KOMMISSIONENS FÖRORDNING (EEG) nr 2676/90 av den 17 september 1990 om fastställande av gemensamma analysmetoder för vin

EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS RÅD HAR ANTAGIT DENNA FÖRORDNING

med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska ekonomiska gemenskapen,

med beaktande av kommissionens förslag,

med beaktande av rådets förordning (EEG) nr 822/87 av den 16 mars 1987 om den gemensamma organisationen av marknaden för vin(1), ändrad genom förordning (EEG) nr 1325/90(2), särskilt artikel 74 i denna, och

med beaktande av följande:

Enligt artikel 74.1. i förordning (EEG) nr 822/87 skall analysmetoder fastställas för att bestämma sammansättningen av de produkter som anges i artikel 1 i samma förordning samt regler för kontroll av huruvida dessa produkter har utsatts för någon behandling som strider mot godkänt enologiskt förfarande.

Eftersom gemenskapen ännu inte har fastställt gränsvärden för substanser, vars förekomst visar att vissa enologiska metoder har tillämpats eller tabeller som gör det möjligt att jämföra analysdata, bör medlemsstaterna bemyndigas att fastställa dessa gränsvärden.

Artikel 13.1. i förordning (EEG) nr 822/87 innehåller bestämmelser om en analytisk undersökning som omfattar åtminstone en bedömning av de egenskaper hos det aktuella kvalitetsvinet fso som anges i bilagan till den förordningen.

Det är nödvändigt att införa enhetliga analysmetoder för kontroll av de uppgifter som anges i dokumentationen för de aktuella produkterna, så att uppgifterna blir korrekta och jämförbara. Dessa metoder bör därför vara obligatoriska för alla handelstransaktioner och alla kontrollåtgärder. Med hänsyn till de begränsade möjligheterna i detta avseende inom handeln bör ett begränsat antal rutinmetoder tillåtas, som gör det möjligt att snabbt och med tillräcklig säkerhet fastställa de nödvändiga faktorerna.

Allmänt erkända metoder, som de som utvecklats för 1954 års internationella konvention om standardisering av metoder för analys och bedömning av vin och som publicerats av Internationella vinkontoret i Recueil des méthodes internationales d'analyse des vins (samling av internationella metoder för vinanalys), bör i möjligaste mån bibehållas.

De vinanalysmetoder som används inom gemenskapen fastställdes i kommissionens förordning (EEG) nr 1108/82(3). Den vetenskapliga utvecklingen gör det nödvändigt att ersätta vissa av dessa metoder med sådana som är mer ändamålsenliga, ändra vissa metoder och införa nya, särskilt sådana som sedermera har godkänts av Internationella vinkontoret. Med hänsyn till det stora antalet ändringar och deras komplexitet bör alla analysmetoder samlas i en ny förordning och förordning (EEG) nr 1108/82 bör upphävas.

För att säkerställa jämförbarheten av de resultat som erhålls genom användning av de analysmetoder som avses i artikel 74 i förordning (EEG) nr 822/87 skall de av Internationella vinkontoret fastställda definitionerna av resultatens noggrannhet, repeterbarhet och reproducerbarhet användas.

Med hänsyn till de vetenskapliga framstegen å ena sidan och de officiella laboratoriernas tekniska utrustning å den andra, samt i syfte att förbättra dessa laboratoriers effektivitet och lönsamhet, bör automatiserade analysmetoder tillåtas under vissa omständigheter. Det måste dock föreskrivas att dessa automatiserade metoder i händelse av tvist inte kan ersätta referensmetoderna eller de allmänt använda metoderna.

Resultaten av densitetsbestämningar utförda med den automatiserade metoden, som bygger på principen för frekvensoscillatorn, är i fråga om noggrannhet, repeterbarhet och reproducerbarhet minst lika goda som de resultat som erhålls med de metoder som anges i punkt 1 i bilagan till denna förordning för bestämning av densitet eller specifik vikt. Enligt artikel 74.3. i förordning (EEG) nr 822/87 skall denna automatiserade metod sålunda anses vara likvärdig med de metoder som anges i bilagan till den här förordningen.

Den metod som beskrivs i kapitel 25 punkt 2.2.3.3.2 i bilagan till denna förordning för analys av den totala svaveldioxidhalten i vin och vinmust med en förmodad halt under 50 mg/l ger en bättre extraktion av denna substans än de metoder som beskrivs i kapitel 13 punkt 13.4 i bilagan till förordning (EEG) nr 1108/82. Den förstnämnda metoden ger ett högre värde för den totala svaveldioxidhalten i de analyserade produkterna. Denna halt kan, särskilt i vissa druvsafter, vara högre än den högsta tillåtna halten. För att undvika problem med avsättning av druvsaft som redan har framställts vid tidpunkten för denna förordnings ikraftträdande och till dess att produktionsprocesserna ändrats såatt bättre avsvavling uppnås av druvsaft vars jäsning avstannats genom tillsats av alkohol, bör det förfarande som beskrivs i den ovannämnda förordningen tillåtas under en övergångsperiod.

De åtgärder som avses i denna förordning är förenliga med yttrandet från Förvaltningskommittén för vin.

HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.

Artikel 1

1. Gemenskapsmetoderna för vinanalys, som i samband med handelstransaktioner och kontrollåtgärder skall göra det möjligt att

- fastställa sammansättningen av de produkter som anges i artikel 1 i förordning (EEG) nr 822/87, och

- kontrollera om dessa produkter har utsatts för någon behandling som strider mot godkänt enologiskt förfarande,

skall vara de som anges i bilagan till denna förordning.

2. För ämnen för vilka referensmetoder och rutinmetoder finns angivna skall de resultat som erhålls med referens-metoderna ha företräde.

Artikel 2

I denna förordning avses med

a) repeterbarhet: det värde under vilket den absoluta skillnaden mellan två individuella resultat som har uppnåtts i prov på identiskt provmaterial som har genomförts under samma förhållanden (samma person, samma apparatur, samma laboratorium och ett kort tidsintervall) kan förväntas ligga inom en angiven sannolikhet,

b) reproducerbarhet: det värde under vilket den absoluta skillnaden mellan två individuella resultat som har erhållits under olika förhållanden (olika personer, olika apparatur, olika laboratorier eller olika tidsintervall) kan förväntas ligga inom en angiven sannolikhet.

Begreppet "individuellt provresultat" avser det värde som erhålls när den standardiserade analysmetoden tillämpas fullständigt och en gång på ett enda prov.

Om inte annat anges, skall sannolikheten vara 95 %.

Artikel 3

1. Automatiserade analysmetoder får användas, på laboratoriechefens ansvar, under förutsättning att resultatens noggrannhet, repeterbarhet och reproducerbarhet åtminstone är likvärdiga med de resultat som erhålls med de analysmetoder som anges i bilagan.

I händelse av tvist får de metoder som anges i bilagan inte ersättas av automatiserade metoder.

2. Den automatiserade metod för densitetsbestämning som bygger på principen för frekvensoscillatorn skall anses vara likvärdig med de metoder som anges i avsnitt 1 i bilagan till denna förordning.

Artikel 4

Det vatten som används för lösning, spädning eller tvätt skall vara destillerat vatten eller avjoniserat vatten av minst motsvarande renhetsgrad. Om inte annat anges, skall alla kemikalier vara av analysren kvalitet.

Artikel 5

Förordning (EEG) nr 1108/82 skall upphöra att gälla.

Artikel 1.4 i förordningen skall dock gälla till och med den 31 december 1990.

Artikel 6

Denna förordning träder i kraft samma dag som den offentliggörs i Europeiska gemenskapernas officiella tidning.

Den skall tillämpas från och med den 1 oktober 1990.

Denna förordning är till alla delar bindande och direkt tillämplig i alla medlemsstater.

Utfärdad i Bryssel den 17 september 1990.

På kommissionens vägnar

Ray MAC SHARRY

Ledamot av kommissionen

(1) EGT nr L 84, 27.3.1987, s. 1.

(2) EGT nr L 132, 23.5.1990, s. 19.

(3) EGT nr L 133, 14.5.1982, s. 1.

BILAGA

1. DENSITET OCH SPECIFIK VIKT VID 20 °C

1. DEFINITIONER

Med densitet avses massan per volymenhet vin eller must vid 20 °C. Den uttrycks i gram per milliliter och betecknas med symbolen ñ20 °C.

Med specifik vikt vid 20 °C (eller relativ densitet 20 °C/20 °C) avses förhållandet, uttryckt som decimalbråk, mellan densiteten hos en viss volym vin eller must vid 20 °C och densiteten hos samma volym vatten vid samma temperatur. Den betecknas med symbolen d20 °C20 °C.

2. PRINCIP FÖR METODERNA

Densiteten och den specifika vikten vid 20 °C bestäms på ett analysprov

- antingen med pyknometri: referensmetod,

- eller med areometeranalys eller densimetri med en hydrostatisk våg: rutinmetoder.

Anmärkning:

För mycket noggrann bestämning skall densiteten korrigeras för effekten av svaveldioxid enligt formeln:

ñ20 °C = ñ'20 °C 0,0006 × S

där

>Plats för tabell>

3. FÖRBEHANDLING AV PROVET

Om vinet eller musten innehåller nämnvärda mängder koldioxid avlägsnas merparten av denna genom att 250 ml av vinet skakas om i en enliters kolv eller genom filtrering under reducerat tryck genom 2 g bomull som placerats i ett förlängningsrör.

4. REFERENSMETOD

4.1 Apparatur

Vanlig laboratorieutrustning, särskilt:

4.1.1. Pyknometer av pyrexglas(1) på ca. 100 ml, med en löstagbar termometer med slipad glaskoppling med en skala i tiondels grader från 10 till 30 °C (figur 1). Termometern skall vara kalibrerad.

>Hänvisning till >

Pyknometern har ett 25 mm långt sidorör med en innerdiameter på högst 1 mm som avslutas med en konisk koppling av slipat glas. Sidoröret kan tillslutas med en "uppsamlingspropp" bestående av en slipad glaskon som utmynnar i ett smalt rör. Proppen fungerar som en expansionskammare.

Apparatens båda slipade kopplingar skall vara mycket noggrant utförda.

4.1.2. En tareringsflaska, bestående av ett kärl med samma yttre volym som pyknometern (mindre än 1 ml avvikelse) och med samma massa som pyknometern när den är fylld med en vätska med en specifik vikt av 1,01 (2,0 % m/v koksaltlösning).

En värmeisolerad behållare som är exakt avpassad för pyknometern.

4.1.3. Våg med två vågskålar med minst 300 g kapacitet och 0,1 mg noggrannhet

eller

våg med en vågskål med minst 200 g kapacitet och 0,1 mg noggrannhet.

4.2 Kalibrering av pyknometern

Kalibrering av pyknometern innebär bestämning av följande faktorer:

- tara (tom pyknometer),

- pyknometerns volym vid 20 °C,

- den vattenfyllda pyknometerns massa vid 20 °C.

4.2.1. Metod vid användning av en våg med två vågskålar

Placera tareringsflaskan i vågens vänstra vågskål och den torra och rena pyknometern med "uppsamlingsproppen" i den högra vågskålen. Placera vikter i vågskålen med pyknometern och notera den vikt där vågskålarna väger jämnt. Benämn denna p gram.

Fyll försiktigt pyknometern med destillerat, rumstempererat vatten och sätt i termometern. Pyknometern avtorkas omsorgsfullt och placeras i den värmeisolerade behållaren. Blanda genom att vända behållaren flera gånger till dess att en konstant temperatur kan avläsas på termometern. Justera vätskenivån tills den når sidorörets övre kant. Torka sidoröret torrt och anbringa uppsamlingsproppen. Läs av temperaturen t°C noggrant och korrigera eventuellt för temperaturskalans bristande noggrannhet. Väg den vattenfyllda pyknometern mot taran och anteckna vikten p' i gram där jämvikt uppnås.

Beräkning(2)Tarering av den tomma pyknometern:

Taran för den tomma pyknometern = p + m,

där

>Plats för tabell>

Volym vid 20 °C:

V20 °C = (p + m p') × Ft

där Ft = en faktor som hämtas från tabell 1 för temperaturen t °C.

V20 °C skall vara känd med noggrannheten ± 0,001 ml.

Vattnets massa vid 20 °C:

M20 °C = V20 °C × 0,998203

där 0,998203 = vattnets densitet vid 20 °C.

4.2.2 Metod vid användning av en våg med en vågskål

Bestäm

- den torra och rena pyknometerns massa, P,

- den vattenfyllda pyknometerns massa när vattnet har temperaturen t °C, P1. Följ anvisningarna i 4.2.1 ovan.

- tarans massa, T0.

Beräkning(3)Tarering av den tomma pyknometern:

Tara för den tomma pyknometern = P m,

där

>Plats för tabell>

Volym vid 20 °C:

V20 °C = [P1 (P m)] × Ft,

där Ft = en faktor som hämtas från tabell 1 för temperaturen t °C.

Volymen vid 20 °C skall vara känd med noggrannheten ± 0,001 ml.

Vattnets massa vid 20 °C:

M20 °C = V20 °C × 0,998203,

där 0,998203 = vattnets densitet vid 20 °C.

4.3. Mätmetod(4)4.3.1 Metod vid användning av en våg med två vågskålar

Fyll pyknometern med det färdiga analysprovet och följ anvisningarna i 4.2.1 ovan.

Den massa i gram som krävs för att uppnå jämvikt vid t °C benämns p".

Massan av vätskan i pyknometern = p + m p".

Skenbar densitet vid t °C:

ñt °C = >NUM>p + m p"/

>DEN>V20 °C

Beräkna densiteten vid 20 °C med hjälp av någon av följande tabeller, beroende på vilken vätska som skall analyseras: torrt vin (tabell 2), naturlig eller koncentrerad must (tabell 3), sött vin (tabell 4).

Vinets relativa densitet 20 °C/20 °C beräknas genom att densiteten vid 20 °C divideras med 0,998203.

4.3.2 Metod vid användning av en våg med en vågskål(5)Väg tareringsflaskan och benämn dess massa T.

Beräkna dT = T1 T0.

Den tomma pyknometerns massa vid tidpunkten för mätningen = P m + dT.

Väg pyknometern, fylld med det färdiga analysprovet, enligt anvisningarna i 4.2.1 ovan. Massan vid t °C benämns P2.

Massan av vätskan i pyknometern vid t °C = P2 (P m + dT)

Skenbar densitet vid t °C:

ñt °C = >NUM>P2 (P m + dT)/

>DEN>V20 °C

Beräkna provvätskans densitet vid 20 °C (torrt vin, naturlig eller koncentrerad must eller sött vin) enligt 4.3.1 ovan.

Den relativa densiteten 20 °C/20 °C beräknas genom att densiteten vid 20 °C divideras med 0,998203.

4.3.3. Densitetsbestämningarnas repeterbarhet

för torra och halvsöta viner: r = 0,00010

för söta viner: r = 0,00018.

4.3.4. Densitetsbestämningarnas reproducerbarhet

för torra och halvsöta viner: R = 0,00037

för söta viner: R = 0,00045.

5. RUTINMETODER

5.1 Areometeranalys

5.1.1 Apparatur

5.1.1.1. Areometer

Areometrar skall överensstämma med ISO-standarderna vad gäller dimensioner och gradering.

Areometrarna skall ha en cylindrisk kula och rördel med cylindrisk genomskärning med minst 3 mm diameter. För torra viner skall areometern vara graderad från 0,983 till 1,003 med markeringar för tusendelar och femtusendelar därav. Avståndet mellan tusendelsmarkeringarna skall vara minst 5 mm. För bestämning av densiteten hos avalkoholiserade och söta viner och must skall fem areometrar användas, med gradering från 1,000 till 1,030, 1,030 till 1,060, 1,060 till 1,090, 1,090 till 1,120 och 1,120 till 1,150. Areometrarna skall vara graderade i densiteter vid 20 °C med markering för minst varje tusendel och halv tusendel. Avståndet mellan varje tusendelsmarkering skall vara minst 3 mm.

Areometrarna skall vara graderade så att de avläses vid "meniskens övre kant". Avläsning av skalan för densitet vid 20 °C eller den specifika vikten vid 20 °C görs antingen vid meniskens övre kant eller på en pappersremsa i areometerns rördel.

Areometrar av detta slag skall vara kalibrerade av en offentlig myndighet.

5.1.1.2. Kalibrerad termometer, med gradindelning i minst 0,5 °C.

5.1.1.3. Mätcylinder med 36 mm innerdiameter och 320 mm höjd, som hålls i lodrätt läge med hjälp av ett stativ med stödskruvar.

5.1.2 Metod

Mätmetod

Häll 250 ml av analysprovet, berett enligt 5.1.1.3 ovan, i mätcylindern och placera termometern och areometern i cylindern. Läs av termometern en minut efter noggrann omrörning av provet så att en jämn temperatur erhålls. Avlägsna termometern och läs av den skenbara densiteten vid t °C på areometern efter ytterligare en minut.

Den skenbara densiteten vid t °C korrigeras därefter till 20 °C med hjälp av tabellerna för torrt vin (tabell 5), must (tabell 6) eller vin innehållande socker (tabell 7).

Den relativa densiteten 20 °C/20 °C erhålls genom att densiteten vid 20 °C divideras med 0,998203.

5.2 Densimetri med en hydrostatisk våg

5.2.1 Apparatur

Hydrostatisk våg

Hydrostatisk våg med maximal kapacitet på minst 100 g och 0,1 mg känslighet.

Identiska flottörer av pyrexglas med minst 20 ml volym anbringas under vågskålarna genom upphängning i en tråd med högst 0,1 mm diameter.

Den flottör som är upphängd under den högra vågskålen skall kunna nedsänkas i en mätcylinder försedd med nivåmarkering. Mätcylinderns innerdiameter skall vara minst 6 mm större än flottörens. Flottören skall kunna rymmas helt under mätcylinderns nivåmarkering, så att endast upphängningstråden tränger igenom ytan på den vätska som skall mätas. Temperaturen på vätskan i mätcylindern mäts med en termometer som är indelad i steg på 0,2 °C.

En hydrostatisk våg med en vågskål kan också användas.

5.2.2 Metod

5.2.2.1. Kalibrering av en hydrostatisk våg

Jämvikt erhålls med de båda flottörerna i luften genom att vikter placeras i den högra vågskålen. Notera den totala massan p för vikterna.

Fyll mätcylindern med rent vatten till markeringen och läs av temperaturen t °C efter det att kolven har skakats om och fått stå i två tre minuter.

Återställ jämvikten genom att placera vikter i den högra vågskålen. Vikternas massa betecknas p'.

Flottörens volym vid 20 °C erhålls med formeln:

V20 °C = (p' p)(F + 0,0012)

där F är den faktor som anges i tabell 1 för temperaturen t °C,

p och V20 °C är egenskaper hos flottören.

5.2.2.2. Mätmetod

Den högra flottören sänks ned i mätcylindern som har fyllts med vin (eller must) upp till märket. Vinets (eller mustens) temperatur t °C avläses och den massa p" som krävs för att återställa jämvikten antecknas.

Den skenbara densiteten ñt erhålls med formeln

ñt °C = >NUM>(p" /

>DEN>p);V

+ 0,0012

Om flottören är av pyrexglas, korrigeras densiteten till 20 °C med hjälp av tabell 2, 3 eller 4.

6. EXEMPEL PÅ BERÄKNING AV DENSITETEN VID 20 °C OCH DEN RELATIVA DENSITETEN 20 °C/20 °C (REFERENSMETOD)

6.1 Pyknometri med en våg med två vågskålar

6.1.1 Kalibrering av pyknometern

1. Vägning av den rena och torra pyknometern:

>Plats för tabell>

2. Vägning av pyknometern fylld med vatten vid temperatur t °C:

>Plats för tabell>

3. Beräkning av massan av luften i behållaren:

>Plats för tabell>

4. Konstanter som skall användas senare:

Tara för den tomma pyknometern, p + m:

p + m = 104,9454 + 0,1244

p + m = 105,0698 g

Volym vid 20 °C = (p + m p') × Ft °C:

F20,50 °C = 1,001900

V20 °C = (105,0698 1,2396) × 1,001900

V20 °C = 104,0275 ml

Vattnets massa vid 20 °C: = V20 °C × 0,998203

M20 °C = 103,8405 g

6.1.2 Bestämning av densiteten och den relativa densiteten 20 °C/20 °C hos ett torrt vin

ñ" = 1,2622 vid 17,80 °C

ñ17,80 °C = >NUM>105,0698 /

>DEN>1,2622;104,0275

ñ17,80 °C = 0,99788 g/ml

Tabell 2 gör det möjligt att beräkna ñ20°C utifrån ñt °C med hjälp av förhållandet:

ñ20 °C = ñt °C ± >NUM>c/

>DEN>1 000

När t = 17,80 °C och alkoholhalten 11 % vol. är c = 0,54.

ñ20 °C = 0,99788 >NUM>0,54/

>DEN>1 000

ñ20 °C = 0,99734 g/ml

d20 °C20 °C = >NUM>0,99734/

>DEN>0,998203

= 0,99913

6.2 Pyknometri med en våg med en vågskål

6.2.1 Kalibrering av pyknometern

1. Vikten av den rena och torra pyknometern:

P = 67,7913 g

2. Vikten av pyknometern fylld med vatten vid temperaturen t °C:

P1 = 169,2715 vid 21,65 °C

3. Massan av luften i pyknometern:

m = 0,0012 (P1 P)

m = 0,0012 × 101,4802

m = 0,1218 g

4. Konstanter som skall användas senare:

Tara för den tomma pyknometern, P m:

P m = 67,7913 0,1218

P m = 67,6695 g

Volym vid 20 °C = [P1 (P m)]Ft °C

F21,65 °C = 1,002140

V20 °C = (169,2715 67,6695) × 1,002140

V20 °C = 101,8194 ml

Vattnets massa vid 20 °C = V20 °C × 0,998203

M20 °C = 101,6364 g

Tareringsflaskans massa, T0:

T0 = 171,9160 g

6.2.2 Bestämning av densiteten och den relativa densiteten 20 °C/20 °C hos ett torrt vin

T1 = 171,9178 g

dT = 171,9178 171,9160 = 0,0018 g

P m + dT = 67,6695 + 0,0018 = 67,6713 g

P2 = 169,2799 vid 18 °C

ñ18 °C = >NUM>169,2799 /

>DEN>67,6713;101,8194

ñ18 °C = 0,99793 g/ml

Tabell 2 gör det möjligt att beräkna ñ20 °C utifrån ñt °C med hjälp av förhållandet:

ñ20 °C = ñt °C ± >NUM>c/

>DEN>1 000

När t = 18 °C och alkoholhalten 11% vol. är c = 0,49.

ñ20 °C = 0,99793 >NUM>0,49/

>DEN>1 000

ñ20 °C = 0,99744 g/ml

d20 °C20 °C = >NUM>0,99744/

>DEN>0,998203

= 0,99923

TABELL 1 (F-faktorer med vilka massan av vattnet i pyrexpyknometern vid t °C skall multipliceras för att beräkna pyknometerns volym vid 20 °C)

>Hänvisning till >

>Start Grafik>

>Slut Grafik>

TABELL 2 Temperaturkorrektionen c för densiteten hos torra och alkoholfria torra viner, bestämd med en pyknometer av pyrexglas vid t °C, för att erhålla resultated vid 20 °C

>Hänvisning till >

>Start Grafik>

>Slut Grafik>

TABELL 3 Temperaturkorrektionen c för densiteten hos naturlig must och koncentrerad must, bestämd med en pyrexpyknometer vid t °C, för att erhålla resultated vid 20 °C

>Hänvisning till >

>Start Grafik>

>Slut Grafik>

TABELL 4 Temperaturkorrektionen för densiteten hos vin med en alkoholhalt av lägst 13 % vol. som innehåller restsocker, bestämd med en pyrexpyknometer vid t °C, för att erhålla resultatet vid 20 °C

>Hänvisning till >

>Start Grafik>

>Slut Grafik>

TABELL 5 Temperaturkorrektionen c för densiteten hos torra viner och alkoholfria torra viner, bestämd med en areometer eller en pyknometer av vanligt glas vid t °C, för att erhålla resultated vid 20 °C

>Hänvisning till >

>Start Grafik>

>Slut Grafik>

TABELL 6 Temperaturkerroktionen c för densiteten hos naturlig must och koncentrerad must, bestämd med en areometer eller en pyknometer av vanligt glas vid t °C, för att erhålla resultated vid 20 °C

>Hänvisning till >

>Start Grafik>

>Slut Grafik>

TABELL 7 Temperaturkorrektionen c för densiteten hos vin med en alkoholhalt av lägst 13 % vol. som innehåller restsocker, bestämd med en areometer eller en pyknometer av vanligt glas vid t °C, för att erhålla resultated vid 20 °C

>Hänvisning till >

>Start Grafik>

>Slut Grafik>

2. BESTÄMNING AV SOCKERHALTEN I DRUVMUST, KONCENTRERAD DRUVMUST OCH RENAD KONCENTRERAD DRUVMUST MED REFRAKTOMETRI

1. PRINCIPER FÖR METODEN

Brytningsindex vid 20 °C, uttryckt antingen som absolut värde eller som viktprocent sackaros, söks i respektive tabeller för bestämning av sockerhalten i g/l och i g/kg för druvmust, koncentrerad druvmust och renad koncentrerad druvmust.

2. APPARATUR

2.1 Refraktometer enligt Abbé

Refraktometern skall vara försedd med en skala som visar

- viktprocent sackaros, med 0,1 % noggrannhet,

- eller brytningsindex, med fyra decimaler.

Refraktometern skall vara försedd med en termometer med en skala från minst + 15 °C till + 25 °C samt med en anordning för att cirkulera vatten så att bestämning kan göras vid en temperatur av 20 ± 5 °C.

Bruksanvisningen för denna apparat skall följas noggrant, i synnerhet vad gäller kalibrering och ljuskälla.

3. BEREDNING AV PROVET

3.1 Must och koncentrerad must

Passera vid behov musten genom fyra lager med torr gasväv. Kassera de första filtrerade dropparna och utför bestämningen på den filtrerade produkten.

3.2 Renad koncentrerad must

Beroende på koncentrationen används antingen själva den renade koncentrerade musten eller en lösning som erhålls genom att 200 g renad koncentrerad must späds med vatten till 500 g. All vägning skall utföras noggrant.

4. METOD

Värm provet till en temperatur av omkring 20 °C. Placera ett mindre analysprov på refraktometerns nedre prisma och se till att analysprovet fördelas enhetligt över glasytan när prismorna pressas hårt mot varandra. Utför mätningen i enlighet med anvisningarna för det mätinstrument som används.

Läs av viktprocenten sackaros med en noggrannhet av 0,1 % eller brytningsindex med fyra decimaler.

Utför minst två bestämningar på samma prov. Notera temperaturen t °C.

5. BERÄKNING

5.1 Temperaturkorrektion

5.1.1. Instrument med skala för viktprocent sackaros. Tabell 1 används för temperaturkorrektion.

5.1.2. Instrument med skala för brytningsindex: index mätt vid t °C i tabell 2 används för att finna motsvarande värde för viktprocenten sackaros vid t °C (spalt 1). Använd tabell 1 för att korrigera värdet och räkna fram koncentrationen vid 20 °C.

5.2 Sockerhalt i must och koncentrerad must

Sök viktprocenten sackaros vid 20 °C i tabell 2 och läs på samma rad av sockerhalten i g/l och g/kg. Sockerhalten uttrycks som invertsocker med en decimal.

5.3 Sockerhalt i renad koncentrerad must

Sök viktprocenten sackaros vid 20 °C i tabell 3 och läs på samma rad av sockerhalten i g/l och g/kg. Sockerhalten uttrycks som invertsocker med en decimal.

Om mätningen görs på utspädd renad koncentrerad must multipliceras resultatet med spädningsfaktorn.

5.4 Brytningsindex för must, koncentrerad must och renad koncentrerad must

Sök viktprocenten sackaros vid 20 °C i tabell 2 och läs på samma rad av brytningsindex vid 20 °C. Index uttrycks med fyra decimaler.

TABELL 1

>Plats för tabell>

Temperaturen får inte avvika från 20 °C med mer än ± 5 °C.

TABELL 2 Tabel som visar sockerhalten(6) i renad koncentrerad must i g/l och g/kg, bestämd med en refraktometer som visar antingen viktprocenten av sackaros vid 20 °C eller brytningsindexet vid 20 °C. Densititeten vid 20 °C visas också.

>Hänvisning till >

>Hänvisning till >

>Hänvisning till >

>Hänvisning till >

>Hänvisning till >

>Hänvisning till >

>Hänvisning till >

>Hänvisning till >

>Hänvisning till >

>Hänvisning till >

>Hänvisning till >

>Hänvisning till >

>Hänvisning till >

TABELL 3 Tabell som visar sockerhalten(7) i renad koncentrerad must i g/l och g/kg, bestämd med en refraktometer som visar antingen viktprocenten av sackaros vid 20 °C eller brytningsindexet vid 20 °C. Densiteten vid 20 °C visas också.

>Hänvisning till >

>Hänvisning till >

>Hänvisning till >

>Hänvisning till >

>Hänvisning till >

3. ALKOHOLHALT I VOLYMPROCENT

1. DEFINITION

Alkoholhalten i volymprocent motsvarar antalet liter etanol per 100 liter vin. Båda volymerna mäts vid 20 °C. Alkoholhalt i volymprocent uttrycks med beteckningen % vol.

Anmärkning:

Etanolhomologa föreningar, samt etanol och etanolhomologa föreningar i etylestrar, ingår i alkoholhalten eftersom dessa förekommer i destillatet.

2. PRINCIP FÖR METODERNA

2.1 Destillation av vin som gjorts alkaliskt med uppslammad kalciumhydroxid. Bestämning av destillatets alkoholhalt.

2.2 Referensmetod: Bestämning av destillatets densitet med pyknometer.

2.3 Rutinmetoder:

2.3.1 Bestämning av alkoholhalten i destillatet med areometer.

2.3.2 Densimetrisk bestämning av alkoholhalten i destillatet med hydrostatisk våg.

2.3.3 Bestämning av alkoholhalten i destillatet med refraktometri.

Anmärkning:

Använd tabellerna 1, 2 och 3 i bilaga 2 till detta kapitel för att bestämma alkoholhalten utifrån destillatets densitet. Dessa har räknats fram med hjälp av Internationella tabeller över alkoholhalt, publicerade 1972 av Internationella organisationen för rättsmetrologi i dess rekommendation nr 22 och antagna av OIV (generalförsamlingen 1974).

Tabell 1 ger den generella formeln för förhållandet mellan alkoholhalten i volymprocent och densiteten i blandningar av alkohol och vatten som en funktion av temperaturen.

3. METOD FÖR FRAMSTÄLLNING AV DESTILLAT

3.1 Apparatur

3.1.1 Destillationsapparat, bestående av

- rundbottnad enliters kolv med slipade glaskopplingar,

- ca 20 cm lång destillationskolonn eller annan apparat som förhindrar stänk,

- värmekälla: lämpliga åtgärder vidtas för att förhindra pyrolys av extraherat material,

- kylare som avslutas med ett smalt rör som leder destillatet till botten av ett graderat förlag som innehåller några ml vatten.

3.1.2 Ångdestillationsapparat bestående av

1. en ånggenerator,

2. ett ångrör,

3. en destillationskolonn,

4. en kylare.

Andra modeller av destillationsapparater eller ångdestillationsapparater får användas om de uppfyller kraven för följande analys: En blandning av etanol och vatten med en alkoholhalt av 10 % vol. destilleras fem gånger i följd. Destillatet skall efter den femte destillationen ha en alkoholhalt av minst 9,9 % vol., dvs. alkoholförlusten vid varje destillation får inte överstiga 0,02 % vol.

3.2 Reagenser

3.2.1 2 M kalciumhydroxidsuspension

Framställs genom att en liter vatten med en temperatur av 60 70 °C försiktigt hälls över 120 g osläckt kalk (CaO).

3.3 Beredning av provet

Avlägsna större delen av koldioxioden i unga eller mousserande viner genom att skaka om 250 till 300 ml vin i en 500 ml kolv.

3.4 Metod

Mät upp 200 ml vin i en mätkolv. Notera vinets temperatur.

Häll över vinet i en destillationskolv och för ner ångdestillationsapparatens ångrör i kolven. Skölj mätkolven fyra gånger med 5 ml vatten som tillsätts kolven eller ångröret. Tillsätt 10 ml kalciumhydroxid (se 3.2.1) och några bitar av ett inert poröst material (t.ex. pimpsten).

Samla upp destillatet i den 200 ml mätkolv som användes för att mäta upp vinet.

Samla upp en volym motsvarande ca tre fjärdedelar av den ursprungliga volymen vid vanlig destillation och vid ångdestillation 198 199 ml av destillatet. Fyll på med destillerat vatten till 200 ml och håll destillatet vid ursprungstemperaturen ± 2 °C.

Rör om försiktigt med en cirkelrörelse.

Anmärkning:

För viner som innehåller särskilt höga koncentrationer av ammoniumjoner kan destillatet omdestilleras enligt ovan, men kalciumhydroxidsuspensionen ersätts med 1 M svavelsyra i spädning 10:100 (v/v).

4. REFERENSMETOD

Bestämning av alkoholhalten i destillatet med pyknometer.

4.1 Apparatur

4.1.1 Kalibrerad pyknometer (se kapitel 1, "Densitet och specifik vikt").

4.2 Metod

Bestäm destillatets skenbara densitet (3.4.) vid t °C enligt anvisningar i kapitlet "Densitet och specifik vikt" (kapitel 1, punkterna 4.3.1 och 4.3.2). Densiteten betecknas ñt.

4.3 Redovisning av resultaten

4.3.1 Beräkningsmetod

Bestäm alkoholhalten vid 20 °C med hjälp av tabell 1. På den vågräta raden i tabellen som motsvarar temperaturen T (uttryckt i hela tal) direkt under t °C söks den minsta densitet som är större än ñt. Beräkna densiteten ñ vid temperaturen T med hjälp av den differens som anges nedanför densiteten i tabellen.

På raden för temperaturen T söks densiteten ñ, som är omedelbart över ñ'. Beräkna skillnaden mellan densiteterna ñ och ñ'. Dividera skillnaden med den differens som anges i tabellen direkt till höger om densiteten ñ'. Kvoten anger decimaldelen för alkoholhalten, medan heltalsdelen av alkoholhalten anges längst upp i den spalt som visar densiteten ñ'.

Exempel på beräkning av alkoholhalten ges i bilagan till detta kapitel.

Anmärkning:

Temperaturkorrektionen har lagts in i ett datorprogram och kan eventuellt utföras automatiskt.

4.3.2 Repeterbarhet (r):

r = 0,10 % vol.

4.3.3 Reproducerbarhet (R):

R = 0,19 % vol.

5. RUTINMETODER

5.1 Areometeranalys

5.1.1 Apparatur

5.1.1.1 Alkoholometer.

Alkoholometern skall uppfylla specifikationerna för apparatur av klass 1 eller klass 2 enligt definition i internationell rekommendation nr 44, Alkoholometrar och areometrar för alkohol från ILMO (Internationella organisationen för rättsmetrologi).

5.1.1.2 Termometer indelad i tiondels grader från 0° till 40 °C certifierad för en noggrannhet av 1/20:s grad.

5.1.1.3 Mätcylinder med diameter 36 mm och höjd 320 mm, som hålls i lodrätt läge med hjälp av ett stativ med stödskruvar.

5.1.2 Metod

Häll destillatet (3.4) i mätcylindern. Se till att cylindern hålls i lodrätt läge. Sänk ned termometern och alkoholometern. Läs av temperaturen på termometern en minut efter omrörning för att få samma temperatur på mätkolven, termometern, alkoholometern och destillatet. Avlägsna termometern och läs av den skenbara alkoholhalten efter en minut. Minst tre avläsningar görs med hjälp av ett förstoringsglas. Den skenbara halt som mätts vid t °C korrigeras för temperatureffekten med hjälp av tabell 2.

Vätskans temperatur får avvika med högst 5 °C från rumstemperaturen.

5.2 Densimetri med hydrostatisk våg

5.2.1 Apparatur

Den hydrostatiska vågen används enligt anvisningarna i kapitlet "Densitet och specifik vikt".

5.2.2 Metod

Destillatets skenbara densitet vid t°C bestäms enligt anvisningarna i kapitlet "Densitet och specifik vikt", punkt 5.2.2.

5.2.3 Redovisning av resultaten

Alkoholhalten vid 20 °C bestäms med hjälp av den metod som beskrivs i 4.3.1. Använd tabell 1 om flottören är av pyrexglas och tabell 3 om den är av vanligt glas.

5.3 Refraktometri

5.3.1 Apparatur

5.3.1.1 Refraktometer som möjliggör bestämning av brytningsindex mellan 1,330 och 1,346.

Beroende på typen av utrustning görs följande bestämningar:

- antingen vid 20 °C med ett lämpligt instrument,

- eller vid rumstemperatur med ett instrument försett med en termometer som tillåter temperaturmätning med en noggrannhet av minst 0,05 °C. En tabell med temperaturkorrektioner följer med instrumentet.

5.3.2 Metod

Destillatets brytningsindex bestäms enligt 3.4 ovan med den metod som anvisas för den använda apparaten.

5.3.3 Redovisning av resultaten

Tabell 4 används för att bestämma den alkoholhalt som motsvarar brytningsindex vid 20 °C.

Anmärkning:

Tabell 4 anger alkoholhalter som motsvarar brytningsindex för såväl rena blandningar av alkohol och vatten som för vindestillat. För vindestillat tas hänsyn till förekomst av föroreningar i destillatet (främst högre alkoholer). Förekomst av metanol sänker brytningsindex och därmed alkoholhalten.

6. EXEMPEL PÅ BERÄKNING AV ALKOHOLHALTEN I VIN

6.1 Pyknometri på en våg med två vågskålar

6.1.1 Pyknometerns konstanter har bestämts och beräknats enligt beskrivningen i kapitel 1, "Densitet och specifik vikt" (6.1.1).

6.1.2 Vägning av pyknometer fylld med destillat

>Plats för tabell>

p + m p" = destillatets massa vid t °C 105,0698 2,8074 = 102,2624 g

Skenbar densitet vid t °C

>Plats för tabell>

6.1.3 Beräkning av alkoholhalten

>Plats för tabell>

6.2 Bestämning med pyknometer på en våg med en vågskål

6.2.1. Pyknometerns konstanter har bestämts och beräknats enligt beskrivningen i kapitel 1, "Densitet och specifik vikt", punkt 6.2.1.

6.2.2 Vägning av pyknometer fylld med destillat

>Plats för tabell>

6.2.3 Beräkning av alkoholhalten

>Plats för tabell>

FORMEL FRÅN VILKA TABELLERNA ÖVER ALKOHOLHALTEN I ETANOL/VATTENBLANDNINGAR HAR BERÄKNATS

Densiteten ñ i kilogram per kubikmeter (kg/m3) hos en blandning av etanol och vatten vid temperaturen t i grader Celsius erhålls med formeln nedan som en funktion av:

- alkoholhalten i viktprocent (p), angiven med en decimal(8)( - temperaturen t i °C (EIPT 68)

- nedanstående talkoefficienter

Formeln gäller för temperaturer mellan 20 och + 40 °C.

ñ = A1 + Ók = 212 Ak pk - 1 + Ók = 16 Bk(t - 20 °C)k + Ói = 1n Ók = 1m Ci,k pk(t - 20 °C)in = 5

m1 = 11

m2 = 10

m3 = 9

m4 = 4

m5 = 2

>Plats för tabell>

TABELL 1

>Start Grafik>

INTERNATIONELL ALKOHOLHALT VID 20 °C

Tabell över skenbar densitet hos etanol/vattenblandningar - Pyknometer av pyrexglas

Densitet vid t C, korrigerad för luftens upptryck

>Slut Grafik>

>Hänvisning till >

>Hänvisning till >

>Hänvisning till >

TABELL 2

>Start Grafik>

INTERNATIONELI ALKOHOLHALT VID 20 °C

Tabell för korrektion av den skenbara alkoholhalten med hänsyn till temperaturen

Den skenbara alkoholhalten vid t °C korrigeras genom addition eller subtraktion enligt nedan (alkoholometer av vanligt glas)

>Slut Grafik>

>Hänvisning till >

>Hänvisning till >

TABELL 3

>Start Grafik>

INTERNATIONELI ALKOHOLHALT VID 20 °C

Tabell över skenbar densitet hos etanol/vattenblandningar - vanlig glasapparatur

Denstet vid t °C, korrigerad för luftens upptryck

>Slut Grafik>

>Hänvisning till >

>Hänvisning till >

>Hänvisning till >

TABELL 4

>Start Grafik>

Tabellen återger brytningsindex för rena blandningar av etanol/vatten och destillat vid 20 °C och motsvarande alkoholhalt i % vol. vid 20 °C.

>Slut Grafik>

>Hänvisning till >

4. TOTALT TORREXTRAKT Totala mängden torrsubstans

1. DEFINITION

Det totala torrextraktet är mängden av alla ämnen som inte förflyktigas under givna fysikaliska betingelser. De fysikaliska betingelserna skall vara sådana att det ämne som utgör torrsubstansen förändras så lite som möjligt under undersökningen.

Det sockerfria extraktet är skillnaden mellan det totala torrextraktet och den totala mängden av socker.

Det reducerade extraktet är skillnaden mellan det totala torrextraktet och den totala mängden av socker som överskrider 1 g/l, den totala mängden kaliumsulfat som överskrider 1 g/l samt eventuellt förekommande mannitol och andra kemiska ämnen som kan ha tillsatts vinet.

Restextraktet är det sockerfria extraktet minus icke-flyktiga syror, uttryckta som vinsyra.

Extraktet uttrycks i gram per liter och skall bestämmas med en noggrannhet av 0,5 g.

2. PRINCIP FÖR METODEN

Enda metod: bestämning med densimeter.

Det totala torrextraktet beräknas indirekt utifrån mustens specifika vikt och, för vin, utifrån det alkoholfria vinets specifika vikt.

Torrextraktet uttrycks som den mängd sackaros, som när den löses i vatten och späds till en volym på en liter, ger en lösning med samma specifika vikt som musten eller det alkoholfria vinet. Denna mängd anges i tabell 1.

3. BERÄKNINGSMETOD

Det "alkoholfria vinets" specifika vikt d2020 (dr) beräknas med hjälp av följande formel:

>Plats för tabell>

dr kan också beräknas med hjälp av nedanstående formel, utifrån densiteterna vid 20 °C, ñv för vinet och ña för blandningen av vatten och alkohol med samma alkoholstyrka:

dr = 1,0018(ñv ña) + 1,000

där koefficienten 1,0018 avrundas till 1 när ñv är mindre än 1,05, vilket oftast är fallet.

4. REDOVISNING AV RESULTATEN

Tabell 1 används för att beräkna det totala torrextraktet i g/l utifrån det alkoholfria vinets relativa densitet dr2020 eller mustens relativa densitet d2020.

Det totala torrextraktet uttrycks i g/l med en decimal.

TABEL 4

>Start Grafik>

För beräkning av det totala torrextraket (g/l)

>Slut Grafik>

>Hänvisning till >

5. REDUCERANDE SOCKER

1. DEFINITION

Reducerande socker omfattar alla sockerarter med keton- och aldehydgrupper och kännetecknas av sin reducerande verkan på en basisk kopparsaltlösning.

2. PRINCIPER FÖR METODERNA

2.1 Klarning

2.1.1. Referensmetod: Efter neutralisering och avlägsnande av alkoholen förs vinet genom en jonbytarkolonn där anjonerna byts mot acetatjoner, och klaras därefter med neutralt blyacetat.

2.1.2. Rutinmetod: Vinet behandlas med något av följande reagenser:

2.1.2.1. Neutralt blyacetat

2.1.2.2. Zinkhexacyanoferrat (II)

2.2. Bestämning

2.2.1. Enda metod: Det klarade vinet eller den klarade musten reageras med en given mängd basisk kopparsaltlösning och överskottet av kopparjoner bestäms därefter jodometriskt.

3. KLARNING

Sockermängden i den vätska vars sockerhalt skall bestämmas skall vara mellan 0,5 och 5 g/l.

Torra viner bör inte spädas under klarningen. Söta viner bör spädas under klarningen så att sockerhalten ligger inom gränserna i tabellen nedan:

>Plats för tabell>

3.1. Referensmetod

3.1.1. Reagenser

3.1.1.1. 1 M saltsyra (HCI)

3.1.1.2. 1 M natriumhydroxid (NaOH)

3.1.1.3. 4 M ättiksyra (CH3COOH)

3.1.1.4. 2 M natriumhydroxid (NaOH)

3.1.1.5. Anjonbytare (Dowex 3, mesh 20-50) eller likvärdig jonbytare.

Beredning av anjonbytarkolonnen. Placera en liten tuss glasull och 15 ml av anjonbytaren (3.1.1.5) på byrettens botten.

Innan jonbytaren används skall den behandlas i två fullständiga regenereringscykler genom att 1 M lösningar av saltsyra (3.1.1.1) och natriumhydroxid (3.1.1.2) omväxlande passeras genom den. Skölj i 50 ml destillerat vatten och flytta över jonbytaren till en bägare. Tillsätt 50 ml av 4 M ättiksyran (3.1.1.3) och rör om i fem minuter. Fyll på nytt byretten med jonbytare och häll 100 ml 4 M ättiksyra (3.1.1.3) genom kolonnen. (Det är lämpligt att ha ett lager av jonbytare i en flaska med 4 M ättiksyra.) Tvätta kolonnen med destillerat vatten till dess att utflödet är neutralt.

Regenerering av jonbytaren. Häll 150 ml av en 2 M natriumhydroxidlösning genom jonbytaren för att avlägsna syror och större delen av de färgämnen som är bundna i jonbytaren. Skölj med 100 ml vatten och häll sedan 100 ml 4 M ättiksyra genom jonbytaren. Tvätta kolonnen till dess att utflödet är neutralt.

3.1.1.6. Neutral blyacetatlösning (nästan mättad):

neutralt blyacetat Pb (CH3COO)2,3 H2O 250 g

mycket hett vatten till 500 ml

Rör om tills blyacetat et är löst.

3.1.1.7. Kalciumkarbonat (CaCO3)

3.1.2 Metod

3.1.2.1. Torra viner

Häll 50 ml av vinet i en bägare med en diameter av 10 12 cm, tillsammans med 1/2 (n 0,5) ml av 1 M natriumhydroxidlösning (3.1.1.2) (n är den volym 0,1 M natriumhydroxidlösning som åtgår för bestämning av totala syrahalten i 10 ml vin) och låt indunsta över vattenbad med kokande vatten i en varm luftström till dess att vätskan reducerats till cirka 20 ml.

Häll denna vätska genom en anjonbytarkolonn i acetatform (3.1.1.5) med en hastighet av 3 ml per 2 minuter. Samla upp utflödet i en 100 ml mätkolv. Tvätta kärlet och kolonnen sex gånger med 10 ml destillerat vatten per gång. Rör om hela tiden, tillsätt 2,5 ml mättad blyacetatlösning (3.1.1.6) och 0,5 g kalciumkarbonat (3.1.1.7) till utflödet. Skaka om flera gånger och låt stå i minst 15 minuter. Fyll upp med vatten till märket. Filtrera.

1 ml filtrat motsvarar 0,5 ml vin.

3.1.2.2. Must, mistella, sött och halvsött vin:

Nedanstående spädningar är endast avsedda som vägledning.

1. Must och mistella:

bered en 10 % lösning av den vätska som skall analyseras och ta 10 ml av det utspädda provet.

2. Söta viner, med eller utan tillsats av alkohol, med en densitet mellan 1,005 och 1,038: bered en 20 % lösning av den vätska som skall analyseras och ta 20 ml av det utspädda provet.

3. Halvsöta viner med en densitet vid 20 °C mellan 0,997 och 1,005: ta 20 ml av det outspädda vinet.

Låt ovan angivna volym vin eller must passera genom en anjonbytarkolonn i acetatform med en hastighet av 3 ml per 2 minuter. Samla upp utflödet i en 100 ml mätkolv och skölj kolonnen med vatten tills cirka 90 ml utflöde har erhållits. Tillsätt 0,5 g kalciumkarbonat och 1 ml mättad blyacetatlösning till utflödet. Rör om och låt stå i 15 minuter. Rör om då och då. Fyll upp med vatten till märket. Filtrera.

1. 1 ml filtrat motsvarar 0,01 ml must eller mistella.

2. 1 ml filtrat motsvarar 0,04 ml sött vin.

3. 1 ml filtrat motsvarar 0,20 ml halvsött vin.

3.2 Rutinmetoder

3.2.1 Klarning med neutralt blyacetat

3.2.1.1. Reagenser

Lösning av neutralt blyacetat (nästan mättad) (se 3.1.1.6).

Kalciumkarbonat.

3.2.1.2. Metod

3.2.1.2.1 Torra viner:

Häll 50 ml av vinet i en 100 ml mätkolv. Tillsätt 1/2 (n 0,5) ml 1 M natriumhydroxidlösning (3.1.1.2) (n är den volym av 0,1 M natriumhydroxidlösning som åtgår för bestämning av den totala syrahalten i 10 ml vin). Tillsätt under omrörning 2,5 ml mättad blyacetatlösning (3.1.1.6) och 0,5 g kalciumkarbonat (3.1.1.7). Skaka om flera gånger och låt stå i minst 15 minuter. Fyll upp med vatten till märket. Filtrera.

1 ml filtrat motsvarar 0,5 ml vin.

3.2.1.2.2 Must, mistella, söta och halvsöta viner:

Häll följande mängder vin (eller must eller mistella) i en 100 ml mätkolv. Angivna spädningar är endast avsedda som vägledning.

1. Must och mistella:

Bered en 10 % lösning av den vätska som skall analyseras och ta 10 ml av det utspädda provet.

2. Söta viner, med eller utan tillsats av alkohol, med en densitet mellan 1,005 och 1,038: bered en 20 % lösning av den vätska som skall analyseras och ta 20 ml av det utspädda provet.

3. Halvsöta viner med en densitet vid 20 °C mellan 0,997 och 1,005: ta 20 ml av det outspädda vinet.

Tillsätt 0,5 g kalciumkarbonat, cirka 60 ml vatten och 0,5 1 eller 2 ml mättad blyacetatlösning. Rör om och låt stå i minst 15 minuter. Rör om då och då. Fyll upp med vatten till märket. Filtrera.

1. 1 ml filtrat motsvarar 0,01 ml must eller mistella.

2. 1 ml filtrat motsvarar 0,04 ml sött vin.

3. 1 ml filtrat motsvarar 0,20 ml halvsött vin.

3.2.2 Klarning med zink-2-hexacyanoferrat

Denna klarningsprocess bör endast användas för vita viner, svagt färgade söta viner och must.

3.2.2.1. Reagenser

3.2.2.1.1. Lösning 1, kalium-2-hexacyanoferrat:

>Plats för tabell>

3.2.2.1.2. Lösning 2, zinksulfat:

>Plats för tabell>

3.2.2.2. Metod

Häll följande mängder vin (eller must eller mistella) i en 100 ml mätkolv. Angivna spädningar är endast avsedda som vägledning.

1. Must och mistella:

Bered en 10 % lösning av den vätska som skall analyseras och ta 10 ml av det utspädda provet.

2. Söta viner, med eller utan tillsats av alkohol, med en densitet mellan 1,005 och 1,038: bered en 20 % lösning av den vätska som skall analyseras och ta 20 ml av det utspädda provet.

3. Halvsöta viner med en densitet mellan 0,997 och 1,005: ta 20 ml av det outspädda vinet.

4. Torra viner: ta 50 ml av det outspädda vinet.

Tillsätt 5 ml av lösning 1, kalium-2-hexacyanoferrat (3.2.2.1.1), och 5 ml av lösning 2, zinksulfat (3.2.2.1.2). Blanda. Fyll upp med vatten till märket. Vänta 10 minuter. Filtrera.

1. 1 ml filtrat motsvarar 0,01 ml must eller mistella.

2. 1 ml filtrat motsvarar 0,04 ml sött vin.

3. 1 ml filtrat motsvarar 0,20 ml halvsött vin.

4. 1 ml filtrat motsvarar 0,50 ml torrt vin.

4. BESTÄMNING AV SOCKER

4.1 Reagenser

4.1.1 Basisk kopparlösning:

>Plats för tabell>

Lös kopparsulfatet i 100 ml vatten, citronsyran i 300 ml vatten och natriumkarbonatet i 300-400 ml hett vatten. Blanda citronsyra- och natriumkarbonatlösningarna. Tillsätt kopparsulfatlösningen och späd till en liter.

4.1.2 30 % kaliumjodidlösning:

>Plats för tabell>

Förvara i en flaska av färgat glas.

4.1.3 25 % svavelsyra:

>Plats för tabell>

Tillsätt långsamt syran till vattnet, låt svalna och späd med vatten till 100 ml.

4.1.4 Stärklselösning 5 g/l:

Blanda 5 g stärkelse med cirka 500 ml vatten. Låt koka upp under omrörning och koka i tio minuter. Tillsätt 200 g natriumklorid (NaCl). Låt svalna och späd med vatten till en liter.

- 0,1 M natriumtiosulfaltlösning

- Invertsockerlösning, 5 g/l, används för att kontrollera bestämningsmetoden.

Häll följande i en 200 ml mätkolv:

>Plats för tabell>

Värm kolven i vattenbad vid 60 °C till dess att lösningens temperatur är 50 °C. Håll kolven och lösningen vid 50 °C i 15 minuter. Låt kolven svalna naturligt i 30 minuter och sänk därefter ned den i ett kallt vattenbad. Häll över lösningen i en 1 l mätkolv och späd till en liter. Denna lösning kan förvaras i en månad. När den skall användas neutraliseras den (lösningen har en surhet av cirka 0,06 M) med natriumhydroxidlösning.

4.2 Metod

Blanda 25 ml av den basiska kopparlösningen, 15 ml vatten och 10 ml av den klarade lösningen i en 300 ml konisk kolv. Denna volym sockerlösning får inte innehålla mer än 60 mg invertsocker.

Tillsätt några bitar pimpsten. Anbringa en återloppskylare på kolven och låt blandningen koka upp inom två minuter. Låt blandningen koka i exakt tio minuter.

Kyl av kolven omedelbart under kallt rinnande vatten. När den är helt avkyld, tillsätt 10 ml 30 % kaliumjodidlösning (4.1.2), 25 ml 25 % svavelsyra (4.1.3) och 2 ml stärkelselösning (4.1.4).

Titrera med 0,1 M natriumtiosulfatlösning (4.1.5). Den använda mängden i ml betecknas n.

Utför också ett nollprov där sockerlösningen på 10 ml ersätts med 10 ml destillerat vatten. Den använda mängden natriumtiosulfat i ml betecknas n'.

4.3 Redovisning av resultaten

4.3.1 Beräkningar

Sockermängden i provet, uttryckt som invertsocker, anges i tabellen nedan som en funktion av den använda mängden (n' n) natriumtiosulfat i ml.

Vinets sockerhalt uttrycks i gram invertsocker per liter med en decimal, med hänsyn tagen till den spädning som görs under klarningen samt till provets volym.

4.3.2 Repeterbarhet

>Plats för tabell>

4.3.3 Reproducerbarhet

>Plats för tabell>

>Plats för tabell>

6. SACKAROS

1. PRINCIPER FÖR METODERNA

1. Kvalitativ undersökning med tunnskiktskromatografi. Sackaros separeras från andra sockerarter med tunnskiktskromatografi på en cellulosabelagd platta och påvisas med hjälp av urea-saltsyrareagens vid 105 °C.

2. Undersökning och bestämning med HPLC (vätskekromatografi): sackaros separeras i en kolonn av alkylaminbunden silica och påvisas med refraktometri. Resultatet kvantifieras i förhållande till en extern standard som analyseras under samma betingelser.

Anmärkning:

Äktheten hos en must eller ett vin kan kontrolleras med den metod som använder deuterium-NMR och som har beskrivits för att påvisa sockertillsats i must, renad koncentrerad must och vin.

För undersökning och bestämning av sackaros kan också gaskromatografi användas, såsom beskrivs i kapitel 42, punkt f.

2. KVALITATIV UNDERSÖKNING MED TUNNSKIKTSKROMATOGRAFI

2.1 Apparatur

2.1.1. Kromatografiplattor täckta med cellulosapulver till önskad tjocklek (t.ex. MN 300) (20×20).

2.1.2. Kromatografikärl.

2.1.3. Mikrometerspruta eller mikropipett.

2.1.4. Torkskåp som kan regleras till 105 ± 2 °C.

2.2 Reagenser

2.2.1. Aktivt kol för avfärgning.

2.2.2 Mobil fas: diklormetan - isättika (ñ20 = 1,05 g/ml) - etanol - metanol - vatten (50:25:9:6:10).

2.2.3 Framkallare

>Plats för tabell>

2.2.4 Referenslösningar

>Plats för tabell>

2.3 Metod

2.3.1 Beredning av provet

Must eller vin med kraftig färg avfärgas genom behandling med aktivt kol.

För renad koncentrerad must används en lösning med en sockerhalt av 25 % (m/m) (25 °Brix) som bereds enligt anvisningarna i kapitlet "pH-värde", punkt 4.1.2, och späds till en fjärdedel av koncentrationen genom att 25 ml späds med vatten till 100 ml i en mätkolv.

2.3.2 Framställning av kromatogram

Placera följande bredvid varandra, 2,5 cm från plattans nederkant:

- 10 ìl av provet

- 10 ìl standardlösning.

Placera plattan i kärlet som tidigare mättats med ånga från den mobila fasen. Låt den mobila fasen vandra till inom 1 cm från plattans överkant. Avlägsna plattan och torka den i en varm luftström. Upprepa vandringen ytterligare två gånger och torka plattan varje gång. Spraya på 15 ml av framkallaren i ett jämnt lager och lägg plattan i 105 °C i ett torkskåp i ca fem minuter.

2.4 Resultat

Sackaros och fruktos framträder som mörkblå fläckar mot vit bakgrund, medan glukos framträder som en svagare grönfärgad fläck.

3. UNDERSÖKNING OCH BESTÄMNING MED HPLC

Anvisningarna för kromatografi lämnas endast som vägledning.

3.1 Utrustning

3.1.1. HPLC-apparat utrustad med följande:

1. 10 ìl injektor.

2. Detektor: differentialrefraktometer eller refraktometer av interferometertyp.

3. Alkylaminbunden silicakolonn (25 cm lång, 4 mm innerdiameter).

4. Förkolonn fylld med samma fas.

5. Anordning for isolering eller termostatkontroll (vid 30 °C) av förkolonnen och provkolonnerna.

6. Skrivare samt eventuellt integrator.

7. Flödeshastighet i mobil fas: 1 ml/min.

3.1.2 Anordning för membranfiltrering (0,45 ìm).

3.2 Reagenser

3.2.1. Dubbeldestillerat vatten.

3.2.2. Acetonitril av HPLC-kvalitet (CH3CN).

3.2.3 Mobil fas: acetonitrilvatten som genomgått membranfiltrering (0,45 ìm), (80:20, v/v).

Den mobila fasen skall avgasas före användning.

3.2.4 Standardlösning: 1,2 g/l vattenhaltig sackaroslösning. Filtreringsanordning med 0,45 ìm membranfilter.

3.3 Metod

3.3.1. Beredning av provet

- För vin och must:

filtreringsanordning med 0,45 ìm membranfilter.

- För renad koncentrerad must:

använd en lösning som erhålls genom spädning av den renade koncentrerade musten till 40 % (m/v) enligt anvisningarna i kapitlet "Total syrahalt", punkt 5.1.2, och filtrera den genom ett 0,45 ìm membranfilter.

3.3.2 Kromatografisk bestämning

Injicera först 10 ìl av standardlösningen i kromatografen och därefter 10 ìl av provet som beretts enligt anvisningarna i 3.3.1. Upprepa injektionerna i samma ordning.

Skriv ut kromatogrammet.

Retentionstiden för sackaros är cirka 10 minuter.

3.4 Beräkningar

För beräkningen används medelvärdet av två resultat för standardlösningen och provet.

3.4.1 För vin och must:

Beräkna koncentrationen i g/l.

3.4.2 För renad koncentrerad must:

Sackaroshalten i g/l i den 40-procentiga (m/v) lösningen av renad koncentrerad must betecknas C.

Sackaroshalten i g/kg i den renade koncentrerade musten blir då 2,5 C.

3.5 Redovisning av resultaten

Sackaroshalten i vin, must och renad koncentrerad must uttrycks i gram per liter för vin och must och i gram per kilogram för renad koncentrerad must, i båda fallen med en decimal.

7. GLUKOS OCH FRUKTOS

1. DEFINITION

Glukos och fruktos kan bestämmas var för sig med en enzymatisk metod enbart i syfte att beräkna förhållandet glukos/fruktos.

2. PRINCIP

Glukos och fruktos fosforyleras med adenosintrifosfat (ATP) under en enzymreaktion som katalyseras av hexokinas (HK) och ger då glukos-6-fosfat (G6P) och fruktos-6-fosfat (F6P):

glukos + ATP>Start Grafik>

HK>Slut Grafik>

G6P + ADP

fruktos + ATP>Start Grafik>

HK>Slut Grafik>

F6P + ADP

Glukos-6-fosfat oxideras först till glukonat-6-fosfat med nikotinamid-adenin-dinukleotidfosfat (NADP) i närvaro av enzymet glukos-6-fosfatdehydrogenas (G6PDH). Den mängd reducerat nikotinamid-adenin-dinukleotidfosfat (NADPH) som erhålls motsvarar mängden glukos-6-fosfat och därmed också mängden glukos.

G6P + NADP+>Start Grafik>

G6PDH>Slut Grafik>

glukonat-6-fosfat + NADPH + H+

Det reducerade nikotinamid-adenin-dinukleotidfosfatet bestäms utifrån dess absorption vid 340 nm.

I slutet av reaktionsförloppet omvandlas fruktos-6-fosfat till glukos-6-fosfat under påverkan av fosfoglukosisomeras (PGI):

F6P>Start Grafik>

PGI>Slut Grafik>

G6P

Glukos-6-fosfat reagerar i sin tur med nikotinamid-adenin-dinukleotidfosfatet och producerar glukonat-6-fosfat och reducerat nikotinamid-adenin-dinukleotidfosfat, som därefter bestäms.

3. APPARATUR

- Spektrofotometer för mätning vid 340 nm, den våglängd där NADPH har maximal absorption. Eftersom absoluta mätningar görs (dvs. kalibreringskurvor används inte, utan standardisering görs med hjälp av extinktionskoefficienten för NADPH), måste apparatens våglängdsskalor och absorptionsvärden kontrolleras.

Om ovanstående utrustning inte finns tillgänglig kan en spektrofotometer med diskontinuerligt spektrum användas, för mätning vid 334 nm eller 365 nm.

- Glaskuvetter med en optisk väglängd på 1 cm eller engångskuvetter.

- Pipetter för de enzymatiska provlösningarna, 0,02 - 0,05 - 0,1 - 0,2 ml.

4. REAGENSER

4.1 Lösning 1: buffertlösning (0,3 M trietanolamin, pH 7,6; 4 × 10-3 M Mg2+). Lös 11,2 g trietanolaminhydroklorid ((C2H5)3N × HCl) och 0,2 g MgSO4 × 7H2O i 150 ml dubbeldestillerat vatten. Tillsätt cirka 4 ml 5 M natriumhydroxidlösning (NaOH) för att uppnå pH 7,6. Späd till 200 ml.

Denna buffertlösning kan förvaras i fyra veckor vid + 4 °C.

4.2 Lösning 2: nikotinamid-adenin-dinukleotidfosfatlösning (ca 11,5 × 10-3 M). Lös 50 mg dinatrium-nikotinamid-adenin-dinukleotidfosfat i 5 ml dubbeldestillerat vatten.

Lösningen kan förvaras i fyra veckor vid + 4 °C.

4.3 Lösning 3: adenosin-5'-trifosfatlösning (ca 81 × 10-3 M). Lös 250 mg dinatrium-adenosin-5'-trifosfat och 250 mg natriumhydrogenkarbonat (NaHCO3) i 5 ml dubbeldestillerat vatten.

Lösningen kan förvaras i fyra veckor vid + 4 °C.

4.4 Lösning 4: hexokinas/glukos-6-fosfatdehydrogenas: Blanda 0,5 ml hexokinas (2 mg protein/ml eller 280 E/ml) med 0,5 ml glukos-6-fosfatdehydrogenas (1 mg protein/ml).

Blandningen kan förvaras i ett år vid + 4 °C.

4.5 Lösning 5: fosfoglukosisomeras (2 mg protein/ml eller 700 E/ml). Suspensionen används outspädd.

Kan förvaras i ett år vid + 4 °C.

Anmärkning:

Samtliga ovan angivna lösningar finns i handeln.

5. METOD

5.1 Beredning av provet

Beroende på den uppskattade mängden glukos + fruktos per liter skall provet spädas enligt följande:

>Plats för tabell>

5.2 Bestämning

Ställ in spektrofotometern på våglängden 340 nm och utför bestämningarna i förhållande till luften (ingen kuvett i strålgången) eller till vatten.

Temperatur mellan 20 och 25 °C.

Placera följande i två kuvetter med 1 cm väglängd:

>Plats för tabell>

Blanda och läs av lösningarnas absorbans (A1) efter cirka tre minuter. Sätt igång reaktionen genom att tillsätta

>Plats för tabell>

Blanda. Vänta 15 minuter och läs av absorbansen. Kontrollera efter ytterligare 2 minuter (A2) att reaktionen har avstannat.

Tillsätt omedelbart:

>Plats för tabell>

Blanda, läs av absorbansen (A3) efter 10 minuter och kontrollera efter ytterligare 2 minuter att reaktionen har avstannat.

Beräkna absorbansdifferenserna:

A2 - A1 motsvarar glukos

A3 - A2 motsvarar fruktos

för såväl referens- som provvätskan.

Beräkna absorbansdifferenserna för referensvätskan (ÄAT) och provvätskan (ÄDP) och gör följande beräkningar:

>Plats för tabell>

Anmärkning:

Tidsåtgången för att enzymerna skall utöva sin fulla verkan varierar mellan olika prover. Ovanstående värde anges endast som vägledning och vârdet bör bestämmas individuellt för varje prov.

5.3 Redovisning av resulttaten

5.3.1. Beräkning

Följande allmänna formel används för att beräkna koncentrationerna:

C = >NUM>V × PM/

>DEN>å × d × v × 1 000

Ä A(g/l)

där

>Plats för tabell>

och

>Plats för tabell>

Då erhålls:

>Plats för tabell>

Om provet har spätts i samband med beredningen multipliceras resultatet med spädningsfaktorn F.

Anmärkning:

Om bestämningarna görs vid 334 eller 365 nm erhålls följande resultat:

- bestämning vid 334 nm: Ó = 6,2 (mnol-1 × 1 × cm-1)

>Plats för tabell>

- bestämning vid 365 nm: Ó = 3,4 (nmol-1 × 1 × cm-1)

>Plats för tabell>

5.3.2 Repeterbarhet (r)

r = 0,056 xi

5.3.3 Reproducerbarhet (R)

>Plats för tabell>

8. PÅVISANDE AV SOCKERTILLSATS I DRUVMUST, KONCENTRERAD DRUVMUST, RENAD KONCENTRERAD DRUVMUST OCH VIN GENOM TILLÄMPNING AV KÄRNMAGNETISK RESONANS AV DEUTERIUM (SNIF-NMR/RMN-FINS)

1. DEFINITION

De deuteriumatomer som finns i socker och i vattnet i druvmust omfördelas efter jäsning i molekylerna I, II, III och IV i vinet:

>Plats för tabell>

Tillsats av främmande sockerarter (chaptalisering) före jäsning av musten påverkar deuteriumfördelningen.

Vid en jämförelse med värdena för motsvarande parametrar i ett naturligt referensvin från samma område jakttas följande variationer efter tillsats av främmande sockerarter:

>Plats för tabell>

(D/H)I: Isotopförhållande i molekyl I

(D/H)II: Isotopförhållande i molekyl II

(D/H)QW: Isotopförhållande i vattnet i vinet

R = 2(D/H)II/(D/H)I uttrycker den relativa distributionen av deuterium i molekylerna I och II. R mäts direkt från signalernas h-intensitet, så att R = 3hII/hI.

(D/H)I karakteriserar främst den växtart i vilken sockret har syntetiserats och i mindre utsträckning de geografiska förhållandena på den plats där skörden ägt rum (typ av vatten vid fotosyntesen).

(D/H)II representerar klimatförhållandena på den plats där druvorna vuxit (regnvatten och väderleksförhållanden) och i mindre utsträckning sockerhalten i den ursprungliga musten.

(D/H)QW representerar klimatförhållandena på produkttionsplaten och sockerhalten i den ursprungliga musten.

2. PRINCIP

Ovan angivna parametrar [R, (D/H)I, (D/H)II] bestäms med deuterium-NMR i etanol som extraherats från vinet eller från de jäsningsprodukter från den must, den koncentrerade must eller den renade koncentrerade must som bar producerats under de givna förhållandena. Bestämningarna kan kompletteras med en bestämning av isotopförhållandet i vatten som extraherats från vinet, (D/H)WQ, och en bestämning av förhållandet 13C/12C i etanolen.

I avvaktan på at en databank upprättas på gemenskapsnivå gâller följande:

- Vad gäller vin, skall kontrollprover som har tagits inom de olika områdena åtföljas av naturliga kontrollprover (minst tre) av samma ursprung (geografisk plats och årgång). Tre provserier skall tas.

- Vad gäller must, koncentrerad must och renad koncentrerad must, skall tre serier av kontrollprover tas på naturlig must av samma ursprung (geografisk plats och årgång).

I avvaktan på att en databank upprättas på gemenskapsnivå kan medlemsstaterna för kontroll av produkter som framställs inom det egna territoriet använda en egen nationell databank under en övergångsperiod.

3. BEREDNING AV PROVET FÖR ANALYS

3.1 Extraktion av etanol och vatten från vin

Anmärkning: Valfri metod får användas för extraktion av etanol, så länge 98 98,5 % av vinets totala alkoholhalt utvinns i ett destillat som innehåller 92 93 % mas (95 % vol.).

3.1.1 Apparatur och reagenser

- Apparatur för extraktion av etanol (figur 1) bestående av:

- elektriskt uppvärmd kolv med spänningsregulator,

- 1 l rundbottnad kolv med halskoppling av slipat glas,

- cadiotkolonn med roterande band (rörlig del av teflon),

- 125 ml koniska kolvar med halskoppling av slipat glas,

- 125 ml och 60 ml flaskor med plastproppar.

- Reagenser för bestämning av vatten enligt Karl Fischer-metoden (t.ex. Merck 9241 och 9243).

3.1.2 Metod

3.1.2.1. Bestäm alkoholstyrkan i vinet (tv) med en noggrannhet av minst 0,05 % vol.

3.1.2.2. Extraktion av etanol

Ett homogent vinprov på 500 ml med en alkoholhalt tv hälls i destillationsapparatens kolv med ett konstant återflödesförhållande på ca 0,9. En 125 ml slipad förlagskolv som kalibrerats i förväg används för att fånga upp destillatet. Extrahera 40 60 ml av vätskan, som kokar mellan 78,0 och 78,2 °C. Om temperaturen överstiger 78,5 °C avbryts extraktionen i fem minuter.

När temperaturen återgår till 78 °C fortsätts uppsamlingen av destillatet tills temperaturen återigen når 78,5 °C. Upprepa detta förfarande till dess att temperaturen, efter avbruten extraktion och funktion i ett slutet kretslopp, förblir konstant. Fullständig destillation tar ca fem timmar. Detta förfarande gör det möjligt att extrahera 98 98,5 % av vinets totala alkoholhalt, vilket ger ett destillat med en alkoholhalt av 92 93 % mas (95 % vol.), dvs. den halt som har valts för NMR-betingelserna i punkt 4.

Väg den extraherade etanolen.

Ett homogent 60 ml prov av destillationsresterna förvaras i en 60 ml kolv och representerar vattnet i vinet. Dess isotopförhållande kan bestämmas om så önskas.

Anmärkning:

Om en spektrometer med 10 mm sond finns tillgänglig (jfr punkt 4), är ett homogent prov på 300 ml vin tillräckligt.

3.1.2.3. Bestämning av alkoholhalten i den extraherade alkoholen

Vattenhalten (p'g) bestäms enligt Karl Fischer-metoden i ett prov på ca 0,5 ml alkohol med exakt känd massa p.

>Hänvisning till >

Etanolhalten per enhet massa erhålls med formeln:

tDm = >NUM>p - p'/

>DEN>p

× 100

3.2 Jäsning av must, koncentrerad must och renad koncentrerad must

3.2.1 Apparatur och reagenser

- Vinsyra

- DIFCO Bacto Yeast Nitrogen Base utan aminosyror

- Aktiv torrjäst (Saccharomyces cerevisae)

Om isotopförhållandet i musten är känt, kan jästen reaktiveras före användning i 15 minuter i minsta möjliga mängd ljummet icke-destillerat vatten (1 g/50 ml), så att isotopförhållandet blir detsamma som i musten.

Om mustens isotopförhållande inte är känt är det bättre att använda torrjästen direkt.

Mängden torrjäst som tillsätt skall vara 1 g (1010 celler) per liter must.

Ett 1,5-liters jäskärl, med en anordning som gör det lufttätt och möjliggör kondensation av alkoholångor, eftersom det inte får ske något svinn av etanol under jäsningen. Graden av omvandling av jäsbara sockerarter till etanol bör överstiga 98 %.

3.2.2 Metod

3.2.2.1. Must

- Färsk must

Häll 1 liter must, med i förväg bestämd sockerhalt, i jäskärlet. Tillsätt 1 g i förväg reaktiverad torrjäst. Tillslut kärlet så att det är lufttätt. Låt jäsning ske vid omkring 20 °C till dess att allt socker har förbrukats. Efter bestämning av alkoholhalten i jäsningsprodukten och beräkning av graden av omvandling av socker till etanol centrifugeras den jästa vätskan och destilleras för att extrahera etanolen.

- Must som förhindrats att jäsa genom tillsats av svaveldioxid

Avsvavla drygt 1 liter must (dvs. 1,2 l) genom att leda kväve genom musten under återflöde i ett vattenbad vid 70-80 °C, tills den total svaveldioxidhalten är mindre än 200 mg/l. Sörj för effektiv kylning av musten för att förhindra att den koncentreras genom indunstning av vattnet.

Häll 1 liter av den avsvavlade musten i jäskärlet och fortsätt enligt anvisningarna för färsk must.

Anmärkning:

Om kaliummetabisulfit används för sulfitbehandlingen av musten måste 0,25 ml svavelsyra (ñ20 = 1,84 g/ml) per gram metabisulfit använd per liter must tillsättas musten före avsvavling.

3.2.2.2. Koncentrerad must

Häll V ml koncentrerad must med känd sockerhalt (omkring 170 g) i ett jäskärl. Fyll upp till 1 liter med (1 000 V) ml vatten från den vattenkälla som normalt används, som skall ha samma isotopförhållande som vattnet i naturlig must. Tillsätt (3.2.1) torrjäst (1 g) och 3 g DIFCO Bacto Yeast Nitrogen Base utan aminosyror. Homogenisera och fortsätt enligt ovan.

3.2.2.3. Renad koncentrerad must

Förfar enligt anvisningarna i 3.2.2.2 och fyll upp till 1 liter med (1 000 V) ml vatten med samma isotopförhållande som vatten i naturlig must, med en tillsats av 3 g löst vinsyra.

Anmärkning

Behåll 50 ml av mustprovet eller av den svaveldioxidbehandlade musten eller den renade koncentrerade musten, för att vid behov kunna extrahera vattnet och bestämma dess isotopförhållande (D/H)QW.

Extraktion av vattnet i musten kan utföras mycket enkelt genom azeotropisk destillation med toluen.

3.3 Beredning av provet för NMR-bestämning

3.3.1 Reagenser

N, N-tetrametylurea (TMU). Använd TMU-standardprov med givet, kontrollerat isotopförhållande D/H. Detta prov kan tillhandahållas av:

Generaldirektoratet för vetenskap, forskning och utveckling

EG:s referensbyrå

200. rue de la Loi, B-1409 Bryssel

Belgien

3.3.2 Metod

- NMR-sond, 15 mm i diameter:

Häll 7 ml alkohol som framställts enligt anvisningarna i 3.1.2 i en på förhand vägd flaska och bestäm alkoholens vikt med 0,1 mg noggrannhet (mA). Ta ut ett 3 ml prov av intern standard (TMU) och bestäm dess vikt med 0,1 mg noggrannhet (mst). Homogenisera genom omskakning.

- NMR-sond, 10 mm i diameter:

3,2 ml alkohol och 1,3 ml TMU är tillräckligt.

Beroende på vilken typ av spektrometer och sond som används (jfr punkt 4) tillsätts en tillräcklig mängd hexafluorbensen som fältfrekvensstabilisator (lås):

>Plats för tabell>

3.4 Beredning av vattenprov för NMR-bestämning för eventuell bestämning av vattnets isotopförhållande

3.4.1 Reagenser

N, N-tetrametylurea (TMU): se 3.3.1.

3.4.2 Metod

Häll 3 ml vatten som har erhållits enligt 3.1.2 eller 3.2 (anmärkning) ovan i en tarerad kolv och bestäm vikten ± 0,1 mg (m'E). Tillsätt 4 ml intern standard (TMU) och bestäm vikten med 0,1 mg noggrannhet (m'st). Homogenisera genom omskakning.

Anmärkning

Om laboratoriet har tillgång till masspektrometer för bestämning av isotopförhållandet kan mätningen utföras med denna apparat för att minska belastningen på NMR-spektrometern. TIV-förhållandet (5.2) måste kalibreras för varje vinserie som undersöks.

4. REGISTRERING AV 2H-NMR-SPEKTRUM I ALKOHOL OCH VIN

Bestämning av isotopparametrar.

4.1 Apparatur

- NMR-spektrometer med speciell "deuteriumsond" som är avstämd efter den karakteristiska frekvensen V° för fältet Bo (t.ex. för Bo = 7,05T, V° = 46,05 MHz och för B° = 9,4 T, V° = 61,4 MHz), med en protonavkopplingskanal (B2) och kanal för stabilisering av fältfrekvensen (lås) vid frekvensen för fluor.

Den på spektrumet bestämda upplösningen (transformerad utan exponentiell multiplikation, dvs. LB = 0), (figur 2b) som uttrycks genom linjebredden vid halv höjd av metyl- och metylensignalerna för etanol och metylsignalen för TMU, måste vara mindre än 0,5 Hz. Noggrannheten, som bestäms med en exponentiell multiplikationsfaktor LB = 2 (figur 2a), måste vara större än eller lika med 150 för metylsignalen för etanol med en alkoholhalt av 95 % vol. (93,5 %) (vikt).

Under dessa betingelser blir konfidensintervallet för bestämning av signalhöjden, beräknad med 97,5 % sannolikhet (ensidigt test) och 10 repetitioner av spektrumet, 0,35 %.

- Automatisk provväxlare (eventuellt)

- Programvara för databehandling

- 15 mm eller 10 mm provrör, beroende på spektrometerns prestanda.

4.2 Kalibrering av spektrometer och kontroller

4.2.1 Kalibrering

Kalibrera för homogenitet och noggrannhet i enlighet med tillverkarens specifikationer.

4.2.2 Kontroll av kalibreringens korrekthet

Använd prover av standardetanol, markerad med bokstäverna C, V och B, med olika, men kända, isotopkoncentrationer. Bokstävernas innebörd är för C: alkohol från rörsocker eller majs; för V: alkohol från vin; för B: alkohol från betsocker. Proven tillhandahålls av gemenskapens referensbyrå.

Bestäm alkoholprovernas isotopvärden med hjälp av den metod som beskrivs i 4.3, och beteckna dem Cbest, Vbest, Bbest (se 5.3).

Jämför dessa med motsvarande angivna standardvärden, betecknade Cst,Bst, Vst(se 5.3).

>Hänvisning till >

Figur 2a

2H-NMR-spektrum för vinetanol med intern standard

(TMU: N, N-tetrametylurea)

>Hänvisning till >

Figur 2b

2H-spektrum för etanol bestämt under samma förhållanden som i figur 2a, men utan exponentiell multiplikation (LB = 0).

Standardavvikelsen för repeterbarheten beräknad som medelvärdet av 10 repetitioner av varje spektrum skall vara mindre än 0,01 för förhållandet R och mindre än 0,3 ppm för (D/H)I och (D/H)II.

De medelvärden som erhålls för de olika isotopparametrarna (R, (D/H)I, (D/H)II) skall ligga inom den av gemenskapens referensbyrå angivna motsvarande standardavvikelsen för repeterbarheten för dessa parametrar vad gäller de tre referensalkoholerna. Om så inte är fallet utförs kontrollen igen.

4.3 Betingelser för bestämning av NMR-spektra

Häll ett alkoholprov, berett enligt 3.3 (eller ett vattenprov berett enligt 3.4) i ett 15 mm eller 10 mm rör och för in det i sonden.

NMR-spektrumet bestäms under följande betingelser:

- Konstant sondtemperatur (t.ex. 302 K).

- En uppsamlingstid av minst 6,8 s vid en spektrumbredd om 1200 Hz (16K minne) (dvs. omkring 20 ppm vid 61,4 MHz eller 27 ppm vid 46,1 MHz).

- Pulsvinkel: 90°.

- Väntetiden för uppsamlingen ("acquisition delay") skall vara i samma storleksordning som uppsamlingstiden för en enskild mätpunkt ("dwell time").

- Kvadratisk likriktning: "offset" 01 ställs in mellan OD- och CHD-referenssignalerna för etanol och mellan HOD- och TMU-referenssignalerna för vatten.

- Bestäm värdet för frånkopplingsoffset 02 utifrån det protonspektrum som bestämts med avkopplingsspolen på samma rör. Bra frånkoppling erhålls när 02 ligger i mitten av frekvensintervallet mellan CH3- och CH2-grupperna. Använd bredbandsavkoppling.

För varje spektrum utförs så många ackumulationer NS som behövs för att uppnå det signal/brus-förhållande som anges i 4.1. Upprepa NS-ackumulationerna NE = 10 gånger. NS-värdena beror på vilken typ av spektrometer och sond som används (jfr. punkt 4). Följande är exempel på möjliga kombinationer:

>Plats för tabell>

5. REDOVISNING AV RESULTATEN

5.1 Etanol

För vart och ett av de 10 spektra (se NMR-spektrum för etanol, figur 2a) bestäms följande:

- R = 3 >NUM>hII/

>DEN>hI

= 3 × >NUM>höjden på signal II (CH3CHD OH)/

>DEN>höjden på signal I (CH2D CH2OH)

- (D/H)I = 1,5866 × TI × >NUM>mst/

>DEN>mA

× >NUM>(D/H)st/

>DEN>tmD

- (D/H)II = 2,3799 × TII × >NUM>mst/

>DEN>mA

× >NUM>(D/H)st/

>DEN>tmD

med

- TI = >NUM>höjden på signal I (CH2D CH2OH)/

>DEN>höjden på signalen för intern standard (TMU)

- TII = >NUM>höjden på signal II (CH3T CHD OH)/

>DEN>höjden på signalen för intern standard (TMU)

- CH3CHDOH mst och mA, se 3.3.2.

- tmD se 3.1.2.3.

- (D/H)st = isotopförhållandet i intern standard (TMU) (anges på den flaska som tillhandahålls av gemenskapens referensbyrå).

Användning av signalernas topphöjd, i stället för toppens yta som är ett mindre exakt mått, förutsätter att linjebredden vid halv höjd är den samma och utgör en rimlig uppskattning (figur 2b).

5.2 Vatten

För bestämning av vattens isotopförhållande med NMR utifrån en blandning av vatten och TMU används följande formel:

- (D/H)WQ = 0,9306 × TIV × >NUM>m'st/

>DEN>m'E

× (D/H)st

där

- TIV = >NUM>HOD-signalens område för vatten som extraherats från vinet/

>DEN>signalområde från intern standard (TMU)

- m'st och m'E, se 3.4.2.

- (D/H)st = isotopförhållandet i intern standard (TMU) (anges på den >Start Grafik>

>Slut Grafik>

flaska som tillhandahålls av EG:s>Start Grafik>

>Slut Grafik>

referensbyrå).

5.3. För var och en av isotopparametrarna beräknas medelvärdet av 10 bestämningar och konfidensintervallet.

Med valfri programvara (t. ex. SNIF-NMR), anpassad till spektrometerns dator, kan dessa beräkningar utföras on-line.

Anmärkning:

Om en systematisk differens, inom standardavvikelsen, föreligger efter inställning av spektrometern mellan de medelvärden som erhålls för referensalkoholernas karakteristiska isotoper (4.2.2) och de värden som anges av EG:s referensbyrå kan det korrekta värdet för ett prov X erhållas genom korrektion enligt följande.

Interpolering utförs med hjälp av de värden för referensprovet som ligger på vardera sidan om värdet för provet X.

Om (D/H)XIbest är det uppmätta värdet och (D/H)XIkorr är det korrigerade värdet erhålls följande:

(D/H)Xikorr = (D/H)Bist + á [(D/H)Xibest (D/H)Bibest]

där á = >NUM>(D/H)VstI × (D/H)BstI/

>DEN>(D/H)VmesI × (D/H)BmesI

Exempel:

Referensprover som tillhandahålls och kalibreras av gemenskapens referensbyrå:

(D/H)VIst = 102,0 ppm (D/H)BIst = 91,95 ppm

Referensprover bestämda i laboratoriet:

(D/H)VIbest = 102,8 ppm (D/H)BIbest = 93,0 ppm

Misstänkt okorrigerat prov:

(D/H)XIbest = 100,2 ppm

á = 1,0255 och (D/H)XIkorr = 99,3 ppm är beräknade.

6. TOLKNING AV RESULTATEN

Jämför värdet Rx, som anger förhållandet R för det misstänkt uppblandade provet, med de förhållanden som erhålls för referensvinerna. Om Rx avviker med mer än två standardavvikelser från medelvärdet RT för referensvinet kan uppblandning misstänkas.

6.1 Tillsats av betsocker, rörsocker eller majsglukos

6.1.1 Vin

RX högre än RT: förmodad tillsats av betsocker.

RX lägre än RT: förmodad tillsats av rörsocker eller majssocker.

Observera att (D/H)XII och (D/H)QXW är förhöjda.

Undersök (D/H)XI:

- Förmodad tillsats av betsocker:

(D/H)XI för det misstänkta provet är mer än en standardavvikelse lägre än medelvärdet för referensproven (D/H)TI.

- Förmodad tillsats av rörsocker eller majssocker:

(D/H)XI är mer än en standardavvikelse högre än (D/H)TI.

- Beräkning av tillsatsen E, uttryckt i % vol. etanol:

- Tillsats av betsocker:

E % vol = tv >NUM>(D/H)TI - (D/H)XI/

>DEN>(D/H)TI - (D/H)BI

där

(D/H)BI - isotopförhållandet för position I i alkohol från betsocker.

(D/H)BI = 92,5(9)tv = alkoholhalten i det analyserade vinet (X).

- Tillsats av rörsocker eller majssocker:

E % vol = tv >NUM>(D/H)XI - (D/H)TI/

>DEN>(D/H)CI - (D/H)TI

där

(D/H)CI - isotopförhållandet för plats I i alkohol från rörsocker eller majssocker: (D/H)CI = 110,5(10)tv = alkoholhalten i det analyserade vinet (X).

6.1.2 Must, koncentrerad must och renad koncentrerad must

Värdena för isotopparametrarna för den enligt i 3.1 extraherade alkoholen från de jäsprodukter som erhålls (3.2) från must, koncentrerad must och renad koncentrerad must undersöks enligt de anvisningar som ges i 6, "Tolkning av resultat" (6.1.1), och jämförs med den alkohol som extraheras från jäsprodukterna från must.

E % vol. representerar den alkoholvolym som har tillsatts den jästa produkten. Om man känner till den eventuella spädning som gjorts före jäsning (koncentrerad must och renad koncentrerad must) och antar att 16,83 g socker ger 1 % vol. alkohol kan man beräkna mängden socker (vikt) som har tillsatts per liter must, koncentrerad must eller renad koncentrerad must.

6.2 Tillsats av en blandning av betsocker och rörsocker eller majsglukos

Isotopförhållandena (D/H)I och R är mindre förändrade än när endast en sockertyp har tillsatts.

(D/H)II och (D/H)QW är förhöjda.

Dessa tillsatser kan konstateras genom bestämning av etanolens 13C/12C-förhållande med masspektrometri. I detta fall blir förhållandet högre.

9. ASKHALT

1. DEFINITION

Askhalten definieras som alla produkter som återstår efter glödgning av den rest som återstår efter indunstning av vinet. Glödgningen utförs så att alla katjoner (med undantag av ammonium) omvandlas till karbonater eller andra vattenfria oorganiska salter.

2. PRINCIP FÖR METODEN

Vinextraktet glödgas vid en temperatur mellan 500 och 550 °C, till dess att allt organiskt material helt har förbränts (oxiderats).

3. APPARATUR

3.1. Kokande vattenbad.

3.2. Våg med 0,1 mg noggrannhet.

3.3. Värmeplatta eller infraröd förångare.

3.4. Elektrisk muffelugn med temperaturreglering.

3.5. Exsickator.

3.6. Flatbottnad platinaskål, 25 mm hög och 70 mm i diameter.

4. METOD

20 ml vin sugs upp med pipett i en i förväg tarerad platinaskål (tom vikt P0 g). Vinet indunstas över det kokande vattenbadet och resten värms upp på värmeplattan till 200 °C eller under IR-förångaren till förkolning. När ånga inte längre avges placeras skålen i en elektrisk muffelugn med en temperatur på 525 ± 25 °C. Efter 15 minuters förkolning tas skålen ut ur ugnen. Tillsätt 5 ml destillerat vatten, låt indunsta över vattenbadet eller under IR-förångaren och hetta upp resten igen till 525 °C i 10 minuter.

Om förbränningen (oxidationen) av de förkolnade partiklarna inte är fullständig upprepas förfarandet med tvättning av de förkolnade partiklarna, indunstning av vatten och glödgning.

För viner med hög sockerhalt bör några droppar ren vegetabilisk olja tillsättas extraktet före första glödgningen för att förhindra alltför kraftig skumbildning.

Efter avkylning i exsickatorn vägs skålen (P1 g).

Vikten av askan i provet (20 ml) är p = (P1 P0) g.

5. REDOVISNING AV RESULTATEN

Beräkningsmetod

Askans vikt P i gram per liter anges med två decimaler och uttrycks som P = 50 × p.

10. ASKANS ALKALITET

1. DEFINITION

Askans alkalitet definieras som summan av samtliga katjoner, utom ammonium, som är bundna till vinets organiska syror.

2. PRINCIP FÖR METODEN

Askan löses i en känd (överskotts-) mängd av en het kalibrerad syralösning. Överskottet bestäms genom titrering med metylorange som indikator.

3. REAGENSER OCH APPARATUR

3.1. 0,05 M svavelsyralösning (H2SO4).

3.2. 0,1 M natriumlösning (NaOH).

3.3. Metylorange, 0,1 % lösning i destillerat vatten.

3.4. Kokande vattenbad.

4. METOD

Tillsätt 10 ml 0,05 M svavelsyralösning (3.1) till platinaskålen med askan från 20 ml vin. Placera skålen över det kokande vattenbadet i ca 15 minuter. Rör om resten med en glasstav för att påskynda upplösningen. Tillsätt två droppar metylorangelösning och titrera överskottet av svavelsyra med 0,1 M natriumhydroxid (3.2) till dess att indikatorn slår om till gult.

5. REDOVISNING AV RESULTATEN

Beräkningsmetod

Askans alkalitet, uttryckt i milliekvivalenter per liter med en decimal, erhålls med formeln:

A = 5 (10 n)

där n ml är den använda volymen 0,1 M natriumhydroxid.

11. KLORIDER

1. PRINCIP

Klorider bestäms direkt i vinet genom potentiometri med hjälp av en Ag/AgCl-elektrod.

2. APPARATUR

2.1. pH/mV-meter, graderad i intervall om minst 2mV.

2.2. Magnetomrörare.

2.3. Ag/AgCl-elektrod med mättad lösning av kaliumnitrat som elektrolyt.

2.4. Mikrobyrett, indelad i 1/100 ml.

2.5. Kronometer.

3. REAGENSER

3.1. Standardkloridlösning: 2,1027 g kaliumklorid, KCl (max. 0,005 % Br), som före användningen torkats i exsickator i flera dagar, späds ut i destillerat vatten till 1 liter. 1 ml av denna lösning innehåller 1 mg Cl-.

3.2. Titreringslösning av silvernitrat: 4,7912 g silvernitrat, AgNO3 av analyskvalitet, späds i en 10 % (v/v) alkohollösning till 1 liter. 1 ml av denna lösning motsvarar 1 mg Cl-.

3.3. Salpetersyra, minst 65 % renhetsgrad (ñ20 = 1,40 g/ml).

4. METOD

4.1. 5,0 ml av standardkloridlösningen mäts upp i ett 150 ml cylindriskt kärl som placeras över en magnetomrörare, späds med destillerat vatten till ca 100 ml och surgörs med 1,0 ml salpetersyra (minst 65 %). Sänk ned elektroden och titrera genom att tillsätta titreringslösningen av silvernitrat med mikrobyretten under måttlig omrörning. Börja med att tillsätta 1,00 ml för de första 4 ml och läs av motsvarande värden i millivolt. Tillsätt nästa 2 ml i fraktioner om 0,20 ml. Fortsätt därefter med att tillsätta lösningen i fraktioner om 1 ml till dess att totalt 10 ml har tillsatts. Vänta ca 30 sekunder efter varje tillsats av lösningen innan motsvarande millivoltvärde läses av. Överför de avlästa värdena till millimeterpapper som funktioner av motsvarande antal milliliter titreringslösning och bestäm ekvivalenspunktens potential utifrån vändpunkten på den kurva som erhålls.

4.2. 5 ml av standardkloridlösningen mäts upp i ett 150 ml cylindriskt kärl med 95 ml destillerat vatten och 1 ml salpetersyra (minst 65 %). Sänk ned elektroden och titrera under omrörning tills ekvivalenspunktens potential uppnås. Denna bestämning upprepas till dess att det råder god överensstämmelse mellan resultaten. Denna kontroll måste utföras före varje serie kloridbestämningar i proven.

4.3. 50 ml vin för analys mäts upp i ett 150 ml cylindriskt kärl. Tillsätt 50 ml destillerat vatten och 1 ml salpetersyra (minst 65 %) och titrera enligt förfarandet i 4.2.

5. REDOVISNING AV RESULTATEN

5.1 Beräkningar

Om n anger antalet milliliter av titreringslösningen av silvernitrat blir kloridhalten i den analyserade vätskan

>Plats för tabell>

5.2 Repeterbarhet (r):

>Plats för tabell>

5.3 Reproducerbarhet (R):

>Plats för tabell>

6. Anmärkning: Mycket exakt bestämning

Det hänvisas till den fullständiga titreringskurva som erhålls vid bestämning av analysvätskan med silvernitratlösningen.

a) Mät upp 50 ml av det vin som skall analyseras i ett 150 ml cylindriskt kärl. Tillsätt 50 ml destillerat vatten och 1 ml salpetersyra (minst 65 %). Titrera med silvernitratlösningen och tillsätt 0,5 ml i taget. Notera den motsvarande potentialen i millivolt. Från den första titreringen avläses den ungefärliga mängd silvernitrat som behövs.

b) Inled bestämningen igen under samma betingelser. Börja med att tillsätta 0,5 ml titreringslösning i taget, till dess att den tillsatta volymen är 1,5 2 ml mindre än den volym som bestäms enligt a. Fortsätt med att tillsätta lösningen, först med 0,2 ml och därefter 0,5 ml i taget, bortom den ungefärligt avlästa ekvivalenspunkten.

Bestämningens slutpunkt och den exakta volym silvernitrat som används erhålls:

- antingen genom att kurvan ritas och ekvivalenspunkten bestäms,

- eller med följande formel:

V = V' + Ä Vi >NUM>ÄÄ E1/

>DEN>ÄÄ E1 + ÄÄ E2

där

>Plats för tabell>

Exempel:

>Plats för tabell>

I detta exempel ligger titreringens slutpunkt mellan 1,6 och 1,8 ml. Den största potentialförändringen (ÄE = 44 mV) uppträder i detta intervall. Den mängd titreringslösning av silvernitrat som används för att bestämma kloriderna i provet blir:

V = 1,6 + 0,2 >NUM>22/

>DEN>22 + 10

= 1,74 ml.

12. SULFATER

1. PRINCIP

1.1 Referensmetod

Utfällning av bariumsulfat och vägning. Det bariumfosfat som fällts ut under samma betingelser avlägsnas genom tvättning av fällningen i saltsyra.

För must och viner med höga halter av svaveldioxid rekommenderas föregående avsvavling genom kokning i ett lufttätt kärl.

1.2 Snabb analysmetod

Klassificering av viner i kategorier med den så kallade gränsmetoden som baseras på utfällning av bariumsulfat med en titreringslösning av bariumjoner.

2. REFERENSMETOD

2.1 Reagenser

2.1.1. 2 M saltsyrelösning.

2.1.2. Bariumkloridlösning av 200 g/l BaCl2, 2 H2O.

2.2 Metod

2.2.1 Allmän metod:

Mät upp 40 ml av analysprovet i ett 50 ml centrifugrör. Tillsätt 2 ml 2 M saltsyra och 2 ml bariumkloridlösning, 200 g/l. Rör om med en glasstav. Skölj staven med lite destillerat vatten och låt lösningen stå i fem minuter. Centrifugera i fem minuter, varefter centrifugatet dekanteras försiktigt.

Därefter tvättas bariumsulfatfällningen på följande sätt: tillsätt 10 ml 2 M saltsyra, slamma upp fällningen och centrifugera i fem minuter. Dekantera försiktigt centrifugatet. Upprepa tvättningen två gånger under samma betingelser med 15 ml destillerat vatten varje gång.

Överför fällningen kvantitativt genom sköljning med destillerat vatten till en tarerad platinakapsel. Placera över ett vattenbad vid 100 °C till dess att fullständig indunstning skett. Den torkade fällningen kalcineras flera gånger kortvarigt över en låga tills en vit rest erhålls. Låt svalna i exsickator och väg.

Den erhållna massan i mg av bariumsulfatet betecknas m.

2.2.2 Specialmetod: svavlad must och svavlat vin med hög svaveldioxidhalt.

Svaveldioxiden avlägsnas först.

Mät upp 25 ml vatten och 1 ml ren saltsyra (ñ20 = 1,15 - 1,18 g/ml) i en 500 ml konisk kolv med dropptratt och utloppsrör. Koka lösningen för att avlägsna luften och tillsätt 100 ml vin genom dropptratten. Fortsätt att koka till dess att vätskevolymen i kolven har reducerats till ca 75 ml och överför den kvantitativt efter kylning till en 100 ml mätkolv. Fyll upp till märket med vatten. Bestäm sulfaterna i ett prov på 40 ml enligt 2.2.1 ovan

2.3 Redovisning av resultaten

2.3.1 Beräkningar

Sulfathalten, uttryckt i milligram per liter kaliumsulfat, K2SO4, är:

18,67 × m

Sulfathalten i must eller vin uttrycks i milligram per liter kaliumsulfat, utan några decimaler.

2.3.2 Repeterbarhet

>Plats för tabell>

2.3.3 Reproducerbarhet

>Plats för tabell>

3. SNABB ANALYSMETOD

3.1 Reagenser

3.1.1. Titreringslösning av bariumklorid

2,804 g bariumklorid, BaCl2, 2 H2O och 10 ml saltsyra (ñ20 = 1,15 1,18 g/ml) löses i tillräckligt mycket vatten för att ge 1 liter lösning. 1 ml av denna lösning fäller en mängd sulfatjoner motsvarande 2 mg kaliumsulfat.

3.1.2. Svavelsyra (ñ20 = 1,84 g/ml), 1/10 (w/v) lösning.

3.2 Metod

Mät upp 10 ml must eller vin i tre provrör. Tillsätt 3,5; 5 respektive 10 ml av bariumkloridlösningen till rör 1, 2 och 3. Skaka om och låt koka upp. Låt stå i 1 2 timmar. Vätskan i rören dekanteras, filtreras och delas i två delar. Till den ena delen tillsätts ett flertal droppar av den spädda svavelsyralösningen, till den andra några droppar bariumkloridlösning. Notera om vätskan i de olika rören är klar eller grumlig. Observationerna tolkas enligt tabellen nedan.

>Plats för tabell>

13. TOTAL SYRAHALT

1. DEFINITION

Vinets totala syrahalt är summan av dess titrerbara syror när en alkalisk standardlösning tillsätts så att vinets pH blir 7.

Koldioxid ingår inte i den totala syrahalten.

2. PRINCIP FÖR METODEN

Potentiometrisk titrering eller titrering med bromtymolblått som indikator och jämförelse med färgstandard.

3. REAGENSER

3.1. Buffertlösning pH 7,00:

monokaliumfosfat (KH2PO4): 107,3 g

1 M natriumhydroxidlösning (NaOH): 500 ml

vatten till: 1 000 ml

Alternativt kan färdiga buffertlösningar som finns i handeln användas.

3.2. 0,1 M natriumhydroxidlösning (NaOH).

3.3. 4 g/l indikatorlösning av bromtymolblått:

>Plats för tabell>

Lös upp och tillsätt

>Plats för tabell>

4. APPARATUR

4.1. Vattensug.

4.2. 500 ml vakuumsugkolv.

4.3. Potentiometer med skalindelning i pH-enheter och med elektroder. Glaselektroden skall förvaras i destillerat vatten. Elektroden med kalomelmättad kaliumklorid skall förvaras i mättad kaliumkloridlösning. Oftast används en kombinerad elektrod, som skall förvaras i destillerat vatten.

4.4. Mätglas på 50 ml (vin) resp. 100 ml (renad koncentrerad must).

5. METOD

5.1 Beredning av provet

5.1.1 Vin:

Avlägsna koldioxiden. Häll ca 50 ml av vinet i en vakuumsugkolv. Sug med vattensugen i 1 2 minuter under omskakning.

5.1.2 Renad koncentrerad must:

Häll i 200 g noggrant uppvägd renad koncentrerad must i en 500 ml mätkolv. Fyll upp till märket med vatten. Homogenisera blandningen.

5.2 Potentiometrisk titrering

5.2.1 Kalibrering av pH-mätare

Kalibrering av pH-mätaren görs vid 20 °C med buffertlösning med pH 7,00 vid 20 °C enligt tillverkarens anvisningar.

5.2.2 Mätmetod

Häll ett prov, berett som i 5.1, på 10 ml för vin och 50 ml för renad koncentrerad must i en mätcylinder (4.4). Tillsätt ca 10 ml destillerat vatten och därefter 0,1 M natriumhydroxidlösning (3.2) från byretten, till dess att pH är 7 vid 20 °C. Natriumhydroxiden skall tillsättas långsamt under kontinuerlig omrörning av lösningen. Den tillsatta mängden milliliter 0,1 M NaOH betecknas n.

5.3 Titrering med indikator (bromtymolblått)

5.3.1 Förberedande analys: färgbestämning

Häll 25 ml kokt destillerat vatten, 1 ml lösning av bromtymolblått (3.3) och ett prov, berett enligt 5.1, på 10 ml för vin och 50 ml för renad koncentrerad must i en mätcylinder (4.4). Tillsätt 0,1 M natriumhydroxidlösningen (3.2), till dess att färgen slår om till blågrönt. Tillsätt därefter 5 ml av buffertlösningen med pH 7 (3.1).

5.3.2 Bestämning

Häll 30 ml kokt destillerat vatten, 1 ml lösning av bromtymolblått (3.3) och ett prov, berett enligt 5.1, på 10 ml för vin och 50 ml för renad koncentrerad must i en mätcylinder (4.4). Tillsätt 0,1 M natriumhydroxidlösning (3.2), till dess att samma färg som i det förberedande provet (5.3.1) uppträder. Den tillsatta mängden natriumhydroxid betecknas n.

6. REDOVISNING AV RESULTATEN

6.1 Beräkningsmetod

6.1.1 Vin

Den totala syrahalten uttryckt i milliekvivalenter per liter blir:

A = 10n

Halten anges med en decimal.

Den totala syrahalten uttryckt i gram vinsyra per liter blir:

A' = 0,075 × A

Halten anges med en decimal.

6.1.2 Renad koncentrerad must

- Den totala syrahalten uttryckt i milliekvivalenter per kg för renad koncentrerad must blir: a = 5 × n.

- Den totala syrahalten uttryckt i milliekvivalenter per kg totalsocker blir:

A = >NUM>500 ×/

>DEN>n;P

P = halten i % (w/w) av totalsocker.

Halten anges med en decimal.

6.2 Repeterbarhet (r) för titrering med indikatorn

>Plats för tabell>

för vita viner, roséviner och röda viner.

6.3 Reproducerbarhet (R) för titrering med indikatorn (5.3)

För vitviner och rosévin:

>Plats för tabell>

För rödvin:

>Plats för tabell>

14. FLYKTIGA SYROR

1. DEFINITION

De flyktiga syrorna består av de syror i ättiksyraserien som förekommer i vin i fri form och som salt.

2. PRINCIP FÖR METODEN

Titrering av flyktiga syror, som har separerats från vinet genom ångdestillation och titrering av destillatet.

Koldioxid avlägsnas först från vinet.

Syran i fri och bunden svaveldioxid som destilleras på så sätt skall dras ifrån destillatets syrahalt.

Eventuell sorbinsyra som har tillsatts vinet skall också dras ifrån.

Anmärkning:

En del av den salicylsyra som används i vissa länder för att stabilisera viner före analys återfinns i destillatet. Denna måste bestämmas och dras ifrån syrahalten. Bestämningsmetoden anges i punkt 7 i detta kapitel.

3. REAGENSER

3.1. Kristalliserad vinsyra (C4H6O6).

3.2. 0,1 M natriumhydroxidlösning (NaOH).

3.3. 1 % fenolftalinlösning i 96 % vol. neutral alkohol.

3.4. Saltsyra (ñ20 = 1,18 1,19 g/ml), spädd 1:4 (v/v).

3.5. 0,005 M jodlösning (I2).

3.6. Kristalliserad kaliumjodid (KI).

3.7. Stärkelselösning 5 g/l.

Blanda 5 g stärkelse med ca 500 ml vatten. Koka upp under omrörning och koka i tio minuter. Tillsätt 200 g natriumklorid, kyl och späd till 1 liter.

3.8. Mättad lösning av natriumborat (Na2B4O7, 10H2O), dvs. ca 55 g/l vid 20 °C.

4. APPARATUR

4.1. Ångdestillationsapparat bestående av

1. Ånggenerator. Ångan skall vara fri från koldioxid.

2. Kolv med ångrör.

3. Destillationskolonn.

4. Kylare.

Apparaturen skall uppfylla följande tre krav:

a) Häll 20 ml kokt vatten i kolven. Samla upp 250 ml av destillatet och tillsätt 0,1 ml 0,1 M natriumhydroxidlösning (3.2) och två droppar av fenolftalinlösningen (3.3). Rosafärgningen skall vara stabil i minst tio sekunder (dvs. ångan skall vara fri från koldioxid).

b) Häll 20 ml av en 0,1 M ättiksyralösning i kolven. Samla upp 250 ml av destillatet. Titrera med 0,1 M natriumhydroxidlösning (3.2). Den använda volymen skall vara minst 19,9 ml (dvs. minst 99,5 % av ättiksyran skall avlägsnas med ångan).

c) Häll 20 ml av 1 M mjölksyralösning i kolven. Samla upp 250 ml av destillatet och titrera syran med 0,1 M natriumhydroxidlösning (3.2).

Den volym natriumhydroxidlösning som tillsätts skall vara mindre än eller lika med 1,0 ml (dvs. inte mer än 0,5 % mjölksyra destilleras).

Apparatur och metoder som klarar dessa prov med godkänt resultat uppfyller de officiella internationella apparat- och metodkraven.

4.2. Vattenpump.

4.3. Vakuumkolv.

5. METOD

5.1 Beredning av provet: avlägsna koldioxiden.

Häll ca 50 ml vin i en vakuumkolv. Sug med vattenpumpen i 1 2 minuter under ständig omrörning.

5.2 Ångdestillation

20 ml vin från vilket koldioxiden avlägsnats enligt 5.1 hälls i kolven. Tillsätt ca 0,5 g vinsyra (3.1). Samla upp minst 250 ml av destillatet.

5.3 Titrering

Titrera med 0,1 M natriumhydroxidlösning (3.2) som innehåller två droppar fenolftalin (3.3) som indikator. Den använda mängden natriumhydroxid betecknas n ml.

Tillsätt fyra droppar saltsyra, spädd 1:4 (3.4), 2 ml stärkelselösning (3.7) och några kristaller kaliumjodid (3.6). Titrera den fria svaveldioxiden med 0,005 M jodlösning (3.5). Den använda mängden betecknas n'.

Tillsätt den mättade natriumboratlösningen (3.8) till dess att den rosa färgen kommer tillbaka. Titrera den bundna svaveldioxiden med 0,005 M jodlösning (3.5). Den använda volymen betecknas n".

6. REDOVISNING AV RESULTATEN

6.1 Beräkningsmetod

Halten av flyktiga syror, uttryckt i milliekvivalenter/liter med en decimal, blir:

A = 5 (n 0,1 n' 0,05 n").

Halten av flyktiga syror, uttryckt i gram ättiksyra/liter med två decimaler, blir:

0,300 (n 0,1 n' 0,05 n").

6.2 Repeterbarhet (r)

>Plats för tabell>

6.3 Reproducerbarhet (R)

>Plats för tabell>

6.4 Vin tillsatt med sorbinsyra

Eftersom 96 % av sorbinsyran ångsdestilleras vid en destillatvolym på 250 ml måste denna syra dras ifrån de flyktiga syrorna. 100 mg sorbinsyra motsvarar en syrahalt av 0,89 milliekvivalenter eller 0,053 g ättiksyra; halten av sorbinsyra i mg/l bestäms med en annan metod.

7. BESTÄMNING AV SALICYLSYRA SOM FÖLJER MED DESTILLATET FRÅN FLYKTIGA SYROR

7.1 Princip

Efter bestämning av de flyktiga syrorna och korrektion för svaveldioxid påvisas förekomsten av salicylsyra efter surgöring av att provet lilafärgas när ett järn(III)salt tillsätts.

Bestämning av salicylsyra som följer med destillatet från de flyktiga syrorna utförs på ett andra destillat med samma volym som den på vilken halten av flyktiga syror bestämdes. I detta destillat bestäms salicylsyran med en jämförande kolorimetrisk metod. Den dras ifrån syrahalten i destillatet av flyktiga syror.

7.2 Reagenser

7.2.1. Saltsyra (HCl) (ñ20 = 1,18 - 1,19 g/l).

7.2.2. Natriumtiosulfat (Na2S2O3, 5H2O) i en 0,1 M lösning.

7.2.3. 10 % (w/v) lösning av järn(III)ammoniumsulfat (Fe2(SO4)3. (NH4)2SO4 × 24H2O).

7.2.4. 0,01 M lösning av natriumsalicylat. Lösningen skall innehålla 1,60 g natriumsalicylat (NaC7H5O3) per liter.

7.3 Metod

7.3.1 Identifiering av salicylsyra i destillatet av flyktiga syror

Omedelbart efter bestämning av de flyktiga syrorna och korrektion för fri och bunden svaveldioxid hälls 0,5 ml saltsyra (7.2.1), 3 ml 0,1 M natriumtiosulfatlösning (7.2.2) och 1 ml järn(III)ammoniumsulfatlösning (7.2.3) i en konisk kolv.

Om destillatet innehåller salicylsyra träder en lila färg fram.

7.3.2 Bestämning av salicylsyrahalten

Destillatets volym markeras på den koniska kolven. Töm och skölj flaskan.

Ett nytt analysprov på 20 ml vin ångdestilleras och destillatet samlas upp i den koniska kolven till märket. Tillsätt 0,3 ml ren saltsyra (7.2.1) och 1 ml järn(III)ammoniumsulfatlösning (7.2.3). Innehållet i kolven lilafärgas.

Häll i destillerat vatten i en konisk kolv som är identisk med den kolv på vilken volymen har markerats upp till samma nivå som destillatnivån. Tillsätt 0,3 ml ren saltsyra (7.2.1) och 1 ml järn(III)ammoniumsulfatlösning (7.2.3). Natriumsalicylatlösning, 0,01 M (7.2.4), tillsätts via byretten, till dess att lilafärgningen är av samma intensitet som i kolven med vindestillatet.

Den mängd lösning som tillsätts från byretten betecknas n.

7.4 Korrektion av flyktiga syror

Dra ifrån volymen 0,1 × n ml från volymen n ml av 0,1 M natriumhydroxidlösning som använts för att titrera destillatets surhetsgrad under bestämningen av de flyktiga syrorna.

15. HALTEN AV ICKE-FLYKTIGA SYROR

1. PRINCIP

Halten av icke-flyktiga syror beräknas som skillnaden mellan den totala syrahalten och halten av flyktiga syror.

2. REDOVISNING AV RESULTATEN

Halten av icke-flyktiga syror uttrycks i:

- milliekvivalenter per liter,

- gram vinsyra per liter.

16. VINSYRA

1. PRINCIP FÖR METODERNA

1.1 Referensmetod

Vinsyra fälls ut i form av kalcium(±)tartrat och bestäms gravimetriskt. Bestämningen kan kompletteras med volymetrisk bestämning. Utfällningsbetingelserna (pH, total använd volym, koncentrationer av utfällande joner) innebär att kalcium(±)tartrat fälls ut fullständigt, medan kalcium-D( )-tartrat förblir i lösning.

När metavinsyra har tillsatts vinet måste detta först hydrolyseras eftersom metavinsyra gör att utfällningen av kalcium(±)tartrat blir ofullständig.

1.2 Rutinmetod

Vinsyran separeras med en jonbytarkolonn och bestäms kolorimetriskt i eluatet genom mätning av den röda färg som framträder vid reaktion med vanadinsyra. Eluatet innehåller också mjölksyra och äppelsyra, som dock inte stör analysen.

2. REFERENSMETOD

2.1 Gravimetrisk metod

2.1.1 Reagenser

2.1.1.1. Kalciumacetatlösning innehållande 10 g kalcium per liter:

>Plats för tabell>

2.1.1.2. Kalcium(±)tartrat, kristalliserat: CaC4O6H4. 4H2O:

Häll 20 ml av en lösning av L(+)vinsyra (5 g/l) i en 400 ml bägare. Tillsätt 20 ml av en ammonium D( )tartratlösning (6,126 g/l) och 6 ml kalciumacetatlösning innehållande 10 g kalcium per liter (2.1.1.1).

Låt utfällning pågå i två timmar. Samla upp fällningen på en degel av sintrat glas med porositeten 4 och tvätta den tre gånger med omkring 30 ml destillerat vatten. Torka till konstant vikt i torkskåp vid 70 °C. Med de reagensmängder som anges ovan erhålls ca 340 mg kristalliserat kalcium(±)tartrat.

Förvara i en flaska med propp.

2.1.1.3. Fällningslösning (pH 4,75):

>Plats för tabell>

Lös D( )vinsyran, tillsätt ammoniumhydroxiden och fyll upp till ca 900 ml. Tillsätt 8,8 ml kalciumacetatlösning (2.1.1), fyll upp till 1 liter och justera pH-värdet till 4,75 med ättiksyra.

Eftersom kalcium(±)tartrat är lätt lösligt i denna lösning tillsätts 5 mg kalcium(±)tartrat per liter. Rör om i 12 timmar och filtrera.

2.1.2 Metod

2.1.2.1. Vin utan tillsats av metavinsyra

Häll 500 ml av fällningslösningen och 10 ml vin i en 600 ml bägare. Blanda och sätt igång utfällningen genom att gnida kärlets sidor med en glasstav. Låt utfällning pågå i 12 timmar (över natten).

Filtrera vätskan och fällningen genom en vägd degel av sintrat glas med porositeten 4 som placerats på en ren vakuumkolv. Skölj det kärl där fällningen gjordes med filtratet så att alla utfällda partiklar följer med.

Torka till konstant vikt i torkskåp vid 70 °C. Väg. Låt p ange vikten av den mängd kristalliserat kalcium(±)tartrat (CaC4O6H4) som erhålls.

2.1.2.2. Vin med tillsats av metavinsyra

Vid analys av vin med konstaterad eller misstänkt tillsats av metavinsyra skall syran först hydrolyseras enligt följande:

Häll 10 ml av vinet och 0,4 ml isättika (CH3COOH, ñ20 = 1,05 g/ml) i en 50 ml konisk kolv. Tillslut kolven med en återloppskylare och koka i 30 minuter. Låt svalna och överför sedan lösningen i den koniska kolven till en 600 ml bägare. Skölj kolven två gånger med 5 ml vatten och fortsätt därefter enligt anvisningarna ovan.

Metavinsyran bestäms och inräknas som vinsyra i bestämningsresultatet.

2.1.3 Redovisning av resultaten

En molekyl kalcium(±)tartrat motsvarar en halv molekyl L(+) vinsyra i vinet.

Mängden vinsyra per liter vin, uttryckt i milliekvivalenter, motsvarar 384,5 p.

Mängden anges med en decimal.

Mängden vinsyra per liter vin, uttryckt i gram vinsyra, motsvarar 28,84 p.

Mängden anges med en decimal.

Mängden vinsyra per liter, uttryckt i gram kaliumvätetartrat, motsvarar 36,15 p.

Mängden anges med en decimal.

2.2. Jämförande volymetrisk analys

2.2.1 Reagenser

2.2.1.1. Saltsyra (HCl) (1:5 v/v) (ñ20 = 1,18 1,19 g/ml)

2.2.1.2. EDTA-lösning, 0,05 M:

EDTA (etylendiamin-tetraättiksyra-dinatriumsalt:

>Plats för tabell>

2.2.1.3. Natriumhydroxidlösning, 40 % (w/v):

>Plats för tabell>

2.2.1.4. Komplexometrisk indikator: 1 % (w/w)

-hydroxi-1-(2-hydroxi-4-sulfo-1-naftylazo)-3-naftylsyra

>Plats för tabell>

2.2.2 Metod

Efter vägning sätts degeln av sintrat glas med kalcium