KOMMISSIONENS BESLUT

av den 22 december 1998

om Tysklands stöd till företaget Riedel-de Haën AG

[delgivet med nr K(1998) 4566]

(Endast den tyska texten är giltig)

(Text av betydelse för EES)

(1999/671/EG)

EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION HAR FATTAT DETTA BESLUT

med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, särskilt artikel 93.2 första stycket i detta,

med beaktande av Avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet, särskilt artikel 62.1 a i detta,

efter att ha uppmanat de berörda parterna att inkomma med synpunkter enligt artikel 93.2 i EG-fördraget och med hänsyn till dessa synpunkter, och

av följande skäl:

1. Förfarandet

I en skrivelse av den 3 april 1996 inlämnade två privatpersoner ett klagomål till kommissionen enligt vilken Riedel-de Haën AG (i fortsättningen kallat Riedel de Haën)(1), Seelze, Tyskland skulle ha erhållit statligt stöd på 8 miljoner tyska mark (4 miljoner ecu) för investeringar i en specialsopförbränningsanläggning. De sände ytterligare information till kommissionen i skrivelser daterade den 28 april 1996, 24 september 1996, 4 februari 1997, 2 mars 1997 samt 2 februari 1998. Enligt anmälarnas utsago avsåg företaget uppenbarligen att förbränna sitt industriavfall på det egna fabriksområdet, sedan hamnmyndigheterna i Antwerpen och andra städer av miljöskäl förvägrat företaget förbränningstillstånd till sjöss ombord på förbränningsfartyget "Vesta". Detta har bekräftats i pressen(2). Enligt anmälarnas redogörelse uppgav företaget att den nya anläggningen var ämnad för bromutvinning. Anmälarna kände dock till att det redan existerat en sådan anläggning på företagets område i 25 år.

I skrivelser daterade den 22 april 1996, 28 juni 1996 och 25 november 1996 anmodades de tyska myndigheterna att komma in med ett ställningstagande samt kompletterande upplysningar om bidragen till Riedel-de Haën, detta för att kommissionen skulle kunna pröva stödets karaktär samt överensstämmelsen med den gemensamma marknaden. Tyskland lämnade sitt svar i skrivelser av den 4 juni 1996, 30 september 1996 och 8 januari 1997 och bekräftade att företaget beviljats två bidrag på sammantaget 8 miljoner mark (4 miljoner ecu). Tyskland angav till en början att bidragen var avsedda för en bromutvinningsanläggning, men klargjorde senare att det gällde bidrag till en anläggning för återvinning av restämnen, vari en bromutvinningsanläggning ingick.

I en skrivelse av den 16 september 1997 underrättade kommissionen Tyskland om sitt beslut att inleda ett förfarande enligt artikel 93.2 i EG-fördraget till följd av dessa bidrag på 8 miljoner mark (4 miljoner ecu). Kommissionen menade att det ena bidraget inte beviljats i enlighet med det godkända programmet Wirtschaft und Umwelt, att det andra bidraget inte omfattades av något godkänt regelverk och att ingetdera av bidragen verkade vara förenligt med gemenskapens gällande riktlinjer för statliga miljöstöd(3) ("gemenskapens riktlinjer"). Detta underrättades Tyskland om i en skrivelse av den 2 oktober 1997. De tyska myndigheterna tog i skrivelser av den 7 november 1997 och 19 mars 1998 ställning till dessa frågor och reservationer och berörde därvid endast i mycket allmänna ordalag kommissionens begäran om upplysningar.

Det ovannämnda kommissionsbeslutet offentliggjordes i Europeiska gemenskapernas officiella tidning(4). Kommissionen anmodade därvid alla berörda parter att inkomma med synpunkter. Vid utgången av tidsfristen den 19 januari 1998 hade inga synpunkter kommit in till kommissionen. I en skrivelse av den 14 april 1998 översände ett advokatkontor ett ställningstagande å AlliedSignals vägnar (Riedel-de Haëns moderföretag).

I en skrivelse av den 24 juni 1998 anmodade kommissionen Tyskland att komma in med erforderliga upplysningar inför slutbedömningen av stödets förenlighet med den gemensamma marknaden. Kommissionen klargjorde att det var det sista tillfället att lämna nya upplysningar, i annat fall skulle kommissionen fatta beslut på grundval av tillgänglig information.

Efter ett möte med de tyska myndigheterna och företrädarna för Riedel-de Haën i Bryssel den 28 juli 1998 lämnade Tyskland och Riedel-de Haën den 28 augusti 1998 svar i en gemensam skrivelse. I denna åberopades det ställningstagande som Riedel-de Haën hade översänt i en skrivelse av den 14 april 1998. Detta ställningstagande har därför till fullo beaktats av kommissionen. När det i nedanstående analys hänvisas till Tysklands ställningstagande innefattas också Riedel-de Haëns ställningstagande.

2. Stödet

Till följd av Riedel-de Haëns verksamhet uppstår årligen 1300 ton flytande avfall med halogenhaltiga kolväteföreningar. Detta avfall har hittills tagits om hand av specialföretag i specialsopförbränningsanläggningar. År 1994 började företaget bygga en anläggning för återvinning av restämnen för att kunna ta hand om detta flytande avfall på det egna fabriksområdet. Denna anläggning är ännu inte i drift.

Tyskland beräknade till en början projektkostnaderna till 21,4 miljoner mark (10,7 miljoner ecu), men korrigerar denna siffra i en skrivelse av den 28 augusti 1998 till 20,6 miljoner mark (10,3 miljoner ecu). Bidraget omfattar investerings- och utvecklingskostnader samt övriga kostnader liksom driftskostnader.

Företagets investeringskostnader beräknades till 16,3 miljoner mark (8,1 miljoner ecu). Av detta belopp hade 14,2 miljoner mark (7,1 miljoner ecu) investerats den 24 juni 1998. I tabellen nedan ges en uppdelning av kostnaderna: [...(5)(6)](7).

Utvecklingskostnader och övriga kostnader sägs uppgå till 1,9 miljoner mark (0,9 miljoner ecu) och försöksdriftskostnaderna till 2,5 till miljoner mark (1,2 miljoner ecu).

Riktigheten i siffrorna har bekräftats av ett revisionsföretag.

För sina investeringar beviljades Riedel-de Haën följande stöd:

1) Ett bidrag från delstaten Niedersachsens näringslivsutvecklingsfond (i en skrivelse av den 25 april 1994) inom det godkända programmet Wirtschaft und Umwelt på 4 miljoner mark (2 miljoner ecu).

2) Ett bidrag på 4 miljoner mark (2 miljoner ecu) från Deutsche Bundesstiftung Umwelt (skrivelse av den 20 maj 1994) inom ett program, som vid denna tidpunkt inte godkänts av kommissionen.

Enligt Tyskland har hittills trancher på 2,9 miljoner mark (1,4 miljoner ecu) betalats ut.

3. Tysklands ställningstagande

I en skrivelse av den 28 augusti 1998 avgav Tyskland följande ställningstagande:

Tyskland vidhöll att anläggningen uteslutande har miljövårdssyften.

Dessutom har programmet Wirtschaft und Umwelt redan godkänts av kommissionen och förklarats vara förenligt med den gemensamma marknaden. En kopia av programmet, kommissionens godkännande av programmet och meddelandet om godkännandet som publicerats i Europeiska gemenskapernas officiella tidning bifogades.

Enligt Tysklands uppfattning är bidraget från Deutsche Bundesstiftung Umwelt i princip förenligt med gemenskapens riktlinjer.

Enligt Tysklands mening kan bidragen också betraktas som forsknings- och utvecklingsstöd i den mening som avses i gemenskapens riktlinjer för forsknings- och utvecklingsstöd(8).

Därutöver ansåg Tyskland att kommissionen inte kunde begära en återbetalning av stödet eftersom företagets berättigade förväntningar måste garanteras.

Tyskland lade fram ett utdrag från handelsregistret gällande företagen Riedel-de Haën AG och Riedel-de Haën GmbH, 1997 års årsberättelse för Riedel-de Haën AG och en förteckning över tillgångarna, främst anläggningarna där halogenkolväte framställs. Dessutom översändes en plan över fabriksområdet i Seelze.

Vidare presenterades en tabell över projektkostnaderna och en sammanställning av dessa kostnader ur olika synvinklar. Uppgifternas riktighet intygades av ett revisionsföretag. Bifogad till dessa uppgifter fanns en kostnadsjämförelse, där de dåvarande hanteringskostnaderna jämfördes med samma kostnader i den nya anläggningen. Ett revisionsföretag har intygat en del av kostnaderna som legat till grund för denna kalkyl.

Tyskland kommenterade också hur förbrännings- och restämnesåtervinningsanläggningar fungerar liksom skillnaden mellan den gamla och den nya bromutvinningsanläggningen. Därutöver lade de fram Riedel-de Haëns andra miljöberättelse från 1995 och ett expertutlåtande om den nya anläggningens produktion av farliga ämnen jämte kompletterande material. Likaledes översändes en broschyr från Riedel-de Haën med titeln Verwertungsanlage für bromhaltige Reststoffe - Prüfung der Umweltverträglichkeit.

Bifogat till ovanstående fanns en kopia av 17. Bundes-Immissionsschutzverordnung(9) och Teknische Anweisung, Luft 86.

Tyskland översände vidare en kopia av Riedel-de Haëns ansökan om stöd inom ramen för det genom rådets förordning (EEG) nr 1973/92(10) införda programmet Life, en kopia av kommissionens avslag och en kopia av företagets svarsskrivelse.

Därtill bifogades en kopia av Riedel-de Haëns ansökan till delstaten Niedersachsens näringslivsutvecklingsfond och Deutsche Bundesstiftung Umwelt samt stödbesked från dessa.

Resultaten från miljökonsekvensutredningen meddelades även.

4. Bedömning

4.1 Stödmottagaren

Riedel-de Haën var tidigare ett dotterbolag till Hoechst AG och hör sedan den 4 november 1996 till den amerikanska gruppen AlliedSignal Inc., Morristown, New Jersey.

År 1997 hade Riedel-de Haën i genomsnitt 1256 anställda, en omsättning på 409,2 miljoner mark (204,6 miljoner ecu) och en balansomslutning på 459,1 miljoner mark (229,5 miljoner ecu). Enligt kommissionens rekommendation av den 3 april 1996 som definierar begreppet "små och medelstora företag"(11) är Riedel-de Haën ett storföretag.

Företaget är beläget utanför stödområdet i Niedersachsen.

Det rör sig om ett kemiföretag med följande verksamhetsområden: oorganiska kemikalier, laboratoriekemikalier, organiska kemikalier, tekniska konserveringsmedel, elektronikkemikalier, luminescenta pigment, fotofärgämnen och farmaceutiska och medicinska produkter.

4.2 Stödet

Delstaten Niedersachsens näringslivsutvecklingsfond och Deutsche Bundesstiftung Umwelt är båda offentliga inrättningar, som finansierar sin stödverksamhet - och därmed också det aktuella bidraget - med statliga medel.

Deutsche Bundesstiftung Umwelts offentligrättsliga status ifrågasattes av Tyskland i skrivelsen av den 28 augusti 1998. Kommissionen upprepar därför de för beslutet relevanta punkterna: Stiftelsen bildades genom en förbundslag(12). Kapitalet som uppgår till 2,5 miljarder mark (1,2 miljarder ecu) kommer från privatiseringen av det f.d. statliga företaget Salzgitter AG. Jämlikt § 2 i ovannämnda lag är stiftelsens uppgift att finansiellt understödja miljöprojekt, framför allt sådana som genomförs av små och medelstora företag. Styrelsen utses enligt artikel 5.2 i stiftelsens stadga av förbundsregeringen och beslutar bland annat om bidrag. Bidragen från stiftelsen utdelas inte generellt och automatiskt på basis av objektiva kriterier, utan bestäms snarare efter Tysklands bedömningar med hjälp av styrelsen. Stiftelsen granskas slutligen, jämlikt § 3 i lagen, av den statliga revisionsmyndigheten (Bundesrechnungshof). Med hänsyn till allt detta och till att artikel 92.1 i EG-fördraget gäller "stöd som ges av en medlemsstat eller med hjälp av statliga medel, av vilket slag det än är", finner kommissionen att stiftelsen betalar ut statligt stöd i den mening som avses i artikel 92.1 i EG-fördraget. Tyskland har faktiskt under tiden, i enlighet med artikel 93.3 i EG-fördraget, meddelat kommissionen om stiftelsens ändrade riktlinjer för bidrag, och dessa har godkänts av kommissionen såsom varande med den inre marknaden förenliga statliga stöd.

Riedel-de Haën konkurrerar inom sina verksamhetsområden med kemiföretag från andra medlemsstater. De produkter som företaget framställer ingår i handeln mellan medlemsstaterna. År 1997 kom 52 % av Riedel-de Haëns omsättning från utländska marknader, varav 67 % i Europa. Bidraget minskar företagets investeringskostnader avsevärt, och ger det därmed en fördel i förhållande till konkurrenter från andra medlemsstater utan sådana investeringsstöd, vilket torde försvåra deras konkurrensposition.

Också på bromutvinningsområdet konkurrerar Riedel-de Haën eventuellt med andra företag som driver anläggningar av denna typ. I ett av de expertutlåtanden(13) som presenterats av de tyska myndigheterna görs uppskattningen att minst tio bromutvinningsanläggningar behövs i Västeuropa. Bidragen gynnar Riedel-de Haën i förhållande till firmor i andra medlemsstater, som också investerar i sådana anläggningar, men utan stöd, och torde försvåra konkurrenspositionen för dessa konkurrenter.

Båda bidragen kan därför snedvrida konkurrensen mellan medlemsstaterna då de utgör ett statligt stöd i den mening som åsyftas 92.1 i EG-fördraget.

4.3 Anmälningsskyldighet

Bidraget från delstaten Niedersachsens näringslivsutvecklingsfond

Den 1 december 1993 ansökte Riedel-de Haën om finansiellt stöd från delstaten Niedersachsens näringslivsutvecklingsfond. I en skrivelse av den 25 april 1994 beviljade fonden ett bidrag på 4 miljoner mark (2 miljoner ecu) inom programmet Wirtschaft und Umwelt till projektkostnader på 21,4 miljoner mark (10,7 miljoner ecu). Investeringen skulle vara avslutad till den 31 december 1996. Enligt vad de tyska myndigheterna uppgivit, hade endast 8,2 miljoner mark (4,1 miljoner ecu) betalats ut till projektet vid den tidpunkten, varav 6,5 miljoner mark (3,2 miljoner ecu) gått till investeringskostnader. Enligt stödkontraktet skulle Riedel-de Haën alltså inte kunna ta emot hela bidraget på 4 miljoner mark (2 miljoner ecu).

Redan i sitt beslut om att inleda ett artikel 93.2-förfarande slog kommissionen fast att den inte ansåg att bidraget från näringslivsutvecklingsfonden hade beviljats i enlighet med villkoren i programmet Wirtschaft und Umwelt, vilket för perioden 1991-1994 hade godkänts av kommissionen den 13 september 1991. Inom ramen för detta program hade delstaten Niedersachsens näringslivsutvecklingsfond rätt att bevilja bidrag för miljörelaterade investeringsprojekt. Dess tyngdpunkt ligger på utvecklings- och demonstrationsprojekt som skapar ett "ekologiskt mervärde för allmänheten". Enligt punkt 2 i programmet skall stöd bara utgå för åtgärder som "går väsentligen längre än redan existerande lagstadgade krav".

Trots uppmaningar från kommissionen uppgav de tyska myndigheterna aldrig vilken del av investeringen som går längre än de lagstadgade kraven(14). Följaktligen var det oklart om delar av projekt är stödberättigade i den mening som avses i programmet och om de var det, i så fall vilka. Delstaten Niedersachsens näringslivsutvecklingsfond har därmed uppenbarligen underlåtit att uppfylla punkt 2 i programmet. Vid mötet den 28 juli i Bryssel bekräftade den tyska delegationen dessutom att inga särskilda investeringar var erforderliga för att gå längre än de gällande lagstadgade kraven.

I betraktande av Tysklands ställningstagande i skrivelse av den 28 augusti 1998 ser kommissionen ingen anledning till att ompröva programmet och hänvisar Tyskland till det redan fattade beslutet. En omprövning skulle endast leda till en bekräftelse av detta beslut.

För delstaten Niedersachsens näringslivsutvecklingsfond fanns alltså inget underlag att bevilja Riedel-de Haën bidraget från programmet Wirtschaft und Umwelt. Bidraget måste därför ses som ett fristående stöd, som Tyskland enligt artikel 93.3 i EG-fördraget måste anmäla. Denna anmälningsskyldighet fullgjorde Tyskland dock inte, varför bidraget beviljades olagligt.

Bidraget från Deutsche Bundesstiftung Umwelt

Den 10 september 1992 ansökte Riedel-de Haën om finansiellt stöd från Deutsche Bundesstiftung Umwelt. Då stiftelsen vid sin prövning stödde sig på en ansökan från den 10 september 1993, kan företaget eventuellt ha ändrat sin ansökan till ett senare datum. I en skrivelse av den 20 maj 1994 beviljade stiftelsen ett bidrag på 4 miljoner mark (2 miljoner ecu).

Redan i beslutet om att inleda ett artikel 93.2-förfarande fastslog kommissionen att bidraget inte omfattas av något godkänt regelverk. Tyskland har inte bestritt denna uppfattning. Följaktligen har Tyskland inte heller uppfyllt sin anmälningsskyldighet enligt artikel 93.3 i EG-fördraget för detta stöd, varför bidraget beviljades på ett regelvidrigt sätt.

Kommissionen påpekar vidare att stiftelsen som villkor för bidraget satt att företaget måste tillskjuta 15,7 miljoner mark (7,6 miljoner ecu) i egna medel till de förmodade projektkostnaderna på totalt 19,7 miljoner mark (9,8 miljoner ecu). Bidraget från delstaten Niedersachsens näringslivsutvecklingsfond minskar företagets egna andel så mycket att detta villkor inte har uppfyllts.

4.4 Undantag

De stöd som nämns i artikel 92.1 i EG-fördraget är oförenliga med den gemensamma marknaden. I artikel 92.2 och 92.3 i EG-fördraget nämns under vilka förutsättningar stöden kan anses var förenliga med den gemensamma marknaden.

Kommissionen har prövat om bidragen på 8 miljoner mark (4 miljoner ecu) kan undantas från det generella stödförbudet i enlighet med någon av dessa bestämmelser.

Artikel 92.2 i EG-fördraget är inte tillämplig då det här varken rör sig om stöd av social karaktär till enskilda konsumenter, stöd till att avhjälpa skador som orsakats av naturkatastrofer eller stöd till näringslivet i områden i Tyskland som påverkats genom Tysklands delning.

Artikel 92.3 a liksom de regionala undantagsbestämmelserna i artikel 92.3 c i EG-fördraget är inte tillämpliga då företaget inte är beläget i något stödområde.

Undantag i enlighet med artikel 92.3 b i EG-fördraget kan heller inte komma i fråga då projektet enligt kommissionens åsikt inte uppfyller de normala kriterierna för att kunna klassas som ett projekt av gemensamt europeiskt intresse och stödet inte syftar till att avhjälpa en allvarlig störning i en medlemsstats ekonomi.

Lika lite rör det sig om ett undantag enligt artikel 92.3 d i EG-fördraget, då stödet varken främjar kulturen eller bevarar kulturarvet.

Den enda tillämpliga bestämmelsen är första delen av artikel 92.3 c i EG-fördraget, vari föreskrivs att stöd för att underlätta utvecklingen av vissa näringsverksamheter kan undantas, när det inte påverkar handeln i negativ riktning i en omfattning som strider mot det gemensamma intresset.

4.5 Överensstämmelse med gemenskapens riktlinjer

Enligt vad Tyskland angivit skall bidragen ses som ett miljöstöd som syftar till att stimulera till investeringar. I gemenskapens riktlinjer fastställs villkor för när miljöstöd till investeringar kan anses förenliga med den gemensamma marknaden.

Gemenskapens då gällande riktlinjer offentliggjordes den 10 mars 1994. Eftersom båda bidragen beviljades efter denna tidpunkt, nämligen den 25 april 1994 och den 20 maj 1994, har kommissionen prövat dem med ledning av gemenskapens då gällande riktlinjer.

Enligt Tyskland fyller anläggningen inte några produktionssyften, utan syftar endast till att förbättra miljön. Dessutom menade man att företaget inte är skyldigt att bygga någon anläggning för återvinning av restämnen. Följaktligen drogs slutsatsen att ett miljöstöd kunde beviljas för de totala projektkostnaderna, dvs. investeringskostnader inklusive utvecklings- och övriga kostnader.

Kommissionen kan inte ansluta sig till detta synsätt, utan anser att den nya anläggningen kommer att vara till stor nytta i tillverkningsprocessen. Vid företaget Riedel-de Haëns produktion uppstår farliga restämnen i flytande form som företaget är skyldigt att ta hand om. Denna hantering kan därmed ses som en del av produktionen. Den nya anläggningen kommer att göra det möjligt att ta hand om detta avfall på fabriksområdet och utgör därmed en del av tillverkningsprocessen. Därutöver återvinner man ansenliga mängder ämnen i bromutvinningsanläggningen, som är en väsentlig del av anläggningen för återvinning av restämnen, och dessa ämnen kan omedelbart återgå i produktionen.

Enligt punkt 3.2.1 i gemenskapens riktlinjer kan miljöstöd beviljas för investeringar i tomter, byggnader, anläggningar och utrustningar. Följaktligen var det endast - om överhuvud - investeringskostnaderna på 16,3 miljoner mark (8,1 miljoner ecu) som skulle kunna vara aktuella för miljöstöd, men inte utvecklingskostnader och övriga kostnader eller kostnaderna för försöksdriften. I punkt 3.2.1 klargörs det dessutom otvetydigt att "endast merkostnader för förverkligade av miljömål är stödberättigade. Generella investeringskostnader, som inte kan hänföras till miljöskyddet, omfattas inte". Tyskland måste därför visa, vilken del av investeringskostnaderna som uppstår genom miljöskyddsåtgärder.

Med utgångspunkt i dessa principer anser kommissionen att följande investeringar i i miljöskyddsåtgärder kan erhålla stöd:

1) Investeringar som underlättar för företag att anpassa sig till nya bindande normer eller uppmuntrar dem att uppfylla dem snabbare.

2) Investeringar för att stödja ansträngningar som sänker utsläppen klart mer än vad som krävs i de bindande normerna.

3) Investeringar som görs på basis av överenskommelser om att företag skall öka sina ansträngningar att minska miljönedsmutsningen trots att bindande normer saknas eller före det att sådana normer införs.

Investeringsstöd för att underlätta en anpassning till nya bindande normer

Beträffande den förstnämnda kategorin heter det i punkt 3.2.3 A i gemenskapens riktlinjer: "I överensstämmelse med principen om att förorenaren skall stå för kostnaderna måste investeringar för att anpassa anläggningar till nya normer normalt företas utan stöd."

Kommissionen erinrar om att återvinningsanläggningen för restämnen är en nyinvestering och inte någon ersättning för en redan existerande anläggning. En bromutvinningsanläggning däremot drevs redan tidigare av Riedel-de Haën. Enligt Tyskland lades den gamla anläggningen ned redan 1985 och den nya anläggningen, som är integrerad i anläggningen för återvinning av restämnen avviker i tekniskt avseende avsevärt från den gamla. Kommissionen betraktar därför inte den nya anläggningen som en ersättning för den gamla.

Därmed är hela återvinningsanläggningen för restämnen utan tvivel att betrakta som en ny anläggning i den mening som avses i gemenskapens riktlinjer. Stöd kan därför inte beviljas till en investering för anpassningar till nya bindande normer, då detta strider mot principen om att förorenaren skall stå för kostnaderna.

Investeringsstöd till företag som klart går utöver vad som krävs de i bindande normerna

Enligt Tyskland skulle stöden utgöra ett incitament för företagen att gå längre än vad som krävs i normerna. Med utgångspunkt i Tysklands ställningstagande av den 28 augusti 1998 drog kommissionen dock slutsatsen att Tyskland endast delvis avsåg att bevilja bidragen för detta ändamål.

De generella utsläppsgränsvärdena vid projekt av denna typ finns fastslagna i 17. Bundes-Immissionsschutzverordnung. Enligt denna förordning måste delstatsmyndigheterna fatta beslut som fastställer tillämpliga miljönormer för varje enskilt projekt under beaktande av dess specifika drag. I föreliggande fall fastställde delstatsregeringen i Hannover de bindande normerna i ett preliminärt besked av den 15 mars 1991 och bekräftade detta i sitt bifallsbeslut av den 11 augusti 1996.

De krav som delstatsregeringen i Hannover fastställer i beslutet går längre än de i Bundes-Immissionsschutzverordnung. Medan man i beslutet fastställer utsläppsgränsvärdena i termer av medelvärden per halvtimme, avser utsläppsgränsvärdena i 17. Bundes-Immissionsschutzverordnung endast medelvärden per dag. Tyskland menar därför att företaget går längre än vad som krävs i de bindande normerna.

Kommissionen kan inte hålla med om detta synsätt. Eftersom företaget genom beslutet är skyldigt att rätta sig efter gränsvärdet, är detta entydigt att betrakta som en bindande norm. Därmed är endast den del av investeringen bidragsberättigad som går utöver de bindande normerna i beslutet.

Kommissionen uppmanade därför Tyskland att ange om en klar sänkning av utsläppen under de ovannämnda gränsvärdena skulle innebära merkostnader, och i så fall hur mycket. Tyskland har dock inte meddelat vilken del av investeringen som skulle gå längre än dessa normer, vare sig gällande de bindande miljönormerna i beslutet eller de i 17. Bundes-Immissionsschutzverordnung. Vid mötet den 28 juli 1998 i Bryssel bekräftade tvärtom den tyska delegationen att någon särskild investering inte behövdes för att rätta sig efter beslutets gränsvärden som går längre än Bundes-Immissionsschutzverordnung.

Kommissionen kan följaktligen inte godkänna att bidragen betraktas som stöd till företagsinvesteringar som går längre än bindande normer, eftersom Tyskland inte har styrkt några bidragsberättigande investeringskostnader.

Investeringsstöd då bindande miljönormer saknas

I en skrivelse av den 28 augusti 1998 hänvisade Tyskland till att stöd för miljöskydd beviljats inom områden där inga bindande normer finns.

Tyskland gjorde därvid gällande att företaget hittills tagit hand om sina restämnen i specialsopförbränningsanläggningar. Jämfört med förbränning ger restämnesåtervinning upphov till väsentligt mindre mängder avgaser och fast avfall. Vad gäller farliga ämnen föreskrivs i 17. Bundes-Immissionsschutzverordnung endast tröskelvärden för koncentrationer, men inte för de faktiskt förekommande mängderna. Därför skulle investeringen leda till en påtaglig avlastning för miljön inom ett område där inga bindande normer finns.

Enligt punkt 3.2.3 c i gemenskapens riktlinjer kan företag erhålla stöd på samma proportionalitetsvillkor som om de går längre än existerande normer (punkt 3.2.3 b i gemenskapens riktlinjer). De kan få detta stöd inom områden där inga bindande miljönormer eller andra rättsliga skyldigheter finns, för investeringar som syftar till att avsevärt förbättra miljöskyddet eller höja detta så att det uppnår samma nivå som för företag i medlemsstater som har sådana normer.

I punkt 3.2.3 b i gemenskapens riktlinjer anges att nivån på faktiskt beviljade stöd skall stå i rimlig proportion till den avsedda miljöförbättringen och den erforderliga investeringen. Stöd kan inte beviljas om den nya anläggningen, i jämförelse med den som ändå skulle ha byggts, inte leder till ytterligare miljöförbättringar eller då investeringen har gjorts av kommersiella skäl och inte för att förbättra miljövillkoren.

Huvudavsikten med den aktuella delen i gemenskapens riktlinjer är alltså att tillåta statliga stöd som stimulerar företagen till kompletterande investeringar som syftar till att förbättra deras miljöresultat. Lämpliga medel är här både positiva finansiella incitament - som bidrag - och "negativa incitament" - främst skatter och pålagor (gemenskapens riktlinjer, punkt 1.2). Det slutgiltiga syftet med investeringsincitamentet är att uppnå en stegvis förbättring av miljökvaliteten (gemenskapens riktlinjer, punkt 1.5.1). I enlighet med vad som avses i gemenskapens riktlinjer är det inte tillåtet att bevilja statligt stöd vid generella investeringar som företaget ändå skulle ha gjort av kommersiella skäl. I punkt 3.2.1 i gemenskapens riktlinjer fastslås att stödberättigande kostnader måste stå i strikt samband med de extra investeringskostnader som är erforderliga för att uppfylla miljömålen.

Kommissionen konkluderar på grundval av målen i punkt 3.2.3 c i gemenskapens riktlinjer att om en ny anläggning byggs kan ett företags befintliga, icke jämförbara och icke ekvivalenta verksamhet inte utgöra grund för huruvida en bedömning av ett miljöstöd varit lagenlig. Likaså gäller detta för de minst miljövänliga men juridiskt sett ändå godtagbara företagsprocesserna. Ett sådant förfaringssätt skulle stå i direkt motsats till målet med gemenskapens riktlinjer. I stället måste miljöskyddskonsekvenserna för en bestämd anläggning jämföras med miljöskyddskonsekvenserna för en likvärdig och jämförbar anläggning, som företaget ändå skulle ha byggt av ekonomiska skäl.

Genom att tillämpa dessa principer anser kommissionen att en jämförelse mellan hantering i en restämnesåtervinningsanläggning och en förbränningsanläggning endast skulle kunna motiveras då företaget investerar i en sådan anläggning av miljöskyddsskäl och inte av ekonomiska överväganden. Endast under sådana förutsättningar vore stödet ett incitament till miljöskydd och inte en generell investeringsstimulans. Enligt kommissionen finns det dock tillräckliga bevis för att denna investering är ekonomiskt betingad.

Som redan tidigare nämnts är företaget skyldigt att ta hand om sitt flytande avfall med skadliga ämnen. Enligt vad Tyskland uppgivit måste detta flytande avfall förbrännas eftersom en slutförvaring inte är möjlig. Förbränningen kan ske i vanliga specialsopförbränningsanläggningar. P.g.a. den höga bromhalten kan dessa restämnen dock endast förbrännas i små bimängder tillsammans med annat avfall.

Det är inte uteslutet att ägarna till förbränningsanläggningar av miljöskäl och p.g.a. att avfall med hög bromhalt sliter kraftigt på anläggningarna i framtiden kommer att vägra att ta hand om sådana restämnen. Man måste även utgå ifrån att kostnaderna för hantering av avfall med hög bromhalt inom en nära framtid kommer att öka påtagligt. Med den nya anläggningen skulle företaget bli oberoende av de prisnivåer som sätts av ägarna till specialsopförbränningsanläggningarna genom att det själv tar hand om sitt flytande avfall.

Vidare kommer återvinningsanläggningen för restämnen att göra det möjligt för Riedel-de Haën att återvinna avsevärda mängder - t.ex. 330 årston brom, 440 årston kaliumklorid och 160 årston kaliumfluorid - och att omedelbart återinföra dem i tillverkningsprocessen. Därigenom kan företaget påtagligt sänka sina produktionskostnader.

Slutligen kommer företaget att spara in kostnaden för transporten av sitt flytande avfall från fabriksområdet till specialsopförbränningsanläggningen. Enligt de tyska myndigheterna rör det sig här om stora kostnader.

Kommissionen kan inte dela Tysklands uppfattning om att anläggningens bidrag till miljöskyddet skulle bestå i att det är billigare att bortskaffa restämnen i specialsopförbränningsanläggningar än genom återvinning i specialanläggningar. Tyskland har endast lämnat en oprecis beräkning till kommissionen, enligt vilken årliga extrakostnader [...]* skulle uppstå. Det har dock inte styrkts att dessa beräkningar är slutgiltiga och exakta och de har heller inte bekräftats av revisionsföretaget, som endast har intygat riktigheten i kostnaderna för hanteringen av restämnen för 1996 och 1997.

Dessutom skulle Riedel-de Haën bli det enda tyska företaget med en bromutvinningsanläggning. Enligt en rapport som lagts fram av Tyskland skulle företaget kunna ta hand om bromhaltiga restämnen från medelstora företag. Enligt rapporten "torde förverkligandet av projektet vara av stort intresse för många företag". Den nya anläggningen är utformad för att återvinna [...]* ton restämnen per år. De tyska myndigheterna har endast styrkt att ca [...]* ton flytande restämnen togs om hand 1996 och 1997. Företaget skulle därmed kunna arbeta upp ett nytt verksamhetsområde med extra intäkter och stordriftsfördelar.

Dessa överväganden tydliggör att Riedel-de Haën investerat i återvinningsanläggningen för restämnen av ekonomiska skäl och inte av miljöskyddsskäl. En jämförelse av mängden farliga ämnen från en sådan anläggning visavi en förbränningsanläggning är därför irrelevant.

På basis av det ovan anförda måste kommissionen därför utröna om Riedel-de Haën av miljöskyddsskäl ämnade göra specifika investeringar som medför extra kostnader i återvinningsanläggningen. Utgångspunkt måste därvid vara miljöskyddsverkan hos den anläggning som Riedel-de Haën ändå skulle ha byggt av rent ekonomiska skäl.

Enligt det av Tyskland presenterade expertutlåtandet kan minskningen av mängden gasformigt och fast avfall förklaras med att det vid en förbränningsprocess uppstår en syrekoncentration om 11 volymprocent av det gasformiga avfallets torrmassa, medan det i en restämnesåtervinningsanläggning i regel endast uppstår en syrekoncentration på 3 volymprocent. Riedel-de Haëns anläggning drivs med en syrekoncentration på 3 volymprocent. Avgasmängden från denna anläggning är alltså ett driftskarateristikum, men ingen förbättring i förhållande till andra anläggningar av denna typ.

Kommissionen erinrar om att Tyskland anmodats om att ange erforderliga kostnader för en påtaglig miljöförbättring inom ett område utan bindande normer. Tyskland har dock inte styrkt att investeringarna i en restämnesåtervinningsanläggning gjordes i anläggningar som uteslutande eller övervägande tjänar miljöskyddssyften.

Kommissionen håller därför inte med om att dessa bidrag är investeringsstöd till miljöskydd inom områden, där inga lagstadgade krav finns, eftersom Tyskland inte har styrkt några stödberättigande investeringskostnader.

Driftsstöd

Enligt punkt 3.4 i gemenskapens riktlinjer godkänner kommissionen i linje med sin mångåriga politik i regel inga driftsstöd som kompenserar kostnader p.g.a. företags miljöskadliga eller miljönedsmutsande verksamhet. Kommissionen kan dock avvika från denna princip om vissa i gemenskapens riktlinjer klart fastställda förutsättningar uppfylls. Inom avfallshantering gäller detta då offentlig finansiering kan omfatta statliga stöd till extrakostnader för selektiv insamling till återvinning och omvandling av avfall till förmån för företag och konsumenter. Enligt punkt 1.5.3 i gemenskapens riktlinjer kan dylika anläggningar drivas av halvstatliga inrättningar när konsumenterna står för kostnaderna. På basis av samtliga omständigheter och tillgängliga uppgifter och vidare med tanke på typen av förfarande och efter sin analys anser kommissionen att de aktuella stöden inte kan beviljas på basis av punkt 3.4 i gemenskapens riktlinjer.

4.6 Andra överväganden

I en skrivelse av den 19 mars 1993 hade Riedel-de Haën hos kommissionen ansökt om stöd från Life-programmet. Enligt de tyska myndigheterna blev projektet p.g.a. bristande medel visserligen inte finansierat av kommissionen, men företaget skulle dock ha utgått från att kommissionen accepterat projektets innovativa karakteristika.

Kommissionen erkände dock inte alls att det skulle röra sig om ett innovativt projekt, varför ansökan också avslogs i en skrivelse av den 30 juli 1996. Dock tillfogades att ett ändrat projekt skulle ha möjligheter att få bidrag från gemenskapen nästföljande år.

Tyskland har även företrätt uppfattningen att stödet kunde tillåtas genom tillämpning av FoU-ramprogrammet. Kommissionen ser dock inga motiv till att detta skulle kunna ske. Kommissionen hänvisar därvid till den av Riedel-de Haën utgivna broschyren Verwertungsanlage für bromhalting Reststoffe - Prüfung der Umweltverträglichkeit, enligt vilken motsvarande teknik utvecklades av ett amerikanskt ingenjörsföretag redan 1989. De statliga stöden beviljades dock den 25 april och den 20 maj 1994. Dessutom har Tyskland alls inte styrkt några kostnader, som är stödberättigade forsknings- och utvecklingsstöd i den mening som avses i de omnämnda gemenskapsriktlinjerna.

5. Slutsatser

Ingetdera av de båda bidragen är uppenbarligen i samklang med gemenskapens gällande riktlinjer för statliga miljöstöd, varför de heller inte är förenliga med den gemensamma marknaden enligt miljöskyddskriteriet.

Det handlar här om ett generellt investeringsprojekt. Riedel-de Haën är ett storföretag som är lokaliserat utanför ett stödområde. Investeringsstöd till ett sådant företag kan enligt artikel 93.3 c i EG-fördraget inte bli föremål för undantag.

Detta stöd, som inte omfattas av undantagsbestämmelser, är till men för handelsbetingelserna på ett sätt som strider mot det gemensamma intresset. Dessutom skulle företaget Riedel-de Haën få en omotiverad fördel i förhållande till de konkurrenter på marknaden som inte får några stöd.

Stöden är inte förenliga med den gemensamma marknaden eftersom de i den mening som avses i artikel 93.3 i EG-fördraget beviljats på ett regelvidrigt sätt och inte uppfyller undantagsbestämmelserna i artikel 92.2 och 92.3 i EG-fördraget.

Stöden skall därför annulleras och återbetalas på det sätt som Europeiska gemenskapernas domstol beslutat om i sin dom av den 14 februari 1990 i mål C-301/87(15). Återbetalningen måste upphäva den konkurrenssnedvridning som uppstått genom stödet, oavsett varje formell omstrukturering som kan ha skett inom koncernen. Skulle en återbetalning från Riedel-de Haën AG eller dess juridiska efterföljare av något skäl inte vara möjlig, kommer stödet att återkrävas från det koncernföretag, som fortsätter affärsverksamheten och/eller utnyttjar de produktiva tillgångar, som Riedel de Haën skaffat sig med hjälp av stödet, nämligen Riedel-de Haën GmbH.

Återkravet skall ske i enlighet med förfaranden och föreskrifter i tysk lagstiftning, särskilt avseende räntor för statens utestående fordringar, varvid ränta skall betalas från den dag då det olagliga stödet beviljades. Denna åtgärd fordras för att återställa utgångssituationen genom att den undanröjer alla finansiella fördelar som det bidragsmottagande företaget på ett orättmätigt sätt erhållit fr.o.m. tidpunkten för utbetalningen.

HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.

Artikel 1

Bidraget på 4 miljoner mark från delstaten Niedersachsens näringslivsutvecklingsfond och bidraget på 4 miljoner mark från Bundesstiftung Umwelt beviljades till företaget Riedel-de Haën AG, Seelze på ett olagligt sätt och är oförenligt med den gemensamma marknaden.

Artikel 2

Tyskland skall vidta erforderliga åtgärder för att återkräva de stöd som anges i artikel 1 från Riedel-de Haën AG eller dess efterföljare. Om detta inte skulle vara möjligt skall Tyskland vidta erforderliga åtgärder för att återkräva det stöd som anges i artikel 1 från Riedel-de Haën GmbH.

Återkravet skall ske i enlighet med förfaranden och föreskrifter i tysk lagstiftning. Det belopp som skall återkrävas löper med ränta från utbetalningsdagen till dess stödmottagaren faktiskt betalat tillbaka detta. Räntan skall beräknas på grundval av den referensränta som används vid beräkningen av bidragsekvivalenten inom ramen för regionalstöd.

Artikel 3

De tyska myndigheterna skall inom två månader från delgivningen av detta beslut underrätta kommissionen om vilka åtgärder som har vidtagits för att följa beslutet.

Artikel 4

Detta beslut riktar sig till Förbundsrepubliken Tyskland.

Utfärdat i Bryssel den 22 december 1998.

På kommissionens vägnar

Karel VAN MIERT

Ledamot av kommissionen

(1) I vissa sammanhang kan Riedel-de Haën även stå för Riedel-de Haën GmbH.

(2) Landkreis-Zeitung West. 11 oktober 1989, "Riedel hat Probleme bei der Abfallbeseitigung".

(3) EGT C 72, 10.3.1994, s. 3.

(4) EGT C 385, 19.12.1997, s. 9.

(5) *.

(6) *.

(7) Delar av denna text har utformats så att konfidentiella uppgifter inte skall röjas. Dessa delar omges av en hakparentes och är markerade med en asterisk.

(8) EGT C 83, 11.4.1986, s. 2.

(9) 17. Verordnung zur Durchführung des Bundes-Immissionsschutzgesetzes über Verbrennungsanlagen für Abfälle und ähnliche brennbare Stoffe.

(10) EGT L 206, 22.7.1992, s. 1.

(11) EGT L 107, 30.4.1996, s. 4.

(12) Lag om bildande av stiftelsen "Deutsche Bundesstiftung Umwelt" av den 18 juli 1990, BGBL. I, s. 1448.

(13) "Gutachten zur Übertragbarkeit der von der Firma Riedel-de Haën AG. Seelze, entwickelten Reststoffverwertungsanlage", Prof. Dr. Hesse, Hannover, 9 september 1993.

(14) Se även avsnitt 4.5 i detta beslut.

(15) REG. 1990, s. I-307, punkt 22.