i Alava, Guipúzcoa och Navarra och därför avslutade kommissionen granskningen och begränsade granskningen till skatteordningen för samordningscentrumen i Biscaya som fortfarande var giltig.

(5) Genom en skrivelse av den 11 juli 2001 meddelade kommissionen Spanien sitt beslut om att inleda det förfarande som avses i artikel 88.2 vad gäller samordningscentrumen i Biscaya.

(6) Kommissionens beslut om att inleda förfarandet har offentliggjorts i Europeiska unionens officiella tidning(4). Kommissionen uppmanade berörda parter att inkomma med sina synpunkter på stödet i fråga.

(7) Genom en skrivelse av den 20 november 2001 meddelade de spanska myndigheterna kommissionen att Biscayas provinsstyrelse (Diputación Foral de Vizcaya) hade godkänt ett lagförslag för att upphäva skatteordningen för samordningscentrumen.

(8) Genom skrivelser av den 18 mars 2002 och 8 april 2002 begärde kommissionen ytterligare information från Spanien om upphävandet av skatteordningen för samordningscentrumen och om stödmottagare under denna ordning. Genom en skrivelse av den 25 april 2002 meddelade Spanien kommissionen att man planerade att upphäva skatteordningen för samordningscentrumen definitivt den 30 april 2002 och att den enda stödmottagaren hade avstått från att klassificeras som samordningscentrum. Genom en skrivelse av den 3 juni 2002 bekräftade Spanien att skatteordningen för samordningscentrumen hade upphävts.

II. BESKRIVNING AV STÖDET

(9) I Biscaya har man infört en särskild skatteordning för Centros de dirección, de coordinación y financieros (Centrum för styrning, samordning och finansiella transaktioner). Bestämmelserna rörande denna ordning återfinns i artiklarna 53 och 54 i Norma Foral 3/1996 av den 26 juni om företagsbeskattning och i Decreto Foral 81/1997 av den 10 juni genom vilket förordningen om företagsskatt godkänns.

(10) Ett centrum för styrning, samordning och finansiella transaktioner (nedan kallat "samordningscentrum") är en juridisk person som är företagsskatteskyldig och vars huvuduppgift är förvaltning, styrning, kontroll och centralisering av transaktioner och tjänster för en internationell företagsgrupp, i vilken den utgör en integrerad del.

(11) För att kunna utnyttja skatteordningen för samordningscentrumen i provinsen Biscaya skall företagsgruppen uppfylla följande kriterier:

a) Företagsgruppens sammanslagna egna medel måste överstiga 1250 miljoner spanske pesetas (7,51 miljoner euro).

b) I gruppen skall ingå enheter med säte i minst två andra länder.

c) Minst 25 % av gruppens egna medel skall hänföra sig till enheter som inte har säte i Spanien.

d) Årsomsättningen skall vara minst 8000 miljoner pesetas (48,1 miljoner euro) varav minst 25 % skall gälla operationer som görs i två andra länder.

(12) Dessutom skall ett samordningscentrum

a) ha minst åtta heltidsanställda,

b) uppfylla ett av följande villkor:

i) Aktiekapitalet skall vara minst 250 miljoner pesetas (1,5 miljoner euro) eller de egna medlen skall vara minst 600 miljoner pesetas (3,61 miljoner euro), eller

ii) årsomsättningen skall vara minst 1 miljard pesetas (6,01 miljoner euro). Om centrumet endast har verksamhet som rör styrning och samordning skall beloppen för denna verksamhet vara minst 150 miljoner pesetas (0,902 miljoner euro).

(13) Enligt artikel 54 i Norma Foral 3/1996, kan samordningscentrumen välja mellan två sätt för att beräkna sitt skatteunderlag. Skatteunderlaget kan beräknas på traditionellt vis, det vill säga utifrån skillnaden mellan skattepliktiga inkomster och avdragsgilla kostnader eller enligt en alternativ metod. Enligt denna metod beräknas skatteunderlaget genom ett pålägg av 25 % på de kostnader, exklusive finansiella kostnader, som centrumet har. Sedan tillämpas den allmänna satsen för företagsskatt. Det är den så kallade cost plus-metoden.

(14) För att kunna utnyttja samordningscentrumens skatteordning skall företagen i förväg få tillstånd från skattemyndigheterna, vilket gäller för en period på upp till fem år. Godkännandet sker automatiskt under förutsättning att företaget uppfyller skatteordningens krav och det kan förnyas på begäran av det berörda företaget.

III. ORSAKER TILL ATT FÖRFARANDET INLEDDES

(15) Då kommissionen utvärderade de upplysningar som Spanien lämnat under den inledande bedömningen ansåg den att det faktum att de finansiella kostnaderna inte ingick i beräkningen av stödet vad gällde metoden med de ökade kostnaderna skulle kunna vara en fördel för samordningscentrumen. Den ansåg också att denna förmån beviljades genom statliga medel, påverkade handeln mellan medlemsstaterna och var selektiv. Kommissionen ansåg dessutom att inget av undantagen i artikel 87.2 och 87.3 i fördraget rörande det allmänna förbudet mot statligt stöd var tillämpligt. Därför hyste kommissionen tvivel om huruvida åtgärden var förenlig med den gemensamma marknaden och beslutade följaktligen att inleda det formella granskningsförfarandet.

IV. SYNPUNKTER FRÅN BERÖRDA PARTER

(16) Kommissionen har tagit emot synpunkter från Biscayas provinsstyrelse, vilka sammanfattas i skäl 17-23.

(17) Skatteordningen gällande samordningscentrumen i Biscaya håller på att upphävas.

(18) De skattemässiga åtgärder som har antagits i Biscaya grundar sig på erfarenheter i andra medlemsstater. Lagstiftningen i Biscaya om samordningscentrumen bygger ursprungligen på den belgiska lagstiftning som gällde vid den tidpunkten. Kommissionen har inte vidtagit några åtgärder mot den belgiska lagstiftningen, som omfattade mer än 300 samordningscentrum. De ändringar som gjordes senare i den belgiska skatteordningen gav inte heller upphov till några kommentarer från kommissionen när det gällde om huruvida de var statligt stöd enligt f.d. artikel 92 i fördraget (numera artikel 87). Härav följer att Biscayas provinsstyrelse var övertygad om att den lagstiftning den tänkte utfärda var förenlig med gemenskapsrätten.

(19) Om det hade funnits tvivel före 1996 om hur den belgiska stödordningen skulle betraktas eller om den var förenlig med den gemensamma marknaden, är det rimligt att anta att kommissionen skulle ha vidtagit åtgärder enligt f.d. artikel 93 (numera artikel 88) i fördraget. Det verkar inte galet att dra slutsatsen att, i och med sin tystnad, tog kommissionen ställning enligt rättspraxis i Lorenz-målet(5) och godkände den belgiska stödordningen, antingen för att den inte utgjorde statligt stöd eller för att det var ett skattemässigt stöd som helt tydligt var förenligt med den gemensamma marknaden. Det var först senare som kommissionen meddelade att den belgiska stödordningen inte kunde anses vara statligt stöd.

(20) Denna avsaknad av reservationer från kommissionens sida vad gäller den belgiska stödordningen visar på förekomsten av berättigade förväntningar. När Biscayas provinsstyrelse godkände stödordningen kunde den inte förutse att den bestridda lagstiftningen skulle kunna anses vara statligt stöd och ännu mindre att, efter en inledande bedömning, tvivel skulle kunna uppstå om huruvida den var förenlig med den gemensamma marknaden.

(21) Om kommissionen meddelar att stödordningen till samordningscentrumen i Biscaya utgör ett statligt stöd som inte är förenligt med den gemensamma marknaden, skulle dessa berättigade förväntningar göra det omöjligt för kommissionen att kräva att det stöd som beviljats enligt stödordningen skall återkrävas. På samma sätt kan man peka på berättigade förväntningar hos stödmottagaren vad gäller korrektheten i handlande från Biscayas provinsstyrelse, eftersom den i många år kände till den belgiska stödordningen och också på grund av avsaknaden av invändningar från kommissionen.

(22) Förutom frågan om de berättigade förväntningarna måste man också tillämpa principen om likabehandling. Samtidigt som detta förfarande inleddes om förenlighet med artikel 88.2 i fördraget lade kommissionen fram ett förslag om lämpliga åtgärder enligt artikel 88.1 i fördraget gentemot Belgien vad gällde landets stödordning för samordningscentrum. Detta innebär att kommissionen ansåg att den belgiska stödordningen var ett befintligt stöd.

(23) Eftersom det inte finns några speciella inslag i den belgiska stödordningen jämfört med den i Biscaya som objektivt berättigar att den första anses som befintligt stöd och den andra som nytt stöd bör stödordningarna behandlas på samma sätt av kommissionen. När en stödordning anses som befintligt stöd kan inte kommissionen kräva att stödet återkrävs även om den meddelar att stödet är oförenligt med den gemensamma marknaden. Det skulle vara svårt att förstå hur man kan motivera ett beslut om att återkräva stödet när det gäller stödordningen i Biscaya, eftersom det i grunden rör sig om samma stödordning som den belgiska.

V. SYNPUNKTER FRÅN DE SPANSKA MYNDIGHETERNA

(24) I sina skriftliga synpunkter, i vilka de översände information från Biscayas provinsstyrelse, meddelade de spanska myndigheterna kommissionen att lagstiftning hade utfärdats i Biscaya enligt vilken stödordningen för samordningscentrumen avskaffades. De spanska myndigheterna översände också en kopia av synpunkterna från Biscayas provinsstyrelse, som sammanfattas ovan. Dessutom bekräftade Spanien att, i motsats till vad som sagts i skrivelsen av den 8 maj 2001, hade ett företag förklarats som samordningscentrum före skrivelsens datum enligt ovannämnda stödordning, även om det företaget därefter hade avsagt sig denna klassificering som samordningscentrum den 27 november 2001.

VI. BEDÖMNING AV STÖDET

(25) Efter att ha granskat ståndpunkterna från de spanska myndigheterna och provinsstyrelsen i Biscaya vidhåller kommissionen sin ståndpunkt, enligt skrivelsen om att inleda förfarandet enligt artikel 88.2 i fördraget av den 11 juli 2001 till de spanska myndigheterna(6), nämligen att den berörda stödordningen utgör ett olagligt statligt driftsstöd enligt artikel 87.1 i fördraget.

Statligt stöd

(26) Varken de spanska myndigheterna eller provinsstyrelsen i Biscaya har ifrågasatt kommissionens inledande bedömning enligt vilken stödordningen för samordningscentrum utgör ett statligt stöd enligt artikel 87.1 i fördraget, vilket kommissionen förklarar i sin skrivelse av den 11 juli 2001(7). Kommissionen visade att stödordningen tycktes uppfylla de fyra kumulativa villkoren som skall vara uppfyllda för att en åtgärd skall utgöra statligt stöd. Denna bedömning kan sammanfattas och förtydligas på följande sätt.

(27) Enligt stödordningen för samordningscentrum kan de företag som är godkända enligt den använda sig av en alternativ beräkningsmetod för sina skattskyldigheter. När det gäller internprissättning(8) får skattemyndigheterna tillämpa sådana alternativa metoder för att säkerställa att transaktioner mellan intresseföretag följer principen om de normala marknadsvillkoren. Enligt denna princip skall skattskyldiga vinster som motsvarar transaktioner mellan intresseföretag beskattas på samma sätt som om transaktionerna hade skett mellan parter som inte är intresseföretag enligt normala marknadsvillkor. När det gäller internprissättning är den internationella normen, dvs. principen om att normala marknadsvillkor skall respekteras, vilket fastställs i artikel 9 i OECD-skattekonventionen om räntor och kapital, som utformats utifrån OECD:s riktlinjer för internprissättning från 1995. Eftersom denna analys kräver att man skall ta hänsyn till särskilda fakta och omständigheter rekommenderas inte i OECD:s riktlinjer att man använder sig av fasta marginaler.

(28) Som anges i punkt 9 i meddelandet(9) kan mottagarna ges en fördel genom olika former av skattelättnader för företaget, bland annat genom minskning av beskattningsunderlaget. Stödordningen för samordningscentrumen i Biscaya gör det möjligt för företagen att välja cost plus-metoden för att beräkna skatteunderlaget. Denna metod går ut på att de betalade skatterna minskas eftersom den inte återspeglar den ekonomiska verkligheten bakom transaktionerna. Beroende på företagets verksamhet kan användandet av cost plus-metoden och fasta procenttal leda till en undervärdering av den ekonomiska verkligheten och följaktligen till att lägre skatter betalas än med den traditionella metoden comparable unrelated price (CUP-metoden). Denna risk är särskilt stor när företaget utför transaktioner med stort mervärde. Härav följer att skattemyndigheterna blir skyldiga att se till att den metod för ökade kostnader som tillämpas är lämplig för det företag det rör sig om, eller för den sektor det rör sig om, för att de skatter som betalas skall motsvara de som betalas med CUP-metoden.

(29) Stödordningen för samordningscentrumen i Biscaya gör det möjligt för företagen att utesluta de finansiella kostnaderna när de beräknar skatteunderlaget. Detta gör det ännu troligare att de skatter som företagen betalar blir lägre än med CUP-metoden. Skillnaden blir ännu större om samordningscentrumets huvudsakliga uppgift är att utföra ekonomiska transaktioner. Varken de spanska myndigheterna eller Biscayas provinsstyrelse har lagt fram bevis på att skattenivån vid tillämpning av metoden enligt stödordningen blir samma som med den traditionella metoden. Följaktligen drar kommissionen slutsatsen att genom stödordningen får samordningscentrumen och de grupper som tillhör dem en fördel.

(30) Denna minskning av skatteunderlaget innebär en minskad skatteuppbörd i Biscaya, vilket är samma sak som att statliga medel utnyttjas.

(31) Stödordningen påverkar konkurrensen och handeln mellan medlemsstaterna eftersom de grupper som tillhör samordningscentrumen bör genomföra minst 25 % av sin omsättning i två andra länder. Dessutom är det troligt att de företag som omfattas av stödordningen tillhör sektorer där handeln mellan medlemsstaterna är intensiv. Eftersom dessa gruppers ekonomiska ställning förstärks, snedvrider eller hotar åtgärden att snedvrida handeln mellan medlemsstaterna.

(32) Dessutom är stödordningen selektiv. Endast de företag som uppfyller kriterierna i Norma Foral 3/1996 kan omfattas av stödordningen för samordningscentrum.

(33) Varken de spanska myndigheterna eller provinsstyrelsen i Biscaya har förklarat varför skatteåtgärderna är nödvändiga för att det spanska skattesystemet skall fungera väl och vara effektivt och därför inte utgör ett statligt stöd (punkt 23 i meddelandet(10)).

Förenlighet

(34) Varken de spanska myndigheterna eller provinsstyrelsen i Biscaya har ifrågasatt kommissionens bedömning i dess skrivelse av den 11 juli 2001(11), enligt vilken inget av undantagen i artikel 87.2 och 87.3, enligt vilka stödet kan anses som förenligt med den gemensamma marknaden, är tillämpliga i det aktuella fallet.Kommissionen har alltså ingen orsak att ändra sin bedömning, som sammanfattas i skäl 35-39.

(35) Eftersom stödordningen till samordningscentrumen utgör ett statligt stöd enligt artikel 87.1 i fördraget skall dess förenlighet bedömas i enlighet med undantagen i artikel 87.2 och 87.3 i fördraget.

(36) De undantag som avses i artikel 87.2 - stöd av social karaktär till enskilda konsumenter, stöd för att avhjälpa skador som orsakats av naturkatastrofer eller andra exceptionella händelser och stöd till vissa områden i Förbundsrepubliken Tyskland - är inte tillämpliga i det aktuella fallet.

(37) Inte heller är undantaget i artikel 87.3 - stöd som ges för att främja den ekonomiska utvecklingen i regioner där levnadsstandarden är onormalt låg eller där det råder allvarlig brist på sysselsättning - tillämpligt.

(38) Stödordningen för samordningscentrumen syftar inte heller till att främja genomförandet av viktiga projekt av gemensamt europeiskt intresse eller avhjälpa en allvarlig störning i en medlemsstats ekonomi, i enlighet med artikel 87.3 b. Den är avslutningsvis inte ett stöd för att främja kultur och bevara kulturarvet enligt artikel 87.3 d.

(39) Stödordningen för samordningscentrumen skall bedömas utifrån artikel 87.3 c - stöd för att underlätta utveckling av vissa näringsverksamheter eller vissa regioner - när det inte påverkar handeln i en negativ riktning i en omfattning som strider mot det gemensamma intresset. De skattelättnader som beviljats genom stödordningen för samordningscentrumen är inte kopplade till investeringar, skapandet av sysselsättning eller särskilda projekt. De minskar bara de kostnader som företagen har när de utövar sin verksamhet, och därför bör de anses som ett statligt driftsstöd, vars fördelar upphör när stödet dras tillbaka. Enligt kommissionens praxis anses det inte att denna typ av stöd underlättar viss verksamhet eller vissa ekonomiska regioner.

Berättigade förväntningar

(40) När ett statligt stöd som beviljats olagligen förklaras vara oförenligt med den gemensamma marknaden, krävs normalt att mottagarna skall återbetala stödet. Genom detta återbetalande återställs så långt som möjligt den konkurrensställning som fanns innan stödet beviljades. Emellertid anges i artikel 14.1 i rådets förordning (EG) nr 659/1999 av den 22 mars 1999 om tillämpningsföreskrifter för artikel 93 i EG-fördraget(12) (numera artikel 88) följande: "Kommissionen skall inte återkräva stödet om detta skulle stå i strid med en allmän princip i gemenskapsrätten." I enlighet med domstolens praxis och kommissionens egen beslutspraxis gäller att om kommissionens agerande gett upphov till berättigade förväntningar hos en stödmottagare om att detta stöd är förenligt med gemenskapsrätten, utgör ett återkrav av stödet en överträdelse av en allmän princip i gemenskapsrätten.

(41) I sin dom i målet Van den Bergh & Jurgens(13) konstaterade domstolen följande:

"Av domstolens praxis kan man sluta sig till att möjligheten att hävda principen om skydd av berättigade förväntningar står öppen för alla ekonomiska aktörer vilka genom en gemenskapsinstitution har fått grundade förväntningar. Dessutom, när en försiktig och aktsam ekonomisk aktör kan förutse att en gemenskapsåtgärd antas som kan påverka hans intressen, kan han inte hävda denna princip om åtgärden i fråga antas."

(42) I sitt beslut 2001/168/EKSG av den 31 oktober 2000 om den spanska lagstiftningen om företagsbeskattning(14), påpekade kommissionen likheterna mellan den aktuella spanska stödordningen och en fransk stödordning som den hade godkänt eftersom den inte utgjorde ett stöd i enlighet med artikel 92.1 i EEG-fördraget (artikel 87.1 i EG-fördraget).

(43) I det aktuella fallet drar kommissionen slutsatsen att stödordningen för samordningscentrumen i Biscaya är mycket lik den belgiska stödordning som inrättats genom Arrêté royal nr 187 av den 30 december 1982 om skattebehandling av samordningscentrum. Båda stödordningar gäller för verksamhet som utförs i en och samma grupp och inom båda tillämpas cost plus-metoden för att beräkna skatteunderlaget. I sitt beslut av 2 maj 1984 ansåg kommissionen att denna stödordning inte utgjorde stöd enligt artikel 92.1 i EEG-fördraget (artikel 87.1 i EG-fördraget). Även om ovannämnda beslut sedan inte offentliggjordes, framgår det att kommissionen inte hade gjort invändningar mot den belgiska stödordningen för samordningscentrum både i fjortonde konkurrensrapporten och även i svaret på en parlamentsfråga(15).

(44) I detta sammanhang hävdar kommissionen att dess beslut om den belgiska stödordningen för samordningscentrumen ligger tidigare i tiden jämfört med att stödordningen för samordningscentrumen i Biscaya trädde i kraft. Kommissionen konstaterar också att den enda stödmottagaren blev klassificerad som samordningscentrum innan kommissionens beslut av den 11 juli 2001 om att inleda det formella granskningsförfarandet kom(16). Denna enda stödmottagare avstod från rättigheterna enligt stödordningen innan det aktuella granskningsförfarandet avslutades. Därför är det som framförs av Biscayas provinsstyrelse övertygande, nämligen att både den och stödmottagaren hade berättigade förväntningar som, om stödordningen för samordningscentrumen i Biscaya förklarades oförenlig med den gemensamma marknaden, skulle hindra att kommissionen återkrävde det beviljade stödet. Dessa berättigade förväntningar skyddar de företag som är godkända genom stödordningen innan det formella granskningsförfarandet inleds vad gäller stöd som har beviljats innan förfarandet avslutas.

Likabehandling

(45) Provinsstyrelsen i Biscaya hävdar att stödordningen för samordningscentrumen i Biscaya borde ha varit föremål för ett förslag om lämpliga åtgärder enligt artikel 88.1 i fördraget, eftersom då hade den fått samma behandling som den belgiska stödordningen för samordningscentrum. Emellertid bygger denna argumentation på en presumtion att kommissionen skulle ha en skönsmässig marginal som den inte har. I målet Piaggio(17) angav domstolen att kommissionen inte kunde anse att stödordningen i fråga var ett befintligt stöd eftersom den inte hade anmälts i enlighet med artikel 88.3 i fördraget.

(46) I föreliggande fall anmäldes inte Biscayas lagstiftning genom vilken stödordningen för samordningscentrumen inrättades till kommissionen innan den trädde i kraft. Följaktligen kan inte kommissionen anse att det rör sig om en befintlig stödordning.

VII. SLUTSATS

(47) Kommissionen anser att stödordningen till samordningscentrumen utgör ett statligt stöd enligt artikel 87.1 i fördraget och att inget av undantagen i artikel 87.2 kan tillämpas. Kommissionen anser också att Spanien olagligen har genomfört ovannämnda stödordning i överträdelse mot artikel 88.3 i fördraget. Emellertid konstaterar kommissionen att den 30 april 2002 kungjordes den lagstiftning som var nödvändig för att upphäva stödordningen och att dessa bestämmelser trädde i kraft den 9 maj 2002(18). Kommissionen konstaterar också att det enda företag som var godkänt enligt stödordningen avsade sig sina rättigheter den 27 november 2001. Både de spanska myndigheterna och den enda stödmottagaren hade berättigade förväntningar om att stödordningen inte utgjorde ett statligt stöd. Följaktligen skall kommissionen inte återkräva stödet.

HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.

Artikel 1

Det statliga stöd som Spanien genomfört olagligt i form av en stödordning som inrättats genom tillämpning av artiklarna 53 och 54 i Norma Foral de Vizcaya 3/1996 av den 26 juni 1996 om företagsbeskattning och antagits genom Decreto Foral de Viscaya 81/1997 av den 10 juni 1997 är oförenligt med den gemensamma marknaden.

Artikel 2

Detta beslut riktar sig till Konungariket Spanien.

Utfärdat i Bryssel den 22 augusti 2002.

På kommissionens vägnar

Mario Monti

Ledamot av kommissionen

(1) EGT C 304, 30.10.2001, s. 6.

(2) EGT C 2, 6.1.1998, s. 1.

(3) EGT C 384, 10.12.1998, s. 3.

(4) Se fotnot 1.

(5) Mål 120/73, Lorenz mot Tyskland, Rec. 1973, s. 1471.

(6) Se fotnot 1.

(7) Se fotnot 1.

(8) Internprissättning är de priser som gäller då ett företag överför varor till eller utför tjänster för ett intresseföretag.

(9) Se fotnot 3.

(10) Se fotnot 3.

(11) Se fotnot 1.

(12) EGT L 83, 27.3.1999, s. 1.

(13) Mål C-265/85, Van den Bergh en Jurgens BV mot kommissionen, Rec. 1987, s. 1155, punkt 44.

(14) EGT L 60, 1.3.2001, s. 57.

(15) Skriftlig fråga nr 1735/90 (EGT C 63, 11.3.1991).

(16) Se fotnot 1.

(17) Mål C-295/97, Industrie Aeronautiche e Meccaniche Rinaldo Piaggio SpA mot International Factors Italia SpA (Ifitalia), Dornier Luftfahrt GmbH och Ministero della Difesa, REG 1999, s. I-3735.

(18) Se Norma Foral 42/2002 av den 30 april 2002. (Boletín Oficial de Vizcaya, nr 87, 9 maj 2002).