KOMMISSIONENS FÖRSTA DIREKTIV av den 26 juli 1979 om fastställande av gemenskapens analysmetoder för undersökning av vissa sockerarter som är avsedda för livsmedel (79/796/EEG)

EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION HAR ANTAGIT DETTA DIREKTIV

med beaktande av Fördraget om uppprättandet av Europeiska ekonomiska gemenskapen,

med beaktande av rådets direktiv 73/437/EEG av den 11 december 1973 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om vissa sockersorter avsedda som livsmedel(1), särskilt artikel 11 i detta, och

med beaktande av följande:

Enligt artikel 11 i direktivet skall sammansättningen av vissa sockerarter kontrolleras genom analysmetoder som fastställs inom gemenskapen.

Det är önskvärt att fastställa en första serie metoder för vilka undersökningar har avslutats.

Metoden för bestämning av färgtyp för socker eller vitt socker och för extravitt socker, metoden för mätning av aska via den specifika ledningsförmågan i extravitt socker, sockerlösning, invertsockerlösning och invertsockersirap samt metoden för bestämning av färgen i lösningar av extravitt socker och sockerlösning har fastställts i bilagan till direktiv 73/437/EEG.

I väntan på att ytterligare metoder för bestämning av reducerande sockerarter skall utarbetas inom gemenskapen bör medlemsstaterna få välja att fortsätta tillåta att Lane och Eynonmetoden (metod 7 och 8 i bilaga 2, 3.3 och 3.4) används i stället för Luff-Schoorlmetoden (metod 6 i bilaga 2, 3.3 och 3.4).

Analysmetoderna enligt detta direktiv har tillstyrkts av Ständiga livsmedelskommittén.

HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.

Artikel 1

1. Medlemsstaterna skall kräva att de analyser som är nödvändiga för kontroll av de kriterier som anges i bilaga 1, utförs enligt de metoder som beskrivs i bilaga 2 till detta direktiv.

2. Utan att det påverkar tillämpningen av andra stycket skall Luff-Schoorlmetoden (bilaga 2, metod 6) användas för att bestämma reducerande socker i följande sockerarter:

- sockerlösning

- vit sockerlösning

- invertsockerlösning

- vit invertsockerlösning

- invertsockersirap

- stärkelsesirap

- torkad stärkelsesirap

- glukosmonohydrat

- vattenfri glukos.

Medlemsstaterna får dock kräva att Lane och Eynonmetoden (bilaga 2, metod 7 och/eller 8 allt efter behov) används inom deras eget territorium för bestämning av reducerande socker i en eller flera av de angivna sockerarterna.

3. En medlemsstat som utnyttjar rättigheten enligt punkt 2 andra stycket skall genast underrätta kommissionen och övriga medlemsstater om detta.

Artikel 2

Medlemsstaterna skall sätta i kraft de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa detta direktiv inom 18 månader efter dagen för anmälan och skall genast underrätta kommissionen om detta.

Artikel 3

Detta direktiv riktar sig till medlemsstaterna.

Utfärdat i Bryssel, den 26 juli 1979.

På kommissionens vägnar

Étienne DAVIGNON

Ledamot av kommissionen

(1) EGT nr L 356, 27.12.1973, s. 71.

BILAGA 1

TILLÄMPNINGSOMRÅDE FÖR GEMENSKAPENS METODER FÖR ANALYS AV VISST SOCKER SOM ÄR AVSETT SOM LIVSMEDEL

I. Bestämning av förlusten av massa vid torkning av

- halvvitt socker

- socker eller vitt socker (med metod 1, bilaga 2)

- extravitt socker

II. Bestämning av torrsubstansen i

II.1 - stärkelsesirap

- torkad stärkelsesirap (med metod 2, bilaga 2)

- glukosmonohydrat

- vattenfri glukos

II.2 - sockerlösning eller vit sockerlösning

- invertsockerlösning eller vit invert- sockerlösning (med metod 3, bilaga 2)

- invertsockersirap eller vit invertsockersirap

III. Mätning av reducerande sockerarter i

III.1 - halvvitt socker (med metod 4, bilaga 2)

III.2 - socker eller vitt socker (med metod 5, bilaga 2)

- extravitt socker

III.3 - sockerlösning

- vit sockerlösning

- invertsockerlösning (med metod 6 eller 7, bilaga 2)

- vit invertsockerlösning

- invertsockersirap

- vit invertsockersirap

III.4 - stärkelsesirap

- torkad stärkelsesirap (med metod 6 eller 8, bilaga 2)

- glukosmonohydrat

- vattenfri glukos

IV. Bestämning av sulfataska i

- stärkelsesirap

- torkad stärkelsesirap (med metod 9, bilaga 2)

- glukosmonohydrat

- vattenfri glukos

V. Bestämning av polarisation av:

- halvvitt socker

- socker eller vitt socker (med metod 10, bilaga )

- extravitt socker

BILAGA 2

ANALYSMETODER FÖR KONTROLL AV SAMMANSÄTTNINGEN AV VISST SOCKER SOM ÄR AVSETT SOM LIVSMEDEL

INLEDNING

1. Beredning av analysprov

Blanda omsorgsfullt det prov som har lämnats till laboratoriet.

Avskilj ett delprov på minst 200 g och överför detta omedelbart till en ren, torr och fukttät behållare med lufttät förslutning.

2. Reagensmedel och apparatur

Beskrivningen av apparaturen omfattar bara specialinstrument och specialapparatur eller sådant som kräver speciella standarder.

Med vatten avses destillerat vatten eller avjoniserat vatten av minst motsvarande renhet.

Om inte annat anges skall alla reagensmedel vara av sådan kvalitet att de lämpar sig för analytiskt bruk.

Med reagenslösning utan närmare bestämning avses en vattenbaserad lösning.

3. Redovisning av resultat

Resultatet i den officiella analysrapporten skall utgöra medelvärdet av minst två likadant utförda bestämningar.

Om inte annat anges skall resultaten uttryckas i procent av massan av det prov som ursprungligen lämnats till laboratoriet.

Antalet signifikanta siffror i det på detta sätt uttryckta resultatet skall bestämmas av metodens noggrannhet.

METOD 1 BESTÄMNING AV FÖRLUSTEN AV MASSA VID TORKNING

1. Räckvidd och användningsområde

Metoden bestämmer förlusten av massa vid torkning av

- halvvitt socker

- socker eller vitt socker

- extravitt socker.

2. Definition

Förlusten av massa vid torkning: värdet av den massa som går förlorad vid torkning med angiven metod.

3. Princip

Förlusten av massa vid torkning bestäms genom torkning vid en temperatur av 103 ± 2 °C.

4. Apparatur

4.1 Analysvåg med en noggrannhet av 0,1 mg.

4.2 Ugn med lämplig ventilation, som är termostatreglerad och som kan hålla temperaturen stabil vid 103 ± 2 °C.

4.3 Vågskål av metall, flatbottnad, som inte angrips av proven och som tål förhållandena vid undersökningen, diameter minst 100 mm, djup minst 30 mm.

4.4 Torkapparat med nyaktiverad kiselgel eller likvärdigt torkmedel med fukthaltsindikator.

5. Förfarande

OBS! De arbetsmoment som beskrivs i avsnitt 5.3 P5.7 måste utföras omedelbart sedan provbehållaren öppnats.

5.1 Torka skålen (4.3) till konstant vikt i ugnen (4.2) vid 103 ± 2 °C.

5.2 Låt skålen svalna i torkapparaten (4.4) i minst 30 P35 minuter och väg därefter med en noggrannhet av 0,1 mg.

5.3 Väg upp 20 P30 g av provet i skålen med en noggrannhet av 0,1 mg.

5.4 Ställ skålen i ugnen (4.2) vid 103 ± 2 °C i tre timmar.

5.5 Låt skålen svalna i en torkapparat (4.4) och väg med en noggrannhet av 0,1 mg.

5.6 Ställ tillbaka skålen i ugnen vid 103 ± 2 °C i 30 minuter.

Låt skålen svalna i torkapparaten (4.4) och väg med en noggrannhet av 0,1 mg. Upprepa behandlingen om skillnaden mellan de båda vägningarna är större än 1 mg. Skulle massan ha ökat, skall det lägsta noterade värdet användas i beräkningen.

5.7 Den sammanlagda torktiden får inte överskrida fyra timmar.

6. Redovisning av resultaten

6.1 Formel och beräkningsmetod

Den massa som förloras vid torkningen, uttryckt i viktprocent av provet, beräknas med följande formel:

>NUM>(m0 Pm1)

>DEN>m°

× 100

där

m0 är provets ursprungliga massa i gram,

m1 är provets massa i gram efter torkningen.

6.2 Repeterbarhet

De båda bestämningarna skall utföras samtidigt eller i snabb följd på samma prov, av samma person och under samma förhållanden, och skillnaden mellan resultaten får då vara högst 0,02 g per 100 g prov.

METOD 2 BESTÄMNING AV TORRSUBSTANSEN

Bestämning med vakuumugn

1. Räckvidd och användningsområde

Med denna metod bestäms torrsubstanshalten i

- stärkelsesirap

- torkad stärkelsesirap

- glukosmonohydrat

- vattenfri glukos.

2. Definition

Torrsubstanshalt: mängden torrsubstans bestämd med angiven metod.

3. Princip

Torrsubstansen bestäms vid en temperatur av 70 ¹ 1 °C med hjälp av vakuumugn och vid ett tryck av högst 3,3 kPa (34 mbar). I fråga om stärkelsesirap eller torkad stärkelsesirap bereds proven före torkningen med en blandning av vatten och kiselgur.

4. Reagensmedel

4.1 Kiselgur: placeras i en Buchner-tratt och renas genom upprepade sköljningar med utspädd saltsyra (1 ml koncentrerad saltsyra, densitet vid 20 °C = 1,19 g ml, per liter vatten). Behandlingen är färdig när sköljvätskan förblir definitivt sur. Skölj med vatten tills pH-värdet i det filtrerade vattnet är högre än 4. Torka i ugn vid 103 ± 2 °C och förvara i lufttät behållare.

5. Apparatur

5.1 Vakuumtorkugn som är absolut tät, termostatreglerad och försedd med termometer och vakuummanometer. Ugnen måste vara konstruerad på sådant sätt att värmen snabbt överförs till vågskålarna som står på hyllorna.

5.2 Lufttorkningsanordning bestående av en glaskolonn fylld med nyaktiverad kiselgel eller ett likvärdigt torkmedel med fukthaltsindikator. Kolonnen är monterad i serie med en gastvättare som innehåller koncentrerad svavelsyra och är ansluten till ugnens luftintag.

5.3 Vakuumpump som kan hålla ett konstant tryck av 3,3 kPa (34 mbar) eller lägre i ugnen.

5.4 Vågskål av metall, som är flatbottnad, och inte angrips av proven och i övrigt tål förhållandena vid testerna, diameter minst 100 mm, djup minst 30 mm.

5.5 Glasstav av sådan längd att den inte kan falla ned helt i behållaren.

5.6 Torkapparat som innehåller nyaktiverad torr kiselgel eller ett likvärdigt torkmedel med fukthaltsindikator.

5.7 Analysvåg med en noggrannhet av 0,1 mg.

6. Förfarande

6.1 Häll ca 30 g kiselgur (4.1) i vågskålen (5.4) som skall vara försedd med en glasstav (5.5). Placera alltsammans i ugnen (5.1) vid 70 ± 1 °C och sänk trycket till 3,3 kPa (34 mbar) eller lägre.

Låt torka i minst fem timmar medan en långsam luftström leds in i ugnen genom lufttorkningsanordningen. Kontrollera trycket då och då och korrigera om så behövs.

6.2 Återställ atmosfäriskt tryck i ugnen genom att försiktigt öka inströmningen av torr luft. Placera omedelbart skålen tillsammans med glasstaven i torkapparaten (5.6). Låt svalna och väg sedan.

6.3 Väg med en noggrannhet av 1 mg upp ca 10 gram av provet, som skall analyseras i en 100 ml-bägare.

6.4 Späd provet med 10 ml varmt vatten och häll kvantitativt över hela lösningen i vågskålen med hjälp av glasstaven (5.5).

6.5 Ställ skålen med provet och glasstaven i ugnen och sänk trycket till 3,3 kPa (34 mbar) eller lägre. Torka vid 70 ± 1 °C och låt en långsam luftström passera genom ugnen.

Torkningen bör pågå i 20 timmar, och det mesta av vätskeförlusten bör ha skett vid första dagens slut. Vakuumpumpen måste arbeta vid ett i förväg inställt tryck. Låt en långsam ström av torr luft passera in i ugnen för att hålla kvar trycket vid ca 3,3 kPa (34 mbar) eller lägre under natten.

6.6 Återställ atmosfäriskt tryck i ugnen genom att försiktigt öka inströmningen av torrluft. Placera omedelbart vågskålen med innehåll i torkapparaten. Låt svalna och väg sedan med en noggrannhet av 1 mg.

6.7 Fortsätt torkningen (6.5) i ytterligare fyra timmar. Återställ atmosfäriskt tryck i ugnen och placera därefter omedelbart skålen i torkapparaten. Låt svalna och väg sedan. Undersök om konstant massa har uppnåtts. Resultatet anses tillfredsställande om skillnaden mellan två vägningar av samma skål inte är mer än 2 mg. Är skillnaden större, upprepa arbetsmoment 6.7.

6.8 För bestämning av torrsubstansen i prover av vattenfri glukos eller glukosmonohydrat behöver man inte använda kiselgur och vatten.

7. Redovisning av resultat

7.1 Formel och beräkningsmetod

Torrsubstanshalten uttryckt i procent av provets massa erhålls genom

(m1 Pm2) × >NUM>100

>DEN>m0

där m0 = provets ursprungliga massa i gram,

m1 = massan i gram av vågskålen plus kiselgur, glasstav och resterande prov efter torkning,

m2 = massan i gram av vågskålen plus kiselgur och glasstav.

7.2 Repeterbarhet

De båda bestämningarna skall utföras samtidigt eller i snabb följd på samma prov, av samma person och under samma förhållanden, och skillnaden mellan resultaten får då vara högst 0,12 g per 100 g prov.

METOD 3 BESTÄMNING AV DEN TOTALA TORRSUBSTANSEN

(Refraktometrisk metod)

1. Räckvidd och tillämpningsområde

Med denna metod bestäms torrsubstanshalten i

- sockerlösning

- vit sockerlösning

- invertsockerlösning

- vit invertsockerlösning

- invertsockersirap

- vit invertsockersirap.

2. Definition

Torrsubstanshalt: mängden torrsubstans bestämd med angiven metod.

3. Princip

Brytningsindex för ett prov bestäms vid 20 °C och omvandlas till torrsubstanshalt med hjälp av bifogade referenstabeller som visar koncentrationen som en funktion av brytningsindexet.

4. Apparatur

4.1 Refraktometer med fyra decimalers noggrannhet, försedd med termometer och cirkulationspump för vatten samt ansluten till ett vattenbad vars temperatur regleras med termostat till 20 ± 0,5 °C.

4.2 Ljuskälla bestående av en natriumlampa.

5. Förfarande

5.1 Om provet innehåller kristaller, lös upp dessa genom att späda provet i förhållandet 1:1 (m/m).

5.2 Mät brytningsindex hos provet vid 20 °C i refraktometern (4.1.).

6. Redovisning och beräkning av resultat

6.1 Beräkna torrsubstanshalten med hjälp av brytningsindexen för sackaros vid 20 °C i tabellen och korrigera förekomsten av invertsockerarter genom att för varje procent av invertsocker i det analyserade provet lägga 0,022 till det resultat som erhållits från tabellerna.

6.2 Om provet spätts ut till 1:1 (m/m) med vatten skall den beräknade torrsubstanshalten multipliceras med två.

6.3 Repeterbarhet

De båda bestämningarna skall utföras samtidigt eller i snabb följd på samma prov, av samma person och under samma förhållanden och skillnaden mellan resultaten får då vara högst 0,2 g torrsubstans per 100 g prov.

>Plats för tabell>

METOD 4 BESTÄMNING AV REDUCERANDE SOCKERARTER UTTRYCKTA SOM INVERTSOCKER

(Berlininstitutets metod)

1. Räckvidd och tillämpningsområde

Metoden bestämmer halten reducerande sockerarter uttryckt som invertsocker i halvvitt socker.

2. Definitioner

Reducerande sockerarter uttryckta som invertsocker: halten reducerande sockerarter bestämd med angiven metod.

3. Princip

Provlösningen som innehåller reducerande sockerarter används för att reducera en lösning av koppar(II)komplex. Den koppar(I)oxid som bildas oxideras sedan med standardjodlösning och det som blir över av detta bestäms genom återtitrering med standardiserad natriumtiosulfatlösning.

4. Reagensmedel

4.1 Koppar(II)lösning (Müllers lösning).

4.1.1 Lös 35 g koppar(II)sulfat, pentahydrat (CuSO4 7 5H2O) i 400 ml kokande vatten. Låt svalna.

4.1.2 Lös 173 g natriumkaliumtartrattetrahydrat (rochellesalt eller seignettesalt, KNaC4H4O6 7 4H2O) och 68 g vattenfritt natriumkarbonat i 500 ml kokande vatten. Låt svalna.

4.1.3 Häll båda lösningarna (4.1.1 och 4.1.2) i en 1 liters mätkolv och fyll på vatten till full volym. Tillsätt 2 g aktivt kol, skaka om, låt lösningen stå i flera timmar och filtrera genom tjockt pappersfilter eller membranfilter.

Om små mängder koppar(I)oxid bildas under förvaring, bör lösningen filtreras på nytt.

4.2 Ättiksyralösning 5 mol/liter.

4.3 Jodlösning 0,01665 mol/liter (dvs 0,0333 N, 4,2258 g/liter).

4.4 Natriumtiosulfatlösning 0,0333 mol/liter.

4.5 Stärkelselösning: i en liter kokande vatten tillsätts en blandning av 5 g lättlöslig stärkelse uppslammad i 30 ml vatten. Låt koka i tre minuter och lämna lösningen att svalna, varefter, om så behövs, 10 mg kvicksilver(II)jodid tillsätts som konserveringsmedel.

5. Apparatur

5.1 Erlenmeyerkolv, 300 ml, precisionsbyretter och pipetter.

5.2 Vattenbad, kokande.

6. Förfarande

6.1 Väg upp en del av provet (högst 10 g) som får innehålla högst 30 mg invertsocker i en 300 ml Erlenmeyerkolv och lös detta i 100 ml vatten.

För med pipett över 10 ml koppar(II)lösning (4.1) till kolven med provlösningen. Blanda innehållet genom omskakning av kolven och värm den sedan i det kokande vattenbadet (5.2) i exakt 10 minuter.

Vattenbadets nivå skall vara minst 20 mm ovanför lösningen i Erlenmeyerkolven. Kyl kolven snabbt i kallt, rinnande vatten. Under kylningen får lösningen inte omskakas, eftersom atmosfärens syre i så fall kan reoxidera en del av den utfällda koppar(I)oxiden.

Tillsätt 5 ml av ättiksyralösningen 5 mol/liter (4.2) med pipett utan att skaka och tillsätt genast därefter från byrett ett överskott på 20 P40 ml av jodlösningen 0,01665 mol/liter (4.3).

Rör om så att kopparutfällningen löses upp. Titrera överskottet av jod mot natriumtiosulfatlösningen 0,0333 mol/liter (4.4) med stärkelselösningen (4.5) som indikator. Indikatorn tillsätts mot slutet av titreringen.

6.2 Gör ett blindprov med vatten. Ett sådant prov skall utföras med varje ny koppar(II)lösning (4.4). Titreringen får inte överstiga 0,1 ml.

6.3 Gör därefter ett kontrollprov med sockerlösningen utan värme. Låt den stå i rumstemperatur i 10 minuter så att eventuellt förekommande reduktionsmedel som svaveldioxid hinner reagera.

7. Redovisning av resultaten

7.1 Formel och beräkningsmetod

Den använda volymen jod = antal ml, 0,01665 mol/liter jod, korrigeras genom att det antal ml, 0,0333 mol/liter natriumtiosulfat som använts vid titreringen dras ifrån.

Volymen (i ml) använd 0,01665 ml/liter jod korrigeras genom att minskas med

7.1.1 den mängd i ml som förbrukats i det med vatten utförda blindprovet (6.2),

7.1.2 det antal ml som använts i det kalla provet med sockerlösningen (6.3),

7.1.3 2,0 ml för varje 10 g sackaros som finns i den lika stora mängd som har använts, eller en proportionell mängd, om provet innehåller mindre än 10 g sackaros (korrigering för sackaros).

Varje ml jodlösning (4.3), som har reagerat, motsvarar efter dessa korrigeringar 1 mg invertsocker.

Invertsockerhalten i procent av provet erhålls med följande formel:

>NUM>V1

>DEN>10 × m0

där V1 = antalet ml jodlösning (4.3) efter korrigering,

m0 = det använda provets massa i gram.

7.2 Repeterbarhet

De båda bestämningarna skall utföras samtidigt eller i snabb följd på samma prov, av samma person och under samma förhållanden och skillnaden mellan resultaten får då vara högst 0,02 g per 100 g prov.

METOD 5 BESTÄMNING AV REDUCERANDE SOCKERARTER UTTRYCKTA SOM INVERTSOCKER

(Knight och Allens metod)

1. Räckvidd och tillämpningsområde

Metoden bestämmer halten reducerande sockerarter uttryckt som invertsocker i

- socker eller vitt socker

- extravitt socker.

2. Definition

Reducerande sockerarter uttryckta som invertsocker: halten reducerande sockerarter bestämd med angiven metod.

3. Princip

Koppar(II)lösning används som reagensmedel och tillsätts provlösningen i överskott och reduceras, varefter den oreducerade satsen återtitreras med EDTA-lösning.

4. Reagensmedel

4.1 Etylendiamintetraättiksyralösning (dinatriumsalt) (EDTA) 0,0025 mol/liter: lös 0,930 g EDTA i vatten och fyll på vatten till 1 liter.

4.2 Murexidindikatorlösning: tillsätt 0,25 g murexid till 50 ml vatten och blanda med 20 ml av en lösning som består av 0,2 g metylenblått i 100 ml vatten.

4.3 Alkaliskt kopparreagensmedel: lös 25 g vattenfritt natriumkarbonat och 25 g kaliumnatriumtartrattetrahydrat i ca 600 ml vatten som innehåller 40 ml 1,0 mol/liter natriumhydroxid. Lös 6,0 g koppar(II)sulfatpentahydrat (CuSO4 7 5H2O) i ca 100 ml vatten och häll detta i tartratlösningen. Späd med vatten till 1 liter.

OBS! Lösningen har begränsad livslängd (en vecka).

4.4 Invertsockerlösning av standardtyp: lös 23,75 g rent rörsocker (4.5) i ca 120 ml vatten i en 250 ml-mätkolv, tillsätt 9 ml saltsyra æ = 1,16 och låt det stå i rumstemperatur i åtta dagar. Fyll på vatten till 250 ml lösning och kontrollera med polarimeter eller sockermätare i 200 mm-rör att hydrolysen är avslutad. Resultatet bör vara P11,80° ± 0,05 °S (se 8. Anmärkning). Överför med pipett 200 ml av denna lösning till en mätkolv för 2000 ml. Späd med vatten och tillsätt under omskakning (för att undvika en för stor lokal baskoncentration) 71,4 ml natriumhydroxidlösning (1 mol/liter) i vilken 4 g bensoesyra lösts upp. Fyll på vatten till 2000 ml för att få en invertsockerlösning av 1 g/100 ml. Denna bör ha ett pH-värde omkring 3.

Denna stabila förrådslösning bör inte spädas förrän omedelbart före användningen.

4.5 Rent sackaros: prov av rent rörsocker med en invertsockerhalt av högst 0,001 g/100 g.

5. Apparatur

5.1 Provrör, 150 × 20 mm.

5.2 Vitt porslinsfat.

5.3 Analysvåg med en noggrannhet av 0,1 mg.

6. Förfarande

6.1 Lös 5 g sockerprov i 5 ml kallt vatten i provröret (5.1). Tillsätt 2,0 ml kopparreagens (4.3) och blanda. Håll röret nedsänkt i kokande vattenbad i fem minuter och kyl därefter i kallt vatten.

6.2 Häll kvantitativt över hela lösningen från provröret till det vita porslinsfatet (5.2) med så lite vatten som möjligt, tillsätt tre droppar av indikatorn (4.2) och titrera med EDTA-lösning (4.1). V0 är antalet ml EDTA som används för titreringen.

Omedelbart före slutpunkten ändrar lösningen färg från grönt över grått till purpur när titreringen är färdig. Purpurfärgen försvinner långsamt på grund av oxidering från koppar(I)oxid till kopppar(II)oxid, med en hastighet som beror på hur stor koncentrationen är av kvarvarande reducerad koppar. Titreringen skall därför nå sin slutpunkt tämligen snabbt.

6.3 Gör ett kalibreringsdiagram genom att addera kända mängder invertsocker (som lösning enligt 4.4 med rätt utspädning) till 5 g rent sackaros (4.5) och tillsätta så mycket kallt vatten att den tillsatta lösningen uppgår till totalt 5 ml. Rita in titreringsvolymerna (i ml) mot det procenttal av invertsocker som adderats till ovannämnda 5 g sackaros, varvid diagrammet skall bilda en rät linje från 0,001 till 0,019 g/100 g invertsocker/100 g prov.

7. Redovisning av resultat

7.1 Beräkningsmetod

Avläs på kalibreringskurvan det procenttal för invertsocker som motsvarar det värde V0 ml EDTA som bestämdes när provet analyserades.

7.2 När analysprovet väntas innehålla en högre koncentration invertsocker än 0,017 g/100 g prov, måste storleken på det prov som tas enligt förfarande (6.1) minskas i motsvarande grad medan analysprovet ökas till 5 g med rent sackaros (4.5).

7.3 Repeterbarhet

De båda bestämningarna skall utföras samtidigt eller i snabb följd på samma prov, av samma person och under samma förhållanden och skillnaden mellan resultaten får då vara högst 0,005 g per 100 g prov.

8. Anmärkning

Dividera med 2,889 för att omvandla °S till polarimetriska cirkelgrader (200 mm precisionsrör, natriumlampa som ljuskälla, installation i ett rum där temperaturen kan hållas konstant nära 20 °C).

METOD 6 BESTÄMNING AV REDUCERANDE SOCKERARTER UTTRYCKTA SOM INVERTSOCKER ELLER DEXTROSEKVIVALENT

(Luff-Schoorl-metoden)

1. Räckvidd och tillämpningsområde

Metoden bestämmer följande:

1.1 Halten reducerande sockerarter uttryckta som invertsocker i

- sockerlösning

- vit sockerlösning

- invertsockerlösning

- vit invertsockerlösning

- invertsockersirap

- vit invertsockersirap.

1.2 Halten reducerande socker, uttryckt och beräknad (på torrsubstansen) som dextrosekvivalent i

- stärkelsesirap

- torkad stärkelsesirap.

1.3 Halten reducerande socker, uttryckt som D-glukos i

- glukosmonohydrat

- vattenfri glukos.

2. Definition

Reducerande sockerarter uttryckta som invertsockerarter, D-glukos eller dextrosekvivalent: halten reducerande sockerarter uttryckt eller beräknad som invertsocker, D-glukos eller dextrosekvivalent enligt bestämning med angiven metod.

3. Princip

De reducerande sockerarterna i provet (om så behövs behandlade med klarmedel, värms upp till kokpunkten under standardiserade förhållanden med en koppar(II)lösning som delvis reducerats till koppar(I). Överskottet av koppar(II) bestäms efteråt jodometriskt.

4. Reagensmedel

4.1 Carrez lösning I: lös 21,95 g zinkacetatdihydrat [Zn(CH3COO)22H2O] eller 24 g zinkacetattrihydrat [Zn(CH3COO)23H2O] och 3 ml isättika i vatten och fyll på vatten till 100 ml.

4.2 Carrez lösning II: lös 10,6 g kaliumhexacyanoferrat(II)trihydrat (K4[Fe(CN)6] 7 3H2O) i vatten och fyll på vatten till 100 ml.

4.3 Luff-Schoorl reagensmedel: gör i ordning följande lösningar:

4.3.1 Koppar(II)sulfatlösning: lös 25 g järnfri koppar(II)sulfatpentahydrat (CuSO45H2O) i 100 ml vatten.

4.3.2 Citronsyralösning: lös 50 g citronsyramonohydrat (C6H8O7 7 H2O) i 50 ml vatten.

4.3.3 Natriumkarbonatlösning: lös 143,8 g vattenfritt natriumkarbonat i ca 300 ml varmt vatten och låt svalna.

4.3.4 Blanda citronsyralösningen (4.3.2) med natriumkarbonatlösningen (4.3.3) i en 1 liters mätkolv under försiktig omskakning. Skaka tills skumbildningen upphör och tillsätt sedan koppar(II)sulfatlösningen (4.3.1) och fyll på vatten till 1000 ml. Låt lösningen stå över natten och filtrera sedan om så behövs. Kontrollera molariteten hos det på detta sätt erhållna reagenset med den metod som beskrivs i 6.1 (Cu 0,1 mol/liter, Na2CO3 1 mol/liter).

4.4 Natriumtiosulfatlösning, 0,1 mol/liter.

4.5 Stärkelselösning: tillsätt 5 g lättlöslig stärkelse uppslammad i 30 ml vatten till en liter kokande vatten. Låt koka i tre minuter, låt svalna och tillsätt, om så behövs, 10 mg kvicksilver(II)jodid som konserveringsmedel.

4.6 Svavelsyra, 3 mol/liter.

4.7 Kaliumjodidlösning, 30% (m/v).

4.8 Pimpstensgranulat, kokta i saltsyra, varefter all syra sköljts bort och granulaten fått torka.

4.9 Isopentanol.

4.10 Natriumhydroxid, 0,1 mol/liter.

4.11 Saltsyra, 0,1 mol/liter.

4.12 Fenolftaleinlösning, 1% (m/v) i etanol.

5. Apparatur

5.1 Erlenmeyerkolv, 300 ml, försedd med återloppskondensor.

5.2 Stoppur.

6. Förfarande

6.1 Standardisering av Luff-Schoorl-reagenset (4.3)

6.1.1 Tillsätt 3 g kaliumjodid och 25 ml svavelsyra, 3 mol/liter, (4.6) till 25 ml Luff-Schoorl-reagens.

Titrera med natriumtiosulfat 0,1 mol/liter (4.4) och tillsätt mot slutet stärkelselösning (4.5) som indikator. Om den använda mängden natriumtiosulfat, 0,1/mol liter, är mindre än 25 ml, måste ny reagenslösning framställas.

6.1.2 För över 10 ml av reagenset med pipett till en 100 ml mätkolv och fyll på vatten till volym. För över med pipett 10 ml av det utspädda reagenset i 25 ml saltsyra, 0,1 mol/liter, (4.11) i en Erlenmeyerkolv och värm i en timme i kokande vattenbad. Låt svalna och fyll på med nykokt vatten till ursprunglig volym och titrera med natriumhydroxid (4.10) med fenolftalein (4.12) som indikator.

Den använda mängden natriumhydroxid, 0,1 mol/liter, (4.10) måste vara mellan 5,5 och 6,5 ml.

6.1.3 Titrera 10 ml av det utspädda reagenset (6.1.2) med saltsyra, 0,1 mol/liter, (4.11) med fenolftalein (4.12) som indikator. Slutpunkten kännetecknas av att den violetta färgen försvinner.

Den använda mängden saltsyra, 0,1 mol/liter, (4.11) måste ligga mellan 6,0 och 7,5 ml.

6.1.4 Luff-Schoorl-reagensets pH måste vid 20 °C vara mellan 9,3 och 9,4.

6.2 Beredning av lösningen

6.2.1 5 g av provet vägs upp med en noggrannhet av 1 mg och överförs kvantitativt till en 250 ml-mätkolv med 200 ml vatten. Gör om så behövs vätskan klar genom att tillsätta 5 ml av Carrez lösning I (4.1) och därefter 5 ml av Carrez lösning II (4.2). Blanda efter varje tillsättning. Fyll på vatten till 250 ml. Blanda ordentligt. Filtrera om så behövs.

6.2.2 Späd lösningen (6.2.1) så att 25 ml av lösningen innehåller minst 15 mg och högst 60 mg reducerande sockerarter uttryckta som glukos.

6.3 Titrering med Luff-Schoorlmetoden

För över 25 ml av Luff-Schoorlreagenset (4.3) med pipett till en 300 ml Erlenmeyerkolv (5.1). Överför 25 ml av sockerlösningen (6.2.2) med pipett till kolven och lägg i två pimpstensgranulat (4.8). Anslut en återloppskylare till kolven (5.1) och placera omedelbart apparaten på asbestnät över en bunsenlåga. I vävens asbestdel skall det finnas ett utskuret hål med en diameter som är lika stor som kolvens botten. Värm upp vätskan till kokpunkten under två minuter och låt den sjuda sakta i exakt 10 minuter. Kyl genast i kallt vatten och titrera efter fem minuter på följande sätt:

Tillsätt 10 ml kaliumjodidlösning (4.7) och därefter försiktigt (på grund av risken för skumbildning) 25 ml svavelsyra, 3 mol/liter, (4.6). Titrera med natriumtiosulfatlösning, 0,1 mol/liter, (4.4) tills lösningen är i det närmaste färglös och tillsätt då ett par ml stärkelselösning (4.5) som indikator samt fortsätt titreringen tills den blå färgen försvinner.

Gör ett kontrollprov med 25 ml vatten i stället för 25 ml sockerlösning (6.2.2).

7. Redovisning av resultat

7.1 Formel och beräkningsmetod

Leta i tabellen under 8 fram (interpolera om så behövs) den vikt av glukos eller invertsocker i mg som motsvarar skillnaden mellan de två titreringsresultaten uttryckt i ml natriumtiosulfat, 0,1 mol/liter.

Ange resultatet som invertsocker eller D-glukos i viktprocent (m/m) av torrsubstansen.

7.2 Repeterbarhet

Skillnaden mellan resultaten av två titreringar som har utförts samtidigt eller i snabb följd på samma prov av samma person, under samma förhållanden, får inte överstiga 0,2 ml.

8. Anmärkning

För att minska skumbildningen får en liten mängd isopentanol (4.9) tillsättas innan vätskan surgöres med svavelsyran.

>Plats för tabell>

METOD 7 BESTÄMNING AV REDUCERANDE SOCKERARTER UTTRYCKTA SOM INVERTSOCKER

(Lane och Eynon, modifiering av konstant volym)

1.Räckvidd och tillämpningsområde

Metoden bestämmer reducerande sockerarter, uttryckta som invertsocker, i

- sockerlösning

- vit sockerlösning

- invertsockerlösning

- vit invertsockerlösning

- invertsockersirap

- vit invertsockersirap.

2. Definition

Reducerande sockerarter uttryckta som invertsocker: halten av reducerande sockerarter bestämd med angiven metod.

3. Princip

Provet titreras vid kokpunkten mot en angiven volym av Fehlings lösning med metylenblått som intern indikator.

4. Reagensmedel

4.1 Fehlings lösning

4.1.1 Lösning A:

Lös 69,3 g koppar(II)sulfatpentahydrat (CuSO4 75H2O) i vatten och fyll på till 1000 ml.

4.1.2 Lösning B:

Lös 346,0 g dubbelnatriumkaliumtartrattetrahydrat (KNaC4H4O6 74H2O) med 100,0 g natriumhydroxid i vatten och fyll på till 1000 ml. För att lösningen skall förbli klar bör den då och då dekanteras så att eventuell fällning försvinner.

Anmärkning: Dessa två lösningar bör förvaras i bruna eller gula flaskor.

4.2 Natriumhydroxidlösning, 1 mol/liter.

4.3 Standard-invertsockerlösning: lös 23,750 g rent sackaros med ca 120 ml vatten i en 250 ml-mätkolv, tillsätt 9 ml saltsyra (æ = 1,16) och låt lösningen stå i åtta dagar vid rumstemperatur. Fyll på lösningen till 250 ml och kontrollera med polarimeter eller sackarometer i ett 200 mm-rör att hydrolysen är avslutad. Resultatet bör vara -11,80° ± 0,05 °S (se 8 Anmärkning). För med pipett över 200 ml av lösningen till en 2000 ml-mätkolv. Späd med vatten och tillsätt under omskakning (för att undvika en för stor lokal basisk koncentration) 71,4 ml natriumhydroxidlösning, 1 mol/liter, (4.2), i vilken 4 g bensoesyra har lösts upp. Fyll på till 2000 ml för att få en invertsockerlösning på 1 g/100 ml. pH-värdet i denna lösning bör vara omkring 3.

Denna stabila förrådslösning bör inte spädas ut förrän omedelbart före användningen.

För att få en invertsockerlösning på 0,25 g/100 ml, fyll en 250 ml mätkolv till märket med förrådslösningen 1 g/100 ml vid 20 °C. Häll kolvens innehåll i en 1000 ml-mätkolv och späd åter till märket vid 20 °C.

4.4 Metylenblåttlösning, 1 g/100 ml.

5. Apparatur

5.1 Smalhalsade laboratoriekolvar, 500 ml.

5.2 Byrett, 50 ml, med kran och förskjuten spets, 0,05 ml gradering.

5.3 Pipetter, graderade för 20, 25 resp 50 ml.

5.4 Mätkolvar för 250, 1000 och 2000 ml.

5.5 Uppvärmningsanordning, lämplig för kokning enligt de betingelser som beskrivs i 6.1 och som gör att man kan se hur färgen ändras vid slutpunkten utan att behöva ta bort kolven (5.1) från värmekällan.

5.6 Stoppur som mäter med minst en sekunds noggrannhet.

6. Förfarande

6.1 Standardisering av Fehlings lösning

6.1.1 För med pipett över 50 ml av lösning B (4.1.2) och därefter 50 ml av lösning A (4.1.1) till en ren, torr bägare och blanda väl.

6.1.2 Skölj byretten och fyll den med 0,25 % (0,25 g/100 ml) standardinvertsockerlösning (4.3).

6.1.3 För med pipett över en med 20 ml jämnt delbar mängd av de blandade lösningarna A och B (6.1.1) till en 500 ml-kolv (5.1). Tillsätt 15 ml vatten till kolven. Droppa från byretten 39 ml av invertsockerlösningen till kolven, tillsätt en liten mängd koksten och blanda innehållet genom försiktig omskakning.

6.1.4 Värm upp flaskan med innehåll till kokpunkten och låt koka i exakt två minuter. Kolven får inte flyttas från värmekällan under resten av behandlingen och kokningen får inte upphöra.

Tillsätt tre eller fyra droppar metylenblåttlösning (4.4) i slutet av den två minuter långa kokningen. Lösningen bör ha en tydlig blå färg.

6.1.5 Fortsätt standardiseringen genom att tillsätta mer standardinvertsockerlösning från byretten i små mängder, först 0,2 ml, sedan 0,1 ml och slutligen droppvis tills slutpunkten är nådd. Detta syns genom att den blå färgen från metylenblåttlösningen då försvinner. Lösningen antar därefter en rödaktig färg genom suspension av koppar(I)oxid.

6.1.6 Slutpunkten bör vara uppnådd inom tre minuter från det att lösningen börjar koka. Den slutliga titreringsmängden, V0, skall vara mellan 39,0 och 41,0 ml. Om V0 ligger utanför dessa gränser, måste kopparkoncentrationen i Fehlings lösning A (4.1.1) justeras och standardiseringen upprepas.

6.2 Beredning av provlösningar

Provtestlösningens koncentration bör ligga mellan 250 och 400 mg invertsocker per 100 ml.

6.3 Preliminärtest

6.3.1 Ett preliminärt test måste utföras för att säkerställa att den mängd vatten som skall tillsättas 20 ml av de blandade lösningarna A och B är stor nog för att efter titrering ge en slutlig volym på 75 ml.

Detta går till på samma sätt som beskrivs i 6.1.4 utom att man använder provlösningen i stället för standardinvertsockerlösningen, dvs 25 ml av provlösningen får droppa in i kolven från byretten. 15 ml vatten tillsätts och lösningen får koka i två minuter och titreras därefter tills slutpunkten är uppnådd enligt 6.1.5.

6.3.2 Om den rödaktiga färgen fortfarande finns kvar sedan metylenblåttlösningen tillsatts, är den använda provlösningen alltför koncentrerad. Testet skall i så fall kasseras men göras om med en mindre koncentrerad provlösning.

Om det krävs mer än 50 ml provlösning för att den röda färgen skall komma fram, måste en mera koncentrerad provlösning användas.

Beräkna den vattenmängd som skall tillsättas genom att minska 75 ml med den blandade mängden Fehlings lösning (20 ml) och mängden provlösning.

6.4 Slutlig analys av provlösningen

6.4.1 För med pipett över till kolven 20 ml blandad Fehlings lösning och den mängd vatten som bestämts enligt 6.3.

6.4.2 Tillsätt från byretten den iakttagna titreringsmängden från provlösningen (enligt bestämning i 6.3) minus 1 ml. Tillsätt koksten, blanda innehållet genom omskakning, koka kolven med innehåll och titrera som tidigare (6.3). Slutpunkten bör vara uppnådd en minut efter tillsättningen av metylenblåttlösningen. Den slutliga mängden = V1.

7. Redovisning av resultat

7.1 Formel och beräkningsmetod

Halten reducerande sockerarter i provet beräknade som invertsocker erhålls genom

% reducerande sockerarter (som invertsocker) = >NUM>V0 × 25 × f

>DEN>C × V1

där: C = provtestlösningens koncentration i g per 100 ml.

V0 = volymen i ml av den standardinvertlösning som använts vid standardiseringstitreringen.

V1 = volymen i ml av den provtestlösning som använts i den riktiga analysen i 6.4.2.

f = korrektionsfaktor för provtestlösningens sackaroskoncentration. Värdena framgår av följande tabell:

>Plats för tabell>

Korrigeringar för olika sackaroshalter i provtestlösningen kan beräknas genom interpolation av tabellens värden.

Anmärkning: Den approximativa sackaroskoncentrationen beräknar man genom att dra koncentrationen upplösta fasta partiklar efter invertsockret (i detta fall uppskattad som f = 1,0), från den totala koncentrationen upplösta fasta partiklar, uttryckta som sackaros, som erhållits från lösningens brytningsindex enligt metod 3 i denna bilaga.

7.2 Repeterbarhet

Skillnaden mellan resultaten av de två bestämningarna, som utförts samtidigt eller i snabb följd på samma prov av samma person och under samma förhållanden, får inte överstiga 1,0 % av deras aritmetiska medelvärde.

8. Anmärkning

Dividera med 2,889 för att omvandla °S till polarimetriska cirkelgrader (200 mm precisionsrör, natriumlampa som ljuskälla, installation i ett rum där temperaturen kan hållas konstant nära 20 °C).

METOD 8 BESTÄMNING AV DEXTROSEKVIVALENT

(Lane och Eynon-konstanten)

1. Räckvidd och tillämpningsområde

Denna metod bestämmer dextrosekvivalenten hos

- stärkelsesirap

- torkad stärkelsesirap

- glukosmonohydrat

- vattenfri glukos.

2. Definition

2.1 Reduceringsförmåga: reducerande sockerhalt, bestämd med angiven metod, uttryckt som vattenfri glukos (D-glukos) och beräknad som procent av provets massa.

2.2 Dextrosekvivalent: reduceringsförmåga beräknad som procent av torrsubstansens massa i provet.

3. Princip

Provlösningen titreras vid kokpunkten mot en specificerad volym blandad Fehlings lösning under noggrannt angivna förhållanden och med metylenblått som intern indikator.

4. Reagensmedel

4.1 Fehlings lösning

4.1.1 Lösning A:

Lös 69,3 g koppar(II)sulfatpentahydrat (CuSO4 75H2O) i vatten, häll över i en 1000 ml-mätkolv och fyll på vatten till full volym.

4.1.2 Lösning B:

Lös 346,0 g natriumkaliumtartrattetrahydrat (KNaC4H4O6 74H2O) och 100 g natriumhydroxid i vatten. Häll över i en 1000 ml mätkolv och fyll på vatten till full volym. Dekantera den klarnade lösningen för att få bort den bottensats som kan bildas efter en tid.

Anmärkning: Dessa två lösningar (4.1.1 och 4.1.2) bör förvaras i bruna eller gula flaskor.

4.1.3 Beredning av blandad Fehlings lösning

För med pipett över 50 ml av lösning B (4.1.2) och sedan 50 ml av lösning A (4.1.1) till en ren, torr bägare och blanda väl.

Anmärkning: Blandad Fehlings lösning får inte lagras utan måste varje dag vid användningen vara ny och standardiserad (6.1.).

4.2 Vattenfri glukos (D-glukos) (C6H12O6)

Detta material skall innan det används torkas fyra timmar i vakuumugn vid 100 ± 1 °C eller mindre och vid ett invändigt tryck av ca 10 kPa (103 mbar).

4.3 Standardglukoslösning, 0,600 g/100 ml

Väg upp 0,6 g vattenfri glukos (4.2) med en noggrannhet av 0,1 mg, lös den i vatten, för över lösningen kvantitativt till en 100 ml-mätkolv (5.4), späd till märket och blanda.

Denna lösning måste vid användningen vara ny varje dag.

4.4 Metylenblåttlösning, 0,1 g/100 ml

Lös 0,1 g metylenblått i 100 ml vatten.

5. Apparatur

5.1 Smalhalsade kolvar, 250 ml.

5.2 Byrett, 50 ml, med kran och förskjuten spets, graderad i 0,05 ml.

5.3 Pipetter, graderade för 25 resp 50 ml.

5.4 Mätkolvar, graderade för 100 resp 500 ml.

5.5 Uppvärmningsanordning, som är lämplig för kokning under de förhållanden som beskrivs i 6.1 och som gör att man kan se hur färgen ändras vid slutpunkten utan att behöva ta bort kolven (5.1) från värmekällan. (se 6.1, anmärkning 3).

5.6 Stoppur med en noggrannhet av en sekund.

6. Förfarande

6.1 Standardisering av Fehlings lösning

6.1.1 För med pipett över 25 ml Fehlings lösning (4.1.3) till en ren, torr kolv (5.1).

6.1.2 Fyll byretten (5.2) med standardglukoslösning (4.3) och justera menisken till nollmarkeringen.

6.1.3 Droppa från byretten 18 ml standardglukoslösning (4.3) i kolven (5.1). Kolven omskakas så att innehållet blandas.

6.1.4 Placera kolven på uppvärmningsanordningen (5.5) som i förväg justerats så att kokningen börjar inom 120 ± 15 sekunder.

Uppvärmningsanordningen får inte justeras ytterligare under hela titreringen (se anmärkning 1).

6.1.5 Starta stoppuret från noll när kokningen börjar.

6.1.6 Koka innehållet i kolven i 120 sekunder och kontrollera tiden med stoppuret.

Tillsätt 1 ml metylenblåttlösning (4.4) mot slutet av denna tid.

6.1.7 När kokningen enligt stoppuret har pågått i 120 sekunder, skall standardglukoslösningen hällas över till kolven (5.1) från byretten (6.1.2) i doser om 0,5 ml, tills färgen från metylenblåttlösningen har försvunnit (se anmärkning 2 och 3).

Anteckna hur mycket standardglukoslösning som tillsatts till och med den näst sista dosen om 0,5 ml (X ml).

6.1.8 Upprepa 6.1.1 och 6.1.2.

6.1.9 Droppa över så mycket standardglukoslösning från byretten till kolven (5.1) att det motsvarar (X-0,3) ml.

6.1.10 Upprepa 6.1.4, 6.1.5 och 6.1.6.

6.1.11 När kokningen har pågått i 120 sekunder (enligt stoppuret) skall standardglukoslösningen börja hällas över till kolven (5.1) från byretten, först i doser om 0,2 ml och slutligen droppvis, tills färgen av metylenblått helt har försvunnit.

Mot slutet av detta moment skall standardglukoslösningen tillsättas droppvis med 10 till 15 sekunders intervall.

Detta skall vara helt avslutat inom 60 sekunder, så att hela koktiden inte blir längre än 180 sekunder.

En tredje titrering med till en början något större, lämpligt avpassade doser av standardglukoslösning (6.1.9) kan bli nödvändig för att åstadkomma detta.

6.1.12 Anteckna den mängd (V0 ml) standardglukoslösning som förbrukats fram till den sista titreringens slutpunkt (se anmärkning 4).

6.1.13 V0 skall vara mellan 19,0 och 21,0 ml standardglukoslösning (4.3).

Om V0 ligger utanför dessa gränser, skall koncentrationen av Fehlings lösning A (4.1.1) justeras på lämpligt sätt och standardiseringen upprepas.

6.1.14 För standardiseringen av blandad Fehlings lösning från dag till dag, då det rätta värdet för V0 är känt, räcker det med endast en titrering med vanlig första tillsättning av V0 P0,5 ml glukoslösning av standardtyp.

Anmärkning 1

Detta förfarande gör att utvecklingen av ånga, sedan kokningen väl kommit i gång, blir livlig hela tiden titreringen pågår, vilket i största möjliga utsträckning hindrar luft från att komma in i titreringskolven och som en följd därav reoxidera innehållet.

Anmärkning 2

Att färgen från metylenblått försvinner syns bäst i de övre skikten och på menisken av innehållet i titreringskolven, eftersom dessa blir relativt fria från den utfällda röda koppar(I)oxiden. Att färgen försvinner syns bäst i indirekt ljus. En vit skärm bakom titreringskolven underlättar.

Anmärkning 3

Vid bestämningen bör byretten isoleras så mycket som möjligt från värmekällan.

Anmärkning 4

Eftersom den mänskliga faktorn alltid har betydelse, skall varje operatör utföra sin egen standardiserande titrering och använda sina egna V0-värden i beräkningen (7.1).

6.2 Preliminär undersökning av det beredda provet

6.2.1 Om den reducerande förmågan (2.1) hos det beredda provet inte på ett ungefär är känd, måste provet undersökas preliminärt för att få ett ungefärligt värde så att provsatsens massa (6.3) kan beräknas.

Denna undersökning utförs på följande sätt:

6.2.2 Gör i ordning en 2 % m/v-lösning av provet med skattat värde för "Z".

6.2.3 Som 6.1.2 men med provlösningen (6.2.2) i stället för standardglukoslösningen.

6.2.4 Som 6.1.1.

6.2.5 Som 6.1.3. med 10,0 ml provlösning i stället för 18,0 ml standardglukoslösning.

6.2.6 Som 6.1.4.

6.2.7 Värm upp innehållet i kolven till kokning. Tillsätt 1 ml metylenblåttlösning (4.4).

6.2.8 Starta stoppuret (5.6.) från noll så snart kokningen kommit i gång och börja tillsätta provlösning till kolven från byretten i doser om 1,0 ml med intervaller om ca 10 sekunder, tills den blåa färgen från metylenblåttlösningen har försvunnit.

Anteckna provlösningens totala volym fram till och med den näst sista dosen (Y ml).

6.2.9 "Y" får inte överskrida 50 ml. I så fall måste provlösningens koncentration ökas och titreringen upprepas.

6.2.10 Den ungefärliga reduceringsförmågan hos det beredda provet i procent av massan beräknas med formeln

>NUM>60 × V0

>DEN>Y × Z

6.3 Provsats

Väg med en noggrannhet av 0,1 mg upp så mycket av det beredda provet (mg) som innehåller mellan 2,85 och 3,15 g reducerande sockerarter, uttryckta som vattenfri glukos (D-glukos) och använd för beräkningen antingen ett känt ungefärligt värde för den reducerande förmågan (2.1) eller det ungefärliga värde som erhålls i 6.2.10.

6.4 Provlösning

Lös provsatsen i vatten och fyll på till 500 ml i mätkolv.

6.5 Bestämning

6.5.1 Som 6.1.1.

6.5.2 Fyll byretten (5.2) med provlösning (6.4) och justera menisken till nollmärket.

6.5.3 Droppa 18,5 ml provlösning från byretten till kolven. Blanda innehållet genom att skaka kolven.

6.5.4 Som 6.1.4.

6.5.5 Som 6.1.5.

6.5.6 Som 6.1.6.

6.5.7 Som 6.1.7 men med provlösning i stället för standardglukoslösning.

6.5.8 Som 6.1.8.

6.5.9 Som 6.1.9 men med provlösning i stället för standardglukoslösning.

6.5.10 Som 6.1.10.

6.5.11 Som 6.1.11 men med provlösning i stället för standardglukoslösning.

6.5.12 Anteckna volymen (V1) använd provlösning fram till sista titreringens slutpunkt.

6.5.13 V1 skall vara mellan 19,0 och 21,0 ml provlösning.

Om V1 ligger utanför dessa gränser, måste provlösningens koncentration justeras på lämpligt sätt och 6.5.1 P6.5.12 upprepas.

6.5.14 Gör två bestämningar med samma provlösning.

6.6 Torrsubstanshalt

Bestäm det beredda provets torrsubstanshalt enligt metod 2.

7. Redovisning av resultat

7.1 Formler och beräkningsmetod

7.1.1 Reducerande förmåga

Den reducerande förmågan beräknas som procent av det beredda provets massa och fås genom formeln

>NUM>300 × V0

>DEN>V1 × M

där V0 = volymen i ml på den standardglukoslösning (4.3) som använts i standardiseringstitreringen (6.1),

V1 = volymen i ml på den provlösning (6.4) som använts i bestämningstitreringen (6.5),

M = massan i gram av den provsats (6.3) som använts för att göra 500 ml provlösning.

7.1.2 Dextrosekvivalenten

Dextrosekvivalenten, som beräknas som procent av torrsubstansens massa i det beredda provet, erhålls genom formeln

>NUM>RP × 100

>DEN>D

där RP = den reducerande förmågan beräknad som procent av det beredda provets (7.1.1) massa,

D = torrsubstanshalten i det beredda provet som procent av massan.

7.1.3 Det aritmetiska medelvärdet för de två bestämningarna skall gälla som resultat under förutsättning att kraven på repeterbarhet (7.2) har uppfyllts.

7.2 Repeterbarhet

Skillnaden i resultat mellan de båda bestämningarna får - när dessa har utförts samtidigt eller i snabb följd på samma prov, av samma person och under samma förhållanden - inte överskrida 1,0% av deras aritmetiska medelvärde.

METOD 9 BESTÄMNING AV SULFATASKA

1. Räckvidd och tillämpningsområde

Med denna metod bestäms halten sulfataska i

- stärkelsesirap

- torkad stärkelsesirap

- glukosmonohydrat

- vattenfri glukos.

2. Definition

Halten sulfataska: halten sulfataska bestämd genom angiven metod.

3. Princip

Provsatsens återstående massa bestäms efter förbränning till aska i oxiderande atmosfär vid 525 °C i närvaro av svavelsyra och beräknad som procent av provets massa.

4. Reagensmedel

4.1 Svavelsyra, utspädd lösning: tillsätt långsamt och försiktigt 100 ml koncentrerad svavelsyra (densitet vid 20 °C = 1,84 g/ml, 96 % m/m) till 300 ml vatten under omröring och kylning.

5. Apparatur

5.1 Elektrisk muffelugn, utrustad med pyrometer och konstruerad för en arbetstemperatur av 525 ± 25 °C.

5.2 Analysvåg med en noggrannhet av 0,1 mg.

5.3 Askdeglar av platina eller kvarts, av lämplig storlek.

5.4 Torkapparat med nyaktiverad kiselgel eller motsvarande torkmedel med fukthaltsindikator.

6. Förfarande

Värm en degel (5.3) till förkolningstemperatur, låt svalna i torkapparat och väg. Väg med en noggrannhet av 0,1 mg upp 5 g stärkelsesirap eller torkad stärkelsesirap eller ca 10 g glukosmonohydrat eller vattenfri glukos i degeln.

Tillsätt 5 ml svavelsyralösning (4.1) (se anmärkning 8.1) och värm försiktigt provet över låga eller på elplatta tills detta är helt förkolnat. Under förkolningen bränns ångor bort från provet (se anmärkning 8.2) och processen bör därför utföras i dragskåp.

Placera degeln (5.3) i muffelugnen (5.1), som skall vara uppvärmd till 525 ± 25 °C, tills en vit aska bildats. Detta tar normalt två timmar (se anmärkning 8.3).

Låt provet svalna ca 30 minuter i torkapparat (5.4) och väg sedan.

7. Redovisning av resultatet

7.1 Formel och beräkningsmetod

Halten sulfataska uttryckt som procent av massan av det prov som skall analyseras fås genom formeln

S = >NUM>m1

>DEN>m0

× 100

där m1 = askans massa i gram,

m0 = provsatsens massa i gram.

7.2 Repeterbarhet

Skillnaden i resultat mellan de båda bestämningarna får - när dessa har utförts samtidigt eller i snabb följd på samma prov, av samma person och under samma förhållanden - inte överstiga 2 % av deras aritmetiska medelvärde.

8. Anmärkningar

8.1 Svavelsyran tillsätts i små mängder för att hindra alltför stor skumbildning.

8.2 Den första förkolningen måste utföras med största försiktighet så att ingenting av provet eller askan går förlorat på grund av alltför stor svällning.

8.3 Om det är svårt att förvandla hela provet till aska ( dvs. svarta partiklar blir kvar), bör degeln tas ut ur muffelugnen och återstoden sedan det kallnat fuktas med ett par droppar vatten och därefter placeras i ugnen på nytt.

METOD 10 BESTÄMNING AV POLARISATION

1. Räckvidd och tillämpningsområde

Med denna metod bestäms polarisationen i

- halvvitt socker

- socker eller vitt socker

- extravitt socker.

2. Definition

Polarisation innebär att man vrider det polariserade ljusplanet från en sockerlösning med 26 g socker per 100 ml i ett 200 mm långt rör.

3. Princip

Polarisationen bestäms med sackarometer eller polarimeter på det sätt som beskrivs i följande metod.

4. Reagensmedel

4.1 Klarningsmedel: basisk blyacetatlösning.

Tillsätt 560 g torrt basiskt blyacetat till ca 1000 ml nykokt vatten. Koka blandningen i 30 minuter och låt den sedan stå över natten.

Avskilj det översta vätskeskiktet och späd med nykokt vatten till en lösning vars densitet vid 20 °C är 1,25 g/ml.

Förvara lösningen lufttätt.

4.2 Dietyleter

5. Apparatur

5.1 Sackarometer graderad för normalvikten 26 g sackaros, eller polarimeter.

Detta instrument måste installeras i ett rum med jämn temperatur nära 20 °C. Kalibrera instrumentet mot standard-kvartsplattor.

5.2 Ljuskälla som består av en natriumlampa.

5.3 Precisionspolarimeterrör, 200 mm långa och med en noggrannhet av ± 0,02 mm.

5.4 Analysvåg, med en noggrannhet av 0,1 mg.

5.5 Individuellt kalibrerade 100 ml-mätkolvar med tillslutning. Kolvar med en faktisk kapacitet kring 100,00 ± 0,01 ml får användas utan korrigering. Kolvar med kapacitet utanför dessa gränser måste korrigeras till 100 ml kapacitet på lämpligt sätt.

5.6 Vattenbad, termostatreglerat vid 20 ± 0,1 °C.

6. Förfarande

6.1 Beredning av lösningen

Väg så snabbt som möjligt upp 26 ± 0,002 g av provet och för över det kvantitativt till en 100 ml-mätkolv (5.5) med ca 60 ml vatten.

Lös upp utan uppvärmning genom att skaka kolven.

Om klarning behövs, tillsätt 0,5 ml av reagensmedlet blyacetat (4.1).

Blanda lösningen genom att skaka på kolven och skölja kolvens väggar tills lösningens menisk är ca 10 mm under kalibreringsmärket.

Placera kolven i vattenbad (5.6) som är termostatreglerat vid 20 ± 0,1 °C tills sockerlösningens temperatur är konstant.

Avlägsna alla bubblor som bildats på vätskans yta med en droppe dietyleter (4.2).

Fyll på vatten till 100 ml.

Förslut kolven och blanda grundligt genom att vända kolven upp och ner minst tre gånger.

Låt kolven stå i fem minuter.

6.2 Polarisation

För alla följande moment skall temperaturen vara 20 ± 1 °C.

6.2.1 Nollställ utrustningen.

6.2.2 Filtrera provet genom filterpapper. Häll bort de första 10 ml av filtratet. Samla därefter upp 50 ml av filtratet.

6.2.3 Tvätta polarimeterröret genom att skölja det två gånger med provlösningen som skall undersökas (6.2.2).

6.2.4 Fyll röret omsorgsfullt vid 20 ± 0,1 °C med den provlösning som skall undersökas.

Avlägsna alla luftbubblor när sista plattan sätts på plats. Placera det fyllda röret i instrumentets fäste.

6.2.5 Läs av vridningen mellan 0,05 °S eller 0,02 cirkelgrader. Upprepa detta ytterligare fyra gånger. Ta medeltalet av dessa fem avläsningar.

7. Redovisning av resultat

7.1 Formel och beräkningsmetod

Resultaten uttrycks i S-grader med en noggrannhet av 0,1 °S. Cirkelgrader omräknas till S-grader med följande formel:

°S = cirkelgrad × 2,889

7.2 Repeterbarhet

Skillnaden i resultat mellan de båda bestämningarna får - när dessa har utförts samtidigt eller i snabb följd på samma prov, av samma person och under samma förhållanden, och vardera avläsningen utgör medeltalet av fem avläsningar - inte överskrida 0,1 °S.