KOMMISSIONENS GENOMFÖRANDEFÖRORDNING (EU) 2019/2092

av den 28 november 2019

om införande av en slutgiltig utjämningstull på import av biodiesel med ursprung i Indonesien

EUROPEISKA KOMMISSIONEN HAR ANTAGIT DENNA FÖRORDNING

med beaktande av fördraget om Europeiska unionens funktionssätt,

med beaktande av Europaparlamentets och rådets förordning (EU) 2016/1037 av den 8 juni 2016 om skydd mot subventionerad import från länder som inte är medlemmar i Europeiska unionen (1) (nedan kallad grundförordningen), särskilt artikel 15, och

av följande skäl:

1. FÖRFARANDE

1.1 Inledande

(1) Den 6 december 2018 inledde Europeiska kommissionen (nedan kallad kommissionen) en antisubventionsundersökning beträffande import till Europeiska unionen (nedan kallad unionen) av biodiesel med ursprung i Indonesien på grundval av artikel 10 i grundförordningen.

(2) Kommissionen offentliggjorde ett tillkännagivande om inledande (nedan kallat tillkännagivandet om inledande) i Europeiska unionens officiella tidning (2).

(3) Kommissionen inledde undersökningen till följd av ett klagomål som ingavs den 22 oktober 2018 av European Biodiesel Board (nedan kallad klaganden eller EBB) såsom företrädare för tillverkare som svarar för 32 % av unionens sammanlagda tillverkning.

1.2 Provisoriska åtgärder

(4) Den 14 augusti 2019 införde kommissionen provisoriska utjämningstullar på import till unionen av biodiesel med ursprung i Indonesien genom kommissionens genomförandeförordning (EU) 2019/1344 (3) (nedan kallad förordningen om provisorisk tull).

(5) I enlighet med skäl 13 i förordningen om provisorisk tull omfattade undersökningen av subventionering och skada perioden från och med den 1 oktober 2017 till och med den 30 september 2018 (nedan kallad undersökningsperioden), och undersökningen av de utvecklingstendenser som är relevanta för bedömningen av skada omfattade perioden från och med den 1 januari 2015 till och med utgången av undersökningsperioden (nedan kallad skadeundersökningsperioden).

1.3 Efterföljande förfarande

(6) Efter det att de viktigaste omständigheter och överväganden på grundval av vilka provisoriska utjämningstullar infördes hade meddelats (nedan kallat det preliminära meddelandet av uppgifter) lämnade EBB, de indonesiska myndigheterna och alla fyra indonesiska exporterande tillverkare in skriftliga inlagor med sina synpunkter på de preliminära slutsatserna.

(7) Parter som så begärde gavs tillfälle att bli hörda. EBB, de indonesiska myndigheterna och alla fyra indonesiska exporterande tillverkare hördes.

(8) Kommissionen har beaktat de synpunkter som ingetts av berörda parter och har behandlat dem i denna förordning.

(9) Kommissionen underrättade alla berörda parter om de viktigaste omständigheter och överväganden på grundval av vilka den avsåg att införa en slutgiltig utjämningstull på import till unionen av biodiesel med ursprung i Indonesien (nedan kallat det slutliga utlämnandet).

(10) Efter det slutliga utlämnandet lämnade EBB, de indonesiska myndigheterna och tre av de fyra indonesiska exporterande tillverkarna in skriftliga inlagor med sina synpunkter på de slutgiltiga slutsatserna. Kommissionen noterade att inlagorna från de indonesiska myndigheterna och två exporterande tillverkare i alla avseenden var de samma, och i denna förordning kommer dessa synpunkter på det slutliga utlämnandet sammanfattas som de indonesiska myndigheternas synpunkter.

(11) Parter som så begärde gavs tillfälle att bli hörda. EBB, de indonesiska myndigheterna och två av de fyra indonesiska exporterande tillverkarna hördes efter det slutliga utlämnandet.

(12) I sina synpunkter på det slutliga utlämnandet gjorde de indonesiska myndigheterna och två av de exporterande tillverkarna gällande att deras rätt till försvar inte har respekterats, i synnerhet när det gällde beräkningarna av prisunderskridandet och utlämnandet till berörda parter av de produktkontrollnummer för unionsindustrin som använts i beräkningarna, de råvaror som används i unionsindustrins blandningar samt filtrerbarhetstemperaturen (4) för unionsindustrins försäljning.

(13) De indonesiska myndigheterna och två av de fyra indonesiska exporterande tillverkarna begärde att bli hörda i närvaro av förhörsombudet och ett sådant hörande ägde rum den 14 oktober 2019.

(14) Alla dessa punkter hade redan behandlats i det slutliga utlämnandet och förklarades för de indonesiska myndigheterna under de höranden som ägde rum efter att det slutliga utlämnandet hade skickats.

(15) Kommissionen har beaktat de synpunkter som ingetts av berörda parter efter det slutliga utlämnandet och har behandlat dem i denna förordning.

1.4 Undersökningsperiod och skadeundersökningsperiod

(16) Eftersom inga synpunkter inkommit gällande undersökningsperioden och skadeundersökningsperioden bekräftades skäl 13 i förordningen om provisorisk tull.

2. BERÖRD PRODUKT OCH LIKADAN PRODUKT

2.1 Invändningar gällande produktdefinitionen

(17) Efter offentliggörandet av förordningen om provisorisk tull framförde Wilmar Group (nedan kallad Wilmar), en exporterande tillverkare i Indonesien, en synpunkt om att dess export av fraktioner av metylestrar inte ska betraktas som export av den berörda produkten. Wilmar påpekade att denna synpunkt hade framförts inom tidsfristen, eftersom den angavs i bilaga I till deras stickprovsformulär.

(18) Denna synpunkt framfördes dock inte separat och noterades därför inte av övriga berörda parter förrän synpunkterna på förordningen om provisorisk tull togs emot.

(19) Kommissionen noterade att samma synpunkt hade framförts under föregående antidumpningsundersökning beträffande import av biodiesel från Indonesien av samma exporterande tillverkare på grundval av samma uppgifter, och hade avvisats både i förordningen om provisorisk tull (5) och i förordningen om slutgiltig tull (6) (nedan kallad den ursprungliga undersökningen).

(20) I denna undersökning avvisade kommissionen begäran om undantag för produkter av samma tre nedanstående skäl som anges i den föregående antidumpningsförordningen.

(21) För det första är fraktioner av metylestrar fettsyrametylestrar och kan användas för biodiesel. I detta avseende kan biodiesel som deklarerats för annan användning än som bränsle användas som bränsle, eftersom det har samma fysiska och tekniska egenskaper.

(22) För det andra är det svårt att skilja mellan en fettsyrametylester och en annan utan att utföra en kemisk analys på införselorten.

(23) För det tredje kan fraktioner av metylestrar, trots att de inte uppfyller den europeiska standarden (EN 14214), blandas med annant biodiesel för att framställa en blandning som uppfyller standarden.

(24) Wilmar begärde även att kommissionen skulle bekräfta att fraktioner av metylestrar av principskäl kan omfattas av förfarandet för slutanvändning, genom vilket tullar undantas under förutsättning att företaget kan bevisa på ett för de nationella tullmyndigheterna tillfredsställande sätt att slutanvändningen för fraktionen av metylestrar inte är bränsle.

(25) Kommissionen noterade att befrielse från tullar som omfattas av tullövervakning i samband med varors användning för särskilda ändamål har beviljats för viss import av fraktioner av metylestrar såsom fastställs i rådets förordning (EU) 2018/2069 (7). Denna befrielse gäller dock enbart Gemensamma tulltaxans autonoma tullar och påverkar inte tillämpningen av utjämningstullar. Kommissionen avvisade följaktligen begäran om undantag för speciella ändamål när det gäller tillämpningen av utjämningstullarna.

(26) Efter det slutliga utlämnandet upprepade Wilmar sin begäran om undantag för speciella ändamål med avseende på utjämningstullar för sin export av fraktioner av metylestrar. Inga nya uppgifter eller skäl till varför undantag för speciella ändamål borde utvidgas till att ge undantag från utjämningstullar tillhandahölls och begäran avvisades därför. Kommissionen såg inga giltiga skäl till att utesluta fraktioner av metylestrar från produktdefinitionen. Det faktum att fraktioner av metylestrar kan användas av Wilmar för andra användningsområden än bränsle innebär inte i sig att en sådan produkttyp måste uteslutas från denna undersökning.

(27) Eftersom inga andra synpunkter inkommit beträffande produktdefinitionen, bekräftade kommissionen undersökningsresultaten i skälen 31–37 i förordningen om provisorisk tull.

3. SUBVENTIONERING

3.1 Offentligt stöd till biodieselindustrin genom direkta överföringar av medel genom fonden för palmoljeodling

3.1.1 Finansiellt bidrag

(28) Efter det preliminära utlämnandet hävdade de indonesiska myndigheterna att kommissionen inte kunde bevisa att det rörde sig om ett finansiellt bidrag till förmån för de exporterande tillverkarna.

(29) Både de indonesiska myndigheterna och samtliga exporterande tillverkare hävdade att fonden för palmoljeodling (nedan kallad OPPF) uteslutande finansieras av uttaget av exportavgiften på oraffinerad palmolja och dess råvaruderivat och till stor del av biodieseltillverkarna själva. De indonesiska myndigheterna hävdade dessutom att exportavgiften betalas direkt av de exporterande tillverkarna till OPPF innan varorna exporteras. Enligt de indonesiska myndigheterna dras därför inga pengar från den allmänna stadsbudgeten och det rör sig därmed inte om ett finansiellt bidrag.

(30) I detta avseende upprepade kommissionen därför i skälen 56–61 i förordningen om provisorisk tull att Oil Palm Plantation Fund Management Agency (nedan kallat förvaltningsorganet) agerar som ett offentligt organ i den mening som avses i artikel 2 b i grundförordningen jämförd med artikel 3.1 a i i grundförordningen och i enlighet med relevant WTO-praxis. De medel som används av förvaltningsorganet utgör således offentliga medel.

(31) Under kontrollbesöket på plats hos de indonesiska myndigheterna försökte kommissionen vidare erhålla och verifiera bevisning till stöd för de indonesiska myndigheternas påstående om att OPPF-medlen inte ingår i statsbudgeten. De indonesiska myndigheterna kunde dock inte tillhandahålla sådan bevisning.

(32) De indonesiska myndigheterna lade i stället fram bevisning som visade att de exporterande tillverkarna betalade exportavgiften innan de exporterade sina varor. De indonesiska myndigheterna kunde dock inte tillhandahålla några uppgifter om att dessa betalningar görs till ett särskilt konto i OPPF som skulle vara åtskilt från den allmänna statsbudgeten och därmed förhindra att de medel som samlats in från exportavgiften på oraffinerad palmolja och dess råvaruderivat gick till den allmänna statsbudgeten och användes för något annat ändamål som de indonesiska myndigheterna ansåg lämpligt. Det finns dessutom inga indikationer på att OPPF har separata konton för uttaget av exportavgifter från biodiesel och andra produkter (inklusive oraffinerad palmolja). Detta tyder på att de medel som står till förvaltningsorganets förfogande inte är beroende av att de exporterande tillverkarna av biodiesel först betalar avgiften, eftersom de indonesiska myndigheterna redan kan ha tagit ut offentliga intäkter genom införande av exportavgifter för andra produkter. I avsaknad av ytterligare bevis för motsatsen bekräftade kommissionen således slutsatserna i skäl 64 i förordningen om provisorisk tull.

(33) Kommissionen konstaterade vidare att klassificeringen av OPPF som ett offentligt organ inte bestreds av varken de indonesiska myndigheterna eller någon av de exporterande tillverkarna. Med tanke på att de indonesiska myndigheterna inte kunde tillhandahålla övertygande bevis för motsatsen ska de medel som är avsatta för OPPF därför betraktas som allmänna medel som erhålls från statliga resurser (såsom den obligatoriska exportavgiften).

(34) De indonesiska myndigheterna och alla exporterande tillverkare hävdade dessutom att kommissionen gjorde fel i att analysera utbetalningar från OPPF separat, och inte som del av de indonesiska myndigheternas betalning för inköp av biodiesel. De indonesiska myndigheterna och alla exporterande tillverkare hävdade även att kommissionen felaktigt klassificerade systemet som ett bidrag, medan det ytterst bör klassificeras som offentliga myndigheters köp av varor mot för hög ersättning.

(35) Av de skäl som anges nedan avvisade kommissionen påståendet om att kommissionen undersökte de utbetalningar som gjorts av OPPF separat och att programmet bör betraktas som köp av varor (biodiesel) av de indonesiska myndigheterna.

(36) Kommissionen noterade att de indonesiska myndigheterna inte köper biodieseln, utan att den i stället köps av de utvalda blandningsföretagen (Pertamina och AKR). De indonesiska myndigheterna via OPPF har inte någon kontraktsenligt köpförhållande med biodieseltillverkarna och får ingenting i utbyte mot de medel som de betalar ut till biodieseltillverkarna. Huruvida de indonesiska myndigheterna har något kontraktsenligt förhållande med biodieseltillverkarna har inte heller tagits upp av någon av de berörda parterna under undersökningen.

(37) I den tillämpliga lagstiftningen föreskrivs att de leverantörer av biodiesel som är villiga att delta i detta program ska leverera palmmetylester (nedan kallad PME) till enheterna för petroleumbränsle (se skälen 45 och 46 i förordningen om provisorisk tull), Pertamina eller AKR, som i sin tur kommer att blanda den med mineraldiesel för att erhålla B20-diesel. I den tillämpliga lagstiftningen ges de biodieseltillverkare som deltar i detta program rätten att erhålla a) betalningen för biodieseln av producenterna, samt b) ytterligare medel från OPPF. Biodieseltillverkarna har inga avtalsförpliktelser gentemot de indonesiska myndigheterna eller OPPF, förutom plikten att uppfylla den skyldighet som ålagts dem i enlighet med relevanta regler, och för vilken de får ersättning. Eftersom det saknas ömsesidiga avtalsförpliktelser är de medel som fördelas av OPPF inte en del i ett oneröst avtal (som exempelvis köp av biodiesel av myndigheterna i utbyte mot ett pris). Enkelt uttryckt ålägger de indonesiska myndigheterna var och en av de biodieseltillverkare som deltar i programmet att sälja specifika kvantiteter av biodiesel till Pertamina eller AKR till ett visst pris (referenspris för mineraldiesel) och de indonesiska myndigheterna tillhandahåller ytterligare medel direkt till biodieseltillverkarna. Trots att programmets syfte och mål är att skapa incitament för användning av biodiesel på den inhemska marknaden köper de indonesiska myndigheterna inte biodiesel direkt för att därefter använda den för offentliga ändamål eller sälja den vidare på marknaden. De indonesiska myndigheterna stöder snarare försäljningen av biodiesel genom att tillhandahålla ytterligare medel till biodieseltillverkare även i transaktioner där privata aktörer (bl.a. AKR) är involverade. Varken de indonesiska myndigheterna eller de exporterande tillverkarna tillhandahöll bevis på att Pertamina och AKR är offentliga organ i detta avseende. De är aktörer som frivilligt deltar i detta program.

(38) Kommissionen granskade därför programmet i detta sammanhang och kom fram till att utbetalningen av OPPF till förmån för biodieseltillverkarna inte kan klassificeras som betalningar som ska utföras inom ett köpeavtal mellan de indonesiska myndigheterna och biodieseltillverkarna utan utgör en direkt överföring av medel, såsom konstateras i skäl 69 i förordningen om provisorisk tull.

(39) Efter det slutliga utlämnandet hävdade de indonesiska myndigheterna, Wilmar, PT Pelita Agung Agrindustri och PT Permata Hijau Palm Oleo (nedan tillsammans kallade Permata Group) och PT Ciliandra Perkasa att betalningarna från OPPF inte kan betraktas som ett finansiellt bidrag. Detta beror, enligt de indonesiska myndigheterna, på att OPPF finansieras av uttaget av exportavgiften för palmolja och råvaruderivat, och därför bör betraktas som privatfinansierad.

(40) Kommissionen konstaterade att detta påstående redan hade gjorts av de indonesiska myndigheterna efter de provisoriska åtgärderna och hade bemötts av kommissionen (skälen 30–33 ovan). Inga nya bevis tillhandahölls av parterna till stöd för deras upprepade argument. Kommissionen bekräftade följaktligen slutsatserna i dessa skäl och avvisade därför detta påstående.

(41) De indonesiska myndigheterna, PT Ciliandra Perkasa och Permata Group hävdade dessutom att kommissionen felaktigt hade bekräftat slutsatserna om att OPPF-medlen är allmänna medel och inte kommer från privata källor av de skäl som anges i skäl 32. Enligt de indonesiska myndigheterna beror detta på att det i de tillämpliga bestämmelserna i finansministeriets förordning (EU) nr 133/2015 och i presidentförordning 66 från 2018 föreskrivs 1) att OPPF uteslutande ska finansieras av uttaget av exportavgiften, och 2) att dessa medel enbart ska användas för särskilda utbetalningar, inbegripet bidragsutbetalningar till biodieseltillverkarna.

(42) Såsom förklaras i skäl 31 ovan uppmanade kommissionen under kontrollbesöket de indonesiska myndigheterna att tillhandahålla bevis för hur betalningarna av exportavgiften redovisas i budgeten. De indonesiska myndigheterna tillhandahöll ingen bevisning till stöd för sitt påstående att OPPF-medlen inte ingår i statsbudgeten.

(43) Ovanstående är i vart fall inte relevant för slutsatsen att medlen från OPPF utgör allmänna medel, såsom förklaras i skäl 63 i förordningen om provisorisk tull. Medlen samlas in i enlighet med en obligatorisk exportavgift. Till skillnad från en situation där privata aktörer fritt beslutar att samla in privata medel för ett visst användningsområde inför de indonesiska myndigheterna, i förevarande fall, en skyldighet för vissa tillverkare (inbegripet, men inte begränsat till, biodieseltillverkare) att betala exportavgiften.

(44) Efter det slutliga utlämnandet hävdade de indonesiska myndigheterna, PT Ciliandra Perkasa, Permata Group och Wilmar att kommissionen gjorde fel i att klassificera utbetalningarna från OPPF som ett bidrag, eftersom de egentligen borde klassificeras som köp av biodiesel. Enligt de som svarade gjorde kommissionen också fel i att påstå att det inte finns något kontraktsenligt förhållande mellan biodieseltillverkarna och OPPF. Till stöd för sitt påstående lämnade Wilmar in kopior av sina avtal med OPPF. Enligt de indonesiska myndigheterna bör utbetalningarna från OPPF betraktas som en del av betalningen vid köp av varor (nämligen biodiesel) eftersom Pertamina är ett statligt ägt företag och därför bör behandlas som en enda ekonomisk enhet tillsammans med de indonesiska myndigheterna som är den slutgiltiga köparen av biodieseln.

(45) Kommissionen ansåg att avtalen borde ha lämnats in tidigare för att kontrolleras ordentligt. Även om det erkändes att det finns gällande avtal mellan OPPF och biodieseltillverkarna påpekade kommissionen att dessa avtal, enligt uppgifter från de indonesiska myndigheterna, inte medför en avtalsförpliktelse för biodieseltillverkarna gentemot OPPF. De indonesiska myndigheterna förklarade i stället att dessa avtal blott bekräftar det rättsliga kravet för OPPF att betala skillnaden mellan det pris som betalas av producenterna och referenspriset för biodiesel, så snart berörd biodieseltillverkare levererar biodieseln till Pertamina. Än viktigare är det faktum att det ingenstans i dessa avtal anges att de indonesiska myndigheterna köper biodiesel eller att betalningarna utförs av ett sådant skäl. I det gällande avtalet mellan OPPF och biodieseltillverkarna hänvisas inte till något köp av biodiesel som gjorts av de indonesiska myndigheterna, utan det innehåller i stället de villkor enligt vilka de indonesiska myndigheterna betalar ut de så kallade finansieringsmedlen för biodiesel till biodieseltillverkarna. I avtalen fastställs närmare bestämt att OPPF tillhandahåller biodieseltillverkarna finansiering efter det att biodieseltillverkarna har levererat biodiesel till en av producenterna och leveransen har verifierats.

(46) Kommissionen konstaterade att förekomsten av gällande avtal mellan OPPF och biodieseltillverkarna inte påverkar den slutsats som drogs av kommissionen att utbetalningarna från OPPF utgör ett bidrag. Detta beror på att de enda avtalen med ömsesidiga förpliktelser (dvs. leverans av varor och betalning av priset) är de som gäller mellan Pertamina och leverantörerna av biodiesel. Kommissionen avvisade följaktligen detta påstående.

(47) Av de skäl som anges nedan ansåg kommissionen även att påståendet att Pertamina och de indonesiska myndigheterna bör betraktas som en enda ekonomisk enhet inte kan godtas.

(48) Såsom anges i skälen 53–54 finns det, utöver det faktum att det är ett statsägt företag, inga bevis för att Pertamina är ett offentligt organ och således en del av de offentliga myndigheterna. I sitt påstående underlät de indonesiska myndigheterna dessutom att ange att Pertamina inte är den enda producenten som omfattas av blandningskravet, utan att även AKR omfattades av samma krav under undersökningsperioden. Samtidigt är AKR, såsom förklaras i skäl 37, ett privat företag. Både AKR och Pertamina verkar under blandningskravet i enlighet med samma rättsliga instrument och enligt samma system. Enligt blandningskravet köper de indonesiska myndigheterna därför inte biodieseln, såvida inte de indonesiska myndigheterna även anser att AKR bör betraktas som en del i samma ekonomiska enhet.

(49) Mot bakgrund av ovanstående vidhöll kommissionen sin slutsats att Pertamina, trots att det är ett statligt ägt företag, agerar som en marknadsaktör som köper biodiesel från biodieseltillverkarna för att blanda den med mineraldiesel som därefter säljs av Pertamina.

(50) Kommissionen vidhöll därför även sin slutsats att utbetalningarna från OPPF:s förvaltningsorgan utgör ett bidrag. Såsom förklarats av de indonesiska myndigheterna finns det inga ömsesidiga skyldigheter varken i den tillämpliga lagstiftningen eller i avtalen mellan OPPF och producenterna. De enda ömsesidiga skyldigheterna som finns i blandningskravets upplägg är de mellan biodieseltillverkarna (som är skyldiga att tillhandahålla biodieseln) och producenterna (som är skyldiga att betala ett pris). Enligt kommissionen betalar OPPF:s förvaltningsorgan därför ut medlen utan att förvänta sig något i gengäld. Utbetalningarna från OPPF klassificeras således som bidrag.

(51) Wilmar, Permata Group och PT Ciliandra Perkasa hävdade dessutom att Pertamina, i och med att det är helt statsägt, bör betraktas som ett offentligt organ. Ingen av de svarande tillhandahöll några bevis till stöd för detta påstående.

(52) Kommissionen konstaterade att om Pertamina skulle ha betraktats som ett offentligt organ inom ramen för denna undersökning (som köper biodiesel tillsammans med OPPF:s förvaltningsorgan), borde de indonesiska myndigheterna ha framfört detta påstående tidigt i undersökningsförfarandet och ha instruerat Pertamina att samarbeta och delta i undersökningen.

(53) Kommissionen ansåg att det statliga ägandet per se inte är likställt med begreppet ”offentligt organ”. Såsom redan anges i skäl 55 i förordningen om provisorisk tull fann WTO:s överprövningsorgan i sin rapport US-Anti-dumping and Countervailing Duties (China) att begreppet ”offentligt organ” innebär en enhet som ”har, utövar eller har anförtrotts myndighetsbefogenheter” (8). Enbart formella indikationer på kontroll (t.ex. statligt ägande) räcker inte för att kunna dra en slutsats om offentligt organ (9).

(54) Ingen av parterna styrkte sina påståenden genom att utveckla hur Pertamina har anförtrotts myndighetsbefogenheter. Kommissionen noterade att Pertamina, likt AKR, måste uppfylla de skyldigheter som härrör från blandningskravet. Att en enhet har uppfyllt ett rättsligt krav innebär dock inte att den har anförtrotts myndighetsbefogenheter. Dessutom köper Pertamina (liksom AKR) endast biodieseln, och har ingen roll i utbetalningen av bidraget till förmån för biodieseltillverkarna.

(55) Slutligen konstaterade kommissionen att AKR, ett privat bolag, också omfattas av samma krav och har samma skyldigheter som Pertamina. Om det antas att svarandenas påståenden stämmer skulle inte kommissionen ha något annat val än att konstatera att AKR också är ett offentligt organ som har anförtrotts myndighetsbefogenheter. I strid mot deras eget resonemang var det dock ingen av de svarande som framförde ett sådant påstående. Parterna lämnar faktiskt inga uppgifter om hur deras påstående om Pertaminas och OPPF:s gemensamma köp av biodiesel är förenligt med det faktum att systemet är tillämpligt på privatägda AKR. Kommissionen avslog därför denna begäran.

(56) Wilmar hävdade dessutom att även om Pertamina inte betraktades som ett offentligt organ anförtror eller ålägger de indonesiska myndigheterna producenterna att köpa biodiesel på myndigheternas vägnar och/eller anförtror eller ålägger biodieseltillverkarna att sälja biodiesel till producenterna. Wilmar tillhandahöll inga bevis till stöd för detta påstående. Av den tillgängliga bevisningen framgår snarare att ett program har införts under undersökningsperioden där producenter och biodieseltillverkare frivilligt deltar i sammanhanget där de indonesiska myndigheterna inför vissa blandningskrav och där de indonesiska myndigheterna ingriper finansiellt för att avlasta bördan från blandningskravet.

(57) Kommissionen noterade att enbart det faktum att det finns ett krav på att blanda innebär en rättslig skyldighet att köpa biodiesel, men det medför inte att de indonesiska myndigheterna köper biodiesel på marknaden. De indonesiska myndigheterna fastställer endast den andel PME som ska blandas med mineraldiesel. De indonesiska myndigheterna varken köper eller har för avsikt att köpa PME.

(58) Kommissionen avvisade följaktligen även detta påstående.

3.1.2 Förmån

(59) Samtliga exporterande tillverkare hävdade att även om kommissionen gjorde rätt i att klassificera de utbetalningar som tagits emot av OPPF som bidrag, var det fel av kommissionen att bedöma att en förmån föreligger.

(60) Sammanfattningsvis hävdade de exporterande tillverkarna att eftersom OPPF uteslutande finansieras av den exportavgift som betalas av bland annat biodieseltillverkarna får biodieseltillverkarna inte en fördel, eftersom de betalar mer till fonden än vad de tar emot från den. Enligt de exporterande tillverkarna är OPPF privatfinansierad och kommissionen borde därför ha dragit av de belopp som betalats in till OPPF på gruppnivå. De exporterande tillverkarna ansåg dessutom att kommissionen borde ha dragit av det avgiftsbelopp som betalats för exporten av varje produkt som omfattas av avgiften, och inte bara det avgiftsbelopp som betalats för exporten av biodiesel.

(61) På grund av de skäl som anges nedan höll kommissionen inte med om detta.

(62) För det första konstaterade kommissionen att alla företag som ingår i värdekedjan för oraffinerad palmolja, däribland biodieseltillverkarna, enligt bestämmelser är skyldiga att betala avgiften. Precis som när det gäller allmän beskattning är det inte upp till de företag som ingår i värdekedjan för oraffinerad palmolja att besluta huruvida de ska bidra till OPPF eller inte, och därför är det olämpligt att hävda att OPPF är privatfinansierad. OPPF finansieras snarare genom de indonesiska myndigheternas normala skattemässiga verksamhet och uttag av offentliga intäkter. De indonesiska myndigheterna kunde inte framlägga någon bevisning för att de intäkter som tas ut genom exportavgiften redovisas direkt i ett särskilt konto i OPPF och inte i den allmänna statsbudgeten. Att dra av de exportavgifter som betalats av biodieseltillverkare för att fastställa förekomsten av en förmån skulle således vara lika olämpligt som att dra av alla skatter som betalats av mottagarna.

(63) För det andra konstaterade kommissionen att påståendet om att biodieseltillverkarna betalade in mer till OPPF än vad de har tagit emot under alla omständigheter är sakligt felaktigt. Detta påstående baseras på den totala exportavgift som betalats på gruppnivå och för alla produkter som omfattas av exportavgiften. Om endast den avgift som betalats av de exporterande tillverkarna (individuellt sett, inte av gruppen) för biodiesel beaktas understiger de belopp som betalats in till OPFF de belopp som har tagits emot i bidrag från OPPF.

(64) De indonesiska myndigheterna och de exporterande tillverkarna Wilmar, Permata Group och PT Ciliandra Perkasa hävdade vidare att kommissionen felaktigt hade konstaterat att detta program ger en förmån till biodieseltillverkarna. Om det inte hade varit för utbetalningarna från OPPF skulle producenterna nämligen ha varit tvungna att köpa biodieseln till referenspriset för biodiesel. Biodieseltillverkarna skulle erhålla samma belopp som de erhåller i dag och har därför inte bättre villkor än de annars skulle ha haft.

(65) Kommissionen höll inte med om detta. Kommissionen konstaterade att det korrekta kontrafaktiska scenariot inte är att producenterna utan OPPF skulle betala referenspriset för biodiesel. Ett av de politiska målen med OPPF och själva syftet med blandningskrav är att främja användning av biodiesel i Indonesien (i stället för användning av mineraldiesel). Eftersom priset på mineraldiesel normalt är lägre än priset på biodiesel ingriper de indonesiska myndigheterna för att underlätta försäljningen av biodiesel från biodieseltillverkare. Samtidigt bidrar dessa utbetalningar till uppfyllandet av de obligatoriska blandningskraven. Bara det faktum att OPPF-programmet existerar visar att de normala marknadsvillkoren inte skulle stödja det referenspris för biodiesel som används för att komplettera transaktionerna mellan Pertamina/AKR och biodieseltillverkarna. Utan blandningskravet skulle producenterna alltså inte ha några incitament att köpa biodiesel över huvud taget. Utan OPPF och dess utbetalningar skulle det inte förekomma någon inhemsk försäljning av biodiesel. Biodieseltillverkare skulle tvingas att konkurrera med mineraldieseltillverkare. För OPPF och det program som de indonesiska myndigheterna infört skulle biodieseltillverkare dock inte erhålla ytterligare medel till nivån för det referenspris för biodiesel som fastställts av de indonesiska myndigheterna.

(66) Enligt kommissionen skulle biodieseltillverkarna, enligt det korrekta kontrafaktiska scenariot, ha sämre villkor än under och efter undersökningsperioden. För biodieseltillverkare innebär blandningskravet en förutsebar och tillförlitlig inkomstkälla via garanterad försäljning. De totala intäkterna från inhemsk försäljning, dvs. det belopp som betalats av producenterna plus det bidragsbelopp som betalats ut av OPPF, fastställs dessutom på förhand av de indonesiska myndigheterna, vilket effektivt skyddar leverantörer av biodiesel från de normala prissvängningar som de annars skulle ha utsatts för på en fri marknad, förutsatt att det hade funnits en sådan.

(67) I det avseendet ansåg kommissionen även att beräkningen av det referenspris för biodiesel som betalas till oberoende leverantörer inte återspeglar utbud och efterfrågan under normala marknadsvillkor utan offentliga ingripanden. Pertamina var, oberoende av om det fick en förmån eller inte, inte villigt att betala biodieseln till referenspriset, utan endast till ett lägre pris. Denna slutsats har även bekräftats av de indonesiska myndigheterna under kontrollbesöket när de förklarade att om Pertamina skulle köpa biodiesel till referenspriset för biodiesel skulle det gå med förlust. Av detta påstående framgick att marknadspriset för biodiesel under icke snedvridna marknadsvillkor skulle vara avsevärt lägre än det referenspris för biodiesel som för närvarande fastställs av de indonesiska myndigheterna.

(68) Av de indonesiska myndigheternas tillkännagivande drog kommissionen slutsatsen att ingen köpare – i likhet med Pertamina – skulle ha möjlighet att fortsätta bedriva en lönsam verksamhet om priset på biodiesel skulle uppgå till det referenspris som fastställts av de indonesiska myndigheterna. Detta innebär antingen att ingen biodiesel skulle säljas i Indonesien, och att biodieseltillverkarna därmed inte skulle få några intäkter, eller att biodieselpriserna skulle vara lägre än den nivå som fastställts av de indonesiska myndigheterna. I och med att de indonesiska myndigheterna inrättar och tillämpar en blandningsskyldighet i Indonesien (se skälen 49 och 50 i förordningen om provisorisk tull) är det första scenariot mycket osannolikt. Kommissionen ansåg därför att det mest sannolika kontrafaktiska scenariot – i avsaknad av det system som håller på att analyseras – var att priserna på biodiesel skulle vara lägre.

(69) Kommissionen konstaterade i synnerhet att de referenspriser som använts av de indonesiska myndigheterna för att fastställa det bidragsbelopp som betalats ut av OPPF inte är kännetecknande för ett marknadspris, eftersom formeln för att beräkna dem inte bygger på icke snedvridna marknadsvillkor. Detta beror å ena sidan på att hela marknaden, både i tidigare och senare led, är snedvriden och därför inte kan vara representativ för normala, konkurrenskraftiga marknadsvillkor. Å andra sidan ansåg kommissionen att beloppet för de konverteringskostnader som beräknats av de indonesiska myndigheterna som en del i den formel som används för att beräkna referenspriset för biodiesel (det genomsnittliga inhemska priset på oraffinerad palmolja och en konverteringsavgift på 100 US-dollar per ton som läggs till) är alltför högt. Kommissionen verifierade de faktiska omvandlingskostnaderna för några av de exporterande tillverkarna och konstaterade att de indonesiska myndigheternas beräkning överdriver dessa kostnader. Dessa faktiska omvandlingskostnader uppgick i genomsnitt till ett belopp på mellan 60 och 80 US-dollar per ton under undersökningsperioden. (10)

(70) Även om kommissionen skulle godta påståendet om att de sammanlagda utbetalningarna från producenterna och OPPF utgör betalning av priset på biodiesel – vilket inte är fallet – skulle kommissionen därför ändå behöva dra slutsatsen att det ”pris” som betalats till biodieseltillverkare skulle vara alltför högt.

(71) Kommissionen konstaterade därför att biodieseltillverkarna tack vare programmet får en fördelaktigare ställning än de annars skulle ha haft och därmed får en förmån.

(72) De indonesiska myndigheterna och alla exporterande tillverkare hävdade dessutom att även om det hade funnits en förmån skulle den ha överförts fullt ut till producenterna (Pertamina och AKR). Detta sägs bero på att biodieseltillverkarna får marknadspriset för biodiesel medan producenterna har förmånen att köpa den till ett lägre pris (närmare bestämt referenspriset för mineraldiesel).

(73) Kommissionen höll inte med om detta påstående. Såsom redan diskuterats i skälen 195–201 i förordningen om provisorisk tull, och såsom även tagits upp i skäl 67 ansåg kommissionen att det inte finns något verkligt marknadspris för biodiesel i Indonesien, eftersom de indonesiska myndigheterna reglerar och snedvrider hela värdekedjan för oraffinerad palmolja och biodiesel. Kommissionen konstaterade under alla omständigheter att det enda pris som finns på marknaden är det pris som betalades av producenterna (närmare bestämt referenspriset för mineraldiesel).

(74) När det gäller påståendet om att programmets förmån ligger hos producenterna som i slutändan betalar ett lägre pris för den biodiesel som de köper konstaterade kommissionen att frågan huruvida Pertamina eller AKR (också) gynnas av detta program inte är föremål för denna undersökning, eftersom de inte är exporterande tillverkare av den berörda produkten.

(75) Efter det slutliga utlämnandet hävdade de indonesiska myndigheterna, PT Ciliandra Perkasa, Permata Group och Wilmar att kommissionen felaktigt hade konstaterat att OPPF ger en förmån till biodieseltillverkarna eftersom a) Det kontrafaktiska scenario som fastställts av kommissionen är felaktigt i den mån det däri slås fast att biodieseltillverkare skulle få ett lägre pris för deras biodiesel om det inte hade varit för OPPF. Enligt de indonesiska myndigheterna skulle biodieseltillverkarna, i frånvaro av OPPF och i avsaknad av rättsliga krav på att sälja biodiesel på den inhemska marknaden, helt enkelt ha maximerat sin vinst och sålt på exportmarknaden. and, b) Den konverteringskostnad som används av de indonesiska myndigheterna i formeln för att beräkna referenspriset för biodiesel är inte alltför hög, eftersom den står för försäljnings- och administrationskostnader och andra allmänna kostnader samt vinst.

(76) Kommissionen beaktade det kontrafaktiska scenario som presenteras i det slutliga utlämnandet och som klargörs i skäl 65 ovan. Kommissionen ansåg dock att det påstående som läggs fram av de indonesiska myndigheterna bekräftar att OPPF ger en förmån till biodieseltillverkarna. De indonesiska myndigheternas argument bygger på följande två huvudsakliga faktorer: 1) Det finns inget rättsligt krav för biodieseltillverkare att sälja biodiesel på den inhemska marknaden, och 2) biodieseltillverkare är rationella ekonomiska aktörer som vill maximera sin vinst.

(77) Kommissionen motsatte sig inte de två faktorer som framförts av de indonesiska myndigheterna. Enligt kommissionen är det faktum att rationella ekonomiska aktörer likt biodieseltillverkarna väljer att delta i OPPF-systemet – trots att det inte finns något rättsligt krav på att göra det – ett empiriskt och oomtvistligt bevis på att detta är det bästa alternativet för att driva deras verksamhet.

(78) Om, såsom de indonesiska myndigheterna hävdade och kommissionen inte hade något skäl att ifrågasätta, ”de privatägda biodieseltillverkarna (varav många ingår i multinationella koncerner) har som mål att maximera lönsamheten” (11) innebär detta att det mest lönsamma sätt att bedriva verksamhet som är tillgängligt för dem är att delta i OPPF-systemet. I varje kontrafaktiskt scenario skulle biodieseltillverkarna således ha sämre villkor. I annat fall skulle en rationell ekonomisk aktör, i frånvaro av rättsliga begränsningar, ha valt ett mer lönsamt alternativ i stället för att välja att vara en del av systemet.

(79) Kommissionen drog därför slutsatsen att biodieseltillverkarna får bättre villkor enligt detta system oberoende av det alternativa kontrafaktiska scenariot. Kommissionen bekräftade följaktligen sin slutsats att OPPF ger en förmån till biodieseltillverkarna.

(80) När det gäller de indonesiska myndigheternas påstående att de konverteringskostnader som används i formeln för att beräkna referenspriset för biodiesel inte är alltför höga, konstaterade kommissionen att den ansåg att utbetalningarna från OPPF till biodieseltillverkarna utgör ett bidrag och inte ingår i vederlaget för inköp av biodiesel. Enligt kommissionen var det därför inte relevant för fastställandet av förekomsten av en förmån huruvida dessa konverteringskostnader är alltför höga eller inte.

(81) Även om kommissionen skulle följa de indonesiska myndigheternas resonemang att det inte finns någon förmån i detta fall, eftersom utbetalningarna från OPPF är en del av betalningen för köpet av biodiesel, konstaterade kommissionen i vart fall att beloppet för konverteringskostnaderna inte ändras regelbundet och har varit fastställt till 100 US-dollar/ton sedan den 21 mars 2016. Kommissionen medgav att de indonesiska myndigheterna under kontrollbesöket på plats hävdade att konverteringskostnaderna ses över årligen. Kommissionen ansåg dock inte att resultatet av en sådan översyn återspeglar marknadsförhållandena, eftersom beloppet för konverteringskostnaderna är högre än biodieseltillverkarnas faktiska kostnader, såsom förklaras i punkt 69.

(82) De indonesiska myndigheterna uppgav även att de inte betraktade de konverteringskostnader som tas ut av kommissionen som representativa. Kommissionen noterade i första hand att de indonesiska myndigheterna inte tillhandahöll några konkreta bevis till stöd för sitt påstående. För det andra konstaterade kommissionen att dessa kostnader kontrollerades under de kontrollbesök som utförts på plats hos vissa av biodieseltillverkarna. För tydlighetens skull kan anges att kommissionen för att erhålla dessa kostnader drog av värdet för glycerin som genererats i raffineringsprocessen från oraffinerad palmolja till biodiesel (12).

(83) Även om kommissionen skulle godta de indonesiska myndigheternas påstående att utbetalningarna från OPPF är en del av betalningen för köp av biodiesel – vilket inte är fallet – skulle det, mot bakgrund av ovanstående, ändå föreligga en förmån för biodieseltillverkarna. Även om blandningskravet inte skulle existera skulle biodieseltillverkarna inte få den fulla ersättning som tillhandahålls av OPPF.

(84) Wilmar hävdade dessutom att det referenspris som fastställts för inhemsk indonesisk biodiesel återspeglar och följer icke snedvriden marknadsdynamik. Kommissionen konstaterade att den indonesiska inhemska biodieselmarknaden är helt reglerad, från priset på oraffinerad palmolja till priset och efterfrågan på biodiesel. Leverantörer av biodiesel måste sälja specifika kvantiteter till ett specifikt pris som beräknats enligt en på förhand fastställd formel och baseras på faktorer som inte är kopplade till marknadsförhållandena. Kommissionen vidhöll därför sin slutsats att det referenspris som fastställs av de indonesiska myndigheterna inte återspeglar det pris som skulle föreligga under icke snedvridna marknadsvillkor. Detta beror delvis på att kommissionen ansåg att det enda tillförlitliga riktmärket för ett icke snedvridet inhemskt marknadspris är det pris som producenterna betalar. Påståendet avvisades därför.

(85) Efter det slutliga utlämnandet hävdade de indonesiska myndigheterna och Wilmar att kommissionen hade fel i att inte anse det relevant att OPPF ger en förmån även till blandningsföretagen. Enligt de indonesiska myndigheterna beror detta på att det faktum att OPPF är utformad för att (även) främja blandningsföretagen innebär att den inte kan klassificeras som ett bidrag.

(86) Såsom förklaras i skälen 64–74 ansåg kommissionen att det inte är relevant för denna undersökning huruvida blandningsföretagen erhöll en förmån från programmet i fråga. Det är oomstritt att OPPF tillhandahåller ett bidrag till förmån för biodieseltillverkarna – ett bidrag som inte skulle ha funnits om det inte hade varit för programmet. Påståendet avvisades därför.

3.1.3 Metod som använts för beräkningen av det totala förmånsbeloppet

(87) Alla exporterande tillverkare hävdade att kommissionen felaktigt beräknade beloppet för den förmån som tagits emot av de exporterande tillverkarna, eftersom det omfattade det belopp som betalats av OPPF som ersättning för transportkostnader. Enligt de exporterande tillverkarna är dessa medel enbart en ersättning för kostnader som de redan har ådragit sig och utgör därför ingen förmån. En exporterande tillverkare hävdade dessutom att dessa kostnader ska klassificeras som en kostnad för att omfattas av subventionssystemet och därför bör uteslutas i enlighet med artikel 7.1 a i grundförordningen.

(88) Av de skäl som anges nedan höll kommissionen inte med om detta påstående, eftersom det inte tar hänsyn till transportkostnader för biodieseltillverkarna som ”[a]nsökningsavgifter eller andra kostnader som är nödvändiga för att bli berättigad till eller erhålla subventioner”.

(89) I första hand konstaterade kommissionen att riktlinjerna för beräkning av subventionsbeloppet i undersökningar avseende utjämningstull (nedan kallade riktlinjerna) klargör att ”[d]e enda avgifter eller kostnader som i normala fall kan dras av är de som betalas direkt till de offentliga myndigheterna under undersökningsperioden. Det måste visas att denna betalning är obligatorisk för att erhålla en subvention. Betalningar till privata parter, t.ex. advokater och revisorer, som uppstår till följd av en ansökan om subvention, kan således inte dras av.” (13)

(90) I motsats till vad som anges i riktlinjerna betalas transportkostnaderna i fråga inte direkt till de indonesiska myndigheterna utan till privata bolag. Den exporterande tillverkaren förklarade inte heller på vilket sätt dessa transportkostnader är ”obligatoriska” för att erhålla subventionen.

(91) För det andra ansåg kommissionen att transportkostnaderna snarare är kostnader som biodieseltillverkare normalt har i sina handelstransaktioner med producenterna. Transportkostnader skulle normalt ingå i inköpspriset/köpeavtalet och kommissionen ser därför ingen objektiv motivering till att de skulle ersättas. Det belopp som betalats av OPPF som ersättning för transportkostnader utgör följaktligen en förmån.

(92) Mot bakgrund av ovanstående avvisades detta påstående och kommissionen drog slutsatsen att ersättningen av biodieseltillverkarnas transportkostnader inte ska dras av från beräkningen av förmånen. De medel som förvaltningsorganet har tillhandahållit biodieseltillverkarna täcker inte bara skillnaden mellan referenspriset för mineraldiesel och referenspriset för biodiesel utan även transportkostnaderna, som en del av samma bidrag.

(93) De exporterande tillverkarna hävdade även att de har kreditkostnader som har samband med OPPF-utbetalningarna. Enligt biodieseltillverkarna beror detta på att OPPF betalar ut bidraget flera månader efter att tillverkarna har fakturerat den relevanta producenten.

(94) Kommissionen höll inte med om detta påstående, eftersom den vidhöll sin slutsats om att utbetalningarna från OPPF utgör ett bidrag och inte betalning för köp av varor. Kommissionen ansåg därför att de exporterande tillverkarna inte borde ha tagit emot dessa bidrag över huvud taget och att inga kreditkostnader av något slag kan knytas till dessa bidrag.

(95) Mot bakgrund av ovanstående avvisas detta påstående och kommissionen drog slutsatsen att biodieseltillverkarnas påstådda kreditkostnader inte ska dras av från beräkningen av förmånen.

(96) Kommissionen vidhöll således sina slutsatser om att de indonesiska myndigheternas stöd till biodieselindustrin genom direkta överföringar av medel genom fonden för subvention av biodiesel utgjorde en utjämningsbar subvention, såsom konstateras i skälen 80–83 i förordningen om provisorisk tull.

(97) Efter det slutliga utlämnandet hävdade de indonesiska myndigheterna, PT Ciliandra Perkasa, Permata Group och Wilmar att kommissionen gjorde fel i att avvisa de exporterande tillverkarnas påstående att kommissionen skulle ha dragit av transportkostnader och kreditkostnader från beräkningen av förmånen. Enligt de indonesiska myndigheterna beror detta på att dessa kostnader är nödvändiga för att erhålla bidragsutbetalningarna.

(98) Kommissionen har redan diskuterat detta argument i skäl 89 ovan. Utöver det som redan förklarats i skäl 91 ovan påpekade kommissionen att det i riktlinjerna anges att ”[d]e enda avgifter eller kostnader som i normala fall kan dras av är de som betalas direkt till de offentliga myndigheterna under undersökningsperioden”. I detta fall betalas inte transportkostnaderna till myndigheterna, utan i stället till privata parter för att sedan återbetalas av de indonesiska myndigheterna. Kommissionen vidhåller därför sin slutsats att transportkostnaderna inte klassificeras som kostnader som kan dras av enligt riktlinjerna. Begäran avvisas därför.

(99) Efter det slutliga utlämnandet hävdade de indonesiska myndigheterna att kommissionen gjorde fel i att inte dra av insatsvaror till OPPF i sin beräkning av den förmån som erhållits enligt detta system. Dessa insatsvaror avsåg betalning av exportavgifter som fastställts av de indonesiska myndigheterna för olika palmoljebaserade produkter som exporterats från Indonesien. Dessa avgifter togs därför ut för många andra produkter än den undersökta produkten. Såsom förklaras i skäl 64 i förordningen om provisorisk tull och som förklaras vidare i skäl 62 är dessa avgifter offentliga medel. Detta är korrekt oavsett vilket myndighetsorgan som var ansvarigt för att driva in dem. Det konstaterades därför att det var olämpligt att dra av insatsvaror till OPPF från den förmån som erhållits. Påståendet avvisades därför.

(100) Efter det slutliga utlämnandet hävdade de indonesiska myndigheterna även att kommissionen gjorde fel i att använda omsättningen från biodiesel för att fastställa subventionsbeloppet. Det gjordes gällande att biodieseltillverkarnas totala omsättning (och således inbegripet andra produkter än biodiesel) borde ha använts. Subventionerna från OPPF berodde dock enbart på att tillverkarna hade sålt biodiesel. Kommissionen ansåg följaktligen att den hade använt korrekt omsättning i sin beräkning och påståendet avvisades därför.

(101) Kommissionen konstaterade att de indonesiska myndigheterna inte framförde några ytterligare argument till stöd för sina påståenden och bekräftade därför slutsatserna i skäl 95.

3.2 Offentligt stöd till biodieselindustrin genom tillhandahållande av oraffinerad palmolja mot för låg ersättning

(102) Efter det preliminära utlämnandet hävdade både de indonesiska myndigheterna och majoriteten av de exporterande tillverkarna att kommissionen felaktigt klassificerade de exportbegränsningar som infördes av de indonesiska myndigheterna på oraffinerad palmolja och dess råvaruderivat som en utjämningsbar subvention. Enligt de indonesiska myndigheterna och de exporterande tillverkarna beror detta på att exportbegränsningar enligt relevant WTO-praxis konsekvent inte anses vara utjämningsbara subventioner.

(103) När det gäller detta påstående noterade kommissionen att exportbegränsningar i förordningen om provisorisk tull i sig inte betraktas som utjämningsbara subventioner. Kommissionen ansåg snarare att införandet av exportbegränsningar (såsom exportskatter och exportavgifter) är en av de metoder eller verktyg som används av de indonesiska myndigheterna för att tillhandahålla oraffinerad palmolja mot för låg ersättning. Kommissionen konstaterade (se skäl 172 i förordningen om provisorisk tull) att tillhandahållande av oraffinerad palmolja mot för låg ersättning, med hänsyn till tillgänglig bevisning i denna undersökning, och i enlighet med EU-praxis och WTO-praxis, utgjorde en utjämningsbar subvention.

(104) Kommissionen kommer nedan att bemöta de påståenden som anförts av berörda parter när det gäller kommissionens provisoriska undersökningsresultat enligt vilka de indonesiska myndigheternas stöd till biodieselindustrin genom tillhandahållande av oraffinerad palmolja mot för låg ersättning motsvarar ett finansiellt bidrag enligt artikel 3.1 a iv i grundförordningen och/eller inkomst- eller prisstöd enligt artikel 3.1 b i grundförordningen. Kommissionen kommer även att bemöta de påståenden som rör felaktigt fastställande av förmån.

(105) Efter det slutliga utlämnandet hävdade de indonesiska myndigheterna och Permata Group att exportbegränsningar som införts av offentliga myndigheter aldrig kan utgöra ett finansiellt bidrag. Kommissionen konstaterade i detta avseende att detta påstående inte är relevant i detta fall. Detta beror på att kommissionen drog slutsatsen att det finansiella bidrag som beviljats av de indonesiska myndigheterna till förmån för de exporterande tillverkarna härrör från tillhandahållandet av oraffinerad palmolja mot för låg ersättning. Påståendet avvisades därför.

3.2.1 Underlåtenhet att bevisa förekomsten av ett finansiellt bidrag

(106) Efter det slutliga utlämnandet hävdade de indonesiska myndigheterna, Permata Group och Wilmar att kommissionen underlät att bevisa förekomsten av ett finansiellt bidrag. Enligt de som svarade beror detta på följande: a) Exportbegränsningarna togs inte ut under undersökningsperioden, eftersom exportskatten var upphävd under undersökningsperioden och exportavgiften upphävdes efter undersökningsperioden; detta upphävande tyder dessutom på att de indonesiska myndigheterna inte längre har för avsikt att införa exportbegränsningar, och b) kommissionen kunde inte bevisa anförtroende eller åläggande av leverantörerna av oraffinerad palmolja.

(107) Med avseende på påståendet under a) ovan konstaterade kommissionen att exportavgiften gällde och togs ut under undersökningsperioden. De indonesiska myndigheternas påstående att exportbegränsningar inte togs ut under undersökningsperioden är således felaktigt i sak, eftersom exportavgiften hade införts och gällde under undersökningsperioden.

(108) Kommissionen höll inte med om argumentets andra del. Om de indonesiska myndigheterna hade för avsikt att inte längre införa exportbegränsningar på oraffinerad palmolja och dess råvaruderivat skulle de ha upphävt lagstiftningen. Att temporärt fastställa exportavgiften och exportskatten till noll indikerar att de indonesiska myndigheterna fortfarande har för avsikt att kunna använda dessa begränsningar i framtiden. Denna slutsats kan även bekräftas av offentliga uttalanden från de indonesiska myndigheternas representanter. I en tidningsartikel daterad den 25 september 2019 rapporteras exempelvis följande: ”De offentliga myndigheterna har beslutat att tillfälligt upphäva en exportskatt på oraffinerad palmolja och dess råvaruderivat fram till nästa år för att lätta den ekonomiska bördan för tillverkare av palmolja i samband med en sänkning av priserna på oraffinerad palmolja på världsmarknaden. Den samordnande ekonomiministern Darmin Nasution uppgav i Jakarta på tisdagen att exportskatten har upphävts fram till januari nästa år i samband med att de offentliga myndigheterna officiellt inleder genomförandet av sitt obligatoriska B-30-biodieselprogram. Darmin uppgav att han hoppades att genomförandet av B-30-biodieselpolicyn, som var avsedd att leda till en avsevärd ökning av efterfrågan på palmolja, skulle höja priserna på palmolja på den inhemska marknaden. Han angav att upphävandet av exportskatten hade godkänts av president Joko ’Jokowi’ Widodo. På grundval av en förordning från finansministeriet från 2019 skulle de offentliga myndigheterna ha infört en exportskatt på upp till 25 US-dollar per ton om priserna låg mellan 570 och 619 US-dollar per ton, och upp till 50 US-dollar om de går upp över 619 US-dollar per ton. Från och med den 20 september låg priset på oraffinerad palmolja på 574,90 US-dollar per ton och det förväntas sjunka något till 570 US-dollar per ton fram till slutet av året. Ministern begärde därför en översyn av förordningen för att möjliggöra ett upphävande av exportskatten, eftersom den – baserat på ovan nämnda prisformel – fortfarande var tillämplig.” (14)

(109) Genom detta uttalande fastställs även ett direkt samband mellan införandet av exportbegränsningar (tillsammans med andra inslag för att uppmuntra det specifika agerandet från leverantörerna av oraffinerad palmolja) och de faktiska prisnivåerna på den inhemska marknaden. Av uttalandet framgår även att de indonesiska myndigheterna använder dessa instrument för att påverka nivån på dessa priser.

(110) Trots de indonesiska myndigheternas och Wilmars påstående i deras svar på det slutliga utlämnandet drog kommissionen slutsatsen att de indonesiska myndigheternas avsikt är att i framtiden fortsätta tillämpa exportavgiften och eventuellt exportskatten. Det faktum att de indonesiska myndigheterna tillfälligt inte tog ut skatter eller avgifter, och även med tanke på att dessa endast är en del av de verktyg som de indonesiska myndigheterna använder för att tillhandahålla oraffinerad palmolja mot för låg ersättning, innebär därför inte att förekomst av ett finansiellt bidrag kan ifrågasättas.

3.2.2 Underlåtenhet att bevisa anförtroende eller åläggande enligt artikel 3.1 a iv i grundförordningen

(111) Enligt alla exporterande tillverkare bygger kommissionens påstående om anförtroende eller åläggande på den felaktiga slutsatsen att de skatter och exportavgifter på oraffinerad palmolja och dess råvaruderivat som införts av de indonesiska myndigheterna är utformade för att stödja biodieselindustrin. Wilmar och Permata hävdade dessutom att kommissionen felaktigt konstaterade att de inhemska priserna på oraffinerad palmolja i själva verket fastställs av PT Perkebunan Nusantara, en tillverkare av oraffinerad palmolja som är helägd av de indonesiska myndigheterna (nedan kallad PTPN).

(112) När det gäller det första påståendet klargjorde de exporterande tillverkarna vidare att exportskatten under undersökningsperioden fastställdes till noll och därför är irrelevant för bedömningen. Exportavgiften var däremot inte noll och den var i alla händelser inte utformad för att stödja biodieselindustrin, utan för att finansiera OPPF.

(113) Kommissionen medgav i skäl 88 i förordningen om provisorisk tull att exportskatten under undersökningsperioden var fastställd till noll. Även om den inte tillämpades under undersökningsperioden med hänsyn till de särskilda marknadsförhållandena utgör exportskatten ändå ett bevis på de verktyg som använts av de indonesiska myndigheterna för att ge leverantörer av oraffinerad palmolja incitament att tillhandahålla oraffinerad palmolja mot för låg ersättning. Kommissionen konstaterade dessutom att exportskatten, trots att den var lika med noll under undersökningsperioden, inte har upphävts av de indonesiska myndigheterna. Kommissionen konstaterade dessutom att det, såsom diskuteras i skälen 117–121 i förordningen om provisorisk tull, inte har bestridits att de indonesiska myndigheternas avsikt med att tillämpa exportskatten är att hålla de inhemska priserna på oraffinerad palmolja på en konstlat låg nivå.

(114) När det gäller exportavgiften konstaterade kommissionen att, även om den lagstiftning genom vilken exportavgifter införs inte innehåller några uttryckliga uppgifter om att den är utformad för att stödja biodieselindustrin genom att tillhandahålla oraffinerad palmolja till lägre priser, bidrar de exportavgifter som blir en del av OPPF i själva verket till att uteslutande stödja biodieselindustrin via bidragen från OPPF. Under undersökningen kunde kommissionen verifiera att OPPF, trots ett bredare formellt mandat, nästan uteslutande har stött biodieselindustrin under undersökningsperioden.

(115) De indonesiska myndigheternas införande av exportavgiften 2015 sammanföll dessutom med en period då de indonesiska priserna på oraffinerad palmolja var i det närmaste identiska med världsmarknadspriserna. Såsom redan framgår av skälen 64–68 i förordningen om provisorisk tull ska exportavgiften inte betraktas separat, utan som en del av en bredare uppsättning åtgärder som utformats för att stödja biodieselindustrin och reglera de inhemska priserna på oraffinerad palmolja.

(116) Kommissionen konstaterade dessutom att exportavgiften i praktiken har uppnått det avsedda syftet att pressa de inhemska priserna på oraffinerad palmolja. I sin analys kunde kommissionen i första hand konstatera en skillnad mellan de inhemska priserna och exportpriserna för indonesisk oraffinerad palmolja. Kommissionen ansåg att denna prisskillnad kan förklaras av det faktum att själva införandet av exportavgiften pressade de inhemska priserna genom att på ett konstlat sätt behålla oraffinerad palmolja inom landet till de låga priser som fastställts av de indonesiska myndigheterna och som följs av leverantörerna av oraffinerad palmolja.

(117) Det faktum att de indonesiska myndigheterna inte upphävde exportskatten utan enbart fastställde den till noll visar tydligt att de fortfarande har för avsikt att hålla nere priserna på oraffinerad palmolja. Efter att ha infört två instrument som har samma effekt på de inhemska priserna på oraffinerad palmolja, och efter att ha uppnått avsedd effekt, hade de indonesiska myndigheterna rationellt beslutat att behålla det instrument som hade den bredaste täckningen av avsedda effekter (dvs. att hålla nere priserna på oraffinerad palmolja och finansiera OPPF), dvs. exportavgiften.

(118) Kommissionen bekräftade därför att det övergripande system för exportbegränsningar som införts av de indonesiska myndigheterna är utformat för att främja biodieselindustrin genom att hålla de inhemska priserna på oraffinerad palmolja på en konstlat låg nivå (till skillnad från att enbart utgöra en bieffekt av en offentlig åtgärd för att samla in offentliga intäkter).

(119) När det gäller påståendet om att de inhemska priserna på oraffinerad palmolja i själva verket inte fastställs av de indonesiska myndigheterna hävdade Wilmar vidare att kommissionens slutsats var felaktig av följande skäl: a) De anbud som lämnas in av intresserade köpare bygger i allmänhet på världsmarknadspriser. b) Anbudsförfarandet är mycket konkurrensbetonat och PTPN kan ge ett motbud om priset bedöms vara alltför lågt. c) Det finns inga bevis som stöder kommissionens påstående om att PTPN inte agerar som en rationell aktör. d) Baserat på resultaten av anbudsinfordringarna väljer de inhemska leverantörerna av oraffinerad palmolja huruvida de ska sälja sin oraffinerade palmolja och till vilka priser. e) Det faktum att PTPN säljer oraffinerad palmolja via offentliga upphandlingsförfaranden gör att den anpassar sig efter andras priser snarare än fastställer egna priser.

(120) Vad gäller påståendet under led a ovan erinrade kommissionen om att den, såsom påpekas i skälen 91–99 och 126 i förordningen om provisorisk tull, fick förlita sig på tillgängliga uppgifter med tanke på det bristande samarbetet från leverantörer av oraffinerad palmolja och PTPN. I sina synpunkter på förordningen om provisorisk tull var det ingen exporterande tillverkare som tillhandahöll några bevis för hur de utformar sina anbud för oraffinerad palmolja, förutom en vag uppgift om att de generellt baseras på ”världsmarknadspriser”.

(121) I avsaknad av verifierbara bevis till stöd för detta påstående avvisades det av kommissionen. Snarare än att på ett oberoende sätt fastställa sina priser med hänsyn till världsmarknadspriser följer leverantörerna av oraffinerad palmolja de priser på oraffinerad palmolja som fastställs av PTPN.

(122) Vad gäller påståendet under led b ovan förklarade kommissionen i skäl 133 i förordningen om provisorisk tull att PTPN faktiskt inte är skyldigt att ge ett motbud med ett högre pris om de bud som tagits emot ligger under ”prisuppfattningen” för den specifika dagen. Under kontrollbesöket bekräftade kommissionen faktiskt att PTPN regelbundet accepterade anbud under ett sådant pris.

(123) Kommissionen noterade dessutom att den, såsom förklaras i avsnitt 3.3.2 i förordningen om provisorisk tull, tillämpade bestämmelserna i artikel 28.1 i grundförordningen, eftersom PTPN inte besvarade tillägg B till antisubventionsfrågeformuläret (frågeformulär för leverantörer av oraffinerad palmolja) till alla tillverkare och distributörer av palmolja. Under kontrollbesöket på plats hos de indonesiska myndigheterna kunde PTPN dessutom inte förklara hur det fastställer den dagliga ”prisuppfattningen” för oraffinerad palmolja. PTPN förklarade i stället vagt att den är baserad på internationella riktmärken utan att tillhandahålla någon detaljerad information.

(124) Kommissionen kunde därför inte erhålla någon bevisning för att ”prisuppfattningen” återspeglar ett marknadspris som är ett resultat av ett konkurrensbetonat anbudsförfarande. Kommissionen konstaterade i stället att det inhemska priset på oraffinerad palmolja är lägre än något av de påstådda internationella riktmärken (inklusive det indonesiska exportpriset) som påstods vara grunden för PTPN:s priser.

(125) När det gäller påstående c konstaterade kommissionen att PTPN inte besvarade kommissionens ovan nämnda frågeformulär. Kommissionen använde därför tillgängliga uppgifter. Under kontrollen av de indonesiska myndigheterna lämnade PTPN in en kopia av sina reviderade räkenskaper för 2016 och 2017. Av dessa framgick att PTPN gick med förlust. I ett senare skede, och även efter utgången av tidsfristen för synpunkter på skrivelsen om att kommissionen skulle använda tillgängliga uppgifter, tillhandahöll PTPN ytterligare information. De indonesiska myndigheterna hävdade att denna ytterligare information borde ändra kommissionens bedömning. Kommissionen noterade att informationen tillhandahölls mycket sent och långt efter alla tidsfrister. PTPN lämnade inte in några reviderade räkenskaper för år 2018. När det gäller den senaste perioden tog kommissionen därför emot endast reviderade räkenskaper för ett kvartal av undersökningsperioden (det sista kvartalet 2017). Av de reviderade räkenskaper som kommissionen tog emot framgår att PTPN gick med förlust. Den försenade information som lämnades av de indonesiska myndigheterna när det gäller perioden från 2016 till undersökningsperioden (särskilt en Excel-tabell) syftar till att visa att PTPN:s verksamhet avseende oraffinerad palmolja (som motsvarar huvuddelen av dess verksamhet) var lönsam och att företaget uppnådde samma vinst på sin inhemska försäljning och exportförsäljning. Denna information styrktes dock inte av reviderade räkenskaper. Den information som tillhandahölls på grundval av reviderade räkenskaper bekräftade däremot att PTPN inte gick med vinst när det sålde sin oraffinerade palmolja, och därmed inte kunde agera som en rationell ekonomisk aktör skulle ha gjort. Kommissionen konstaterade i vart fall att information som lämnats i ett sådant sent skede (även efter att synpunkterna på förordningen om provisorisk tull lämnats in) inte kan godtas eftersom den inte kan kontrolleras. Påståendet avvisades därför.

(126) Vad gäller påstående d hävdade de indonesiska myndigheterna och de exporterande tillverkarna även att kommissionen inte kunde bevisa att leverantörerna av oraffinerad palmolja hade agerat irrationellt eftersom de var lönsamma. Detta påstående avser både leverantörer av oraffinerad palmolja som besvarade kommissionens frågeformulär och PTPN (15).

(127) Kommissionen ansåg att begreppet irrationellt agerande inte är begränsat till att bedriva en verksamhet med förlust, utan även omfattar insatser som försätter en verksamhet i en mindre fördelaktig (mindre lönsam) ställning. Kommissionen fastställde en tydlig prisskillnad mellan inhemska priser och exportpriser på oraffinerad palmolja i Indonesien, så att försäljning för export skulle vara mer lönsam för leverantörer av oraffinerad palmolja om det inte vore för exportavgiften.

(128) Slutsatsen att det system för exportbegränsningar som de indonesiska myndigheterna infört effektivt hindrar inhemska tillverkare av oraffinerad palmolja från att agera rationellt styrks dessutom av det faktum att exporten förväntas öka till följd av att exportavgiften upphävs. I detta avseende konstaterades följande i en nyligen publicerad tidningsartikel: ”Den indonesiska palmoljeorganisationen, eller GAPKI, beräknade att landets export av oraffinerad palmolja kan skjuta i höjden från 10 % till 15 % efter att exportavgiften minskas till noll från en tidigare avgift på 50 US-dollar per ton, uppgav generalsekreterare Togar Sitanggang. Togar Sitanggang uppskattade att Indonesiens månatliga export av oraffinerad palmolja redan har ökat till mellan 800 000 ton och 900 000 ton, en ökning från ett tidigare genomsnitt på cirka 700 000 ton. Det skulle inte vara förvånande om den månatliga exporten skulle nå en miljon ton om nollexportavgiften behålls, tillade han. Av GAPKI:s uppskattningar framgår att Indonesien redan har exporterat 6 miljoner ton oraffinerad palmolja i år, det vill säga ungefär en femtedel av dess totala export av oraffinerad palmolja och andra palmoljederivat hittills under året.” (16)

(129) I en annan tidningsartikel bekräftas ytterligare slutsatsen om att uttaget av exportavgiften har gett leverantörer av oraffinerad palmolja incitament att sälja på den inhemska marknaden i stället för att sälja för ökad vinst på exportmarknaden. I denna artikel konstaterade en oberoende analytiker att ”dessa nyheter (dvs. att exportavgiften fastställs till noll) var positiva för odlare i tidigare led med exponering mot Indonesien, eftersom ändringarna i exportavgifter kan bidra till att hålla kvar priserna på oraffinerad palmolja på deras nuvarande nivåer. Ng förväntar sig dock ingen nettovinst för odlare för budgetåret 19F–20F – och betonar att nyheterna är negativa för indonesiska bearbetningsföretag i senare led, eftersom den ändrade avgiften till lägre priser på oraffinerad palmolja kommer att minska deras marginalfördel, som för närvarande är prisskillnaden mellan oraffinerad palmolja och bearbetade palmprodukter. ”Vi står fast vid vår uppfattning att ett avskaffande av exportavgiften kommer att öka konkurrenskraften hos indonesiska exportörer av palmoljeprodukter, eftersom de skulle ha sparat 20–50 US-dollar per ton i exportskatt när priset på oraffinerad palmolja understiger 570 US-dollar per ton. Den större delen av besparingarna kommer sannolikt att gå tillbaka till de indonesiska jordbrukarna via högre inhemska priser på oraffinerad palmolja.” (17)

(130) I den senare tidningsartikeln bekräftas även slutsatsen att den avsedda effekten av exportavgiften, nämligen att hålla nere de inhemska priserna på oraffinerad palmolja, uppnåddes. Det faktum att det förekommer viss export av oraffinerad palmolja från Indonesien betyder inte att de åtgärder som vidtagits av de indonesiska myndigheterna för att behålla oraffinerad palmolja i Indonesien inte gett leverantörer av oraffinerad palmolja incitament att tillämpa ett irrationellt ekonomiskt beteende. Mot bakgrund av ovanstående avvisade kommissionen följaktligen dessa påståenden.

(131) När det gäller påstående e noterade kommissionen slutligen att Wilmar, för att stödja sitt argument att PTPN anpassar sig efter andras priser, endast delvis citerar skäl 146 i förordningen om provisorisk tull. På så sätt hävdade Wilmar att kommissionen drog en slutsats som i själva verket stod i motsats till den slutsats som drogs i skälet. Efter att ha angett att ”[u]ndersökningen visade också att marknaden är i betydande obalans vad gäller förhandlingsstyrka till förmån för köpare av oraffinerad palmolja”, såsom citerats korrekt av Wilmar, förklarade kommissionen vidare att ”[i] detta sammanhang kommer varje köpare att ha en betydande köpkraft, och kan motstå leverantörens försök att begära ett högre pris än det som fastställts av de indonesiska myndigheterna. Kommissionen drog därför slutsatsen att genom transparent kommunikation av dagspriserna på oraffinerad palmolja sätter de indonesiska myndigheterna genom PTPN faktiskt de högsta dagspriserna för oraffinerad palmolja i Indonesien.” Den slutsats som dras i skäl 146 i förordningen om provisorisk tull står därför i motsats till den slutsats som dras av Wilmar. PTPN agerar i själva verket som en prissättare av oraffinerad palmolja på marknaden, eftersom leverantörerna av oraffinerad palmolja faktiskt följer ett sådant pris, trots marknadsstrukturen (som i princip visar att leverantörerna av oraffinerad palmolja har betydande förhandlingsstyrka som inte används mot köparna).

(132) Utöver ovan nämnda faktafel noterade kommissionen även det faktum att Wilmars synpunkt inte stöds av några konkreta bevis. I avsaknad av nya konkreta bevis avvisade kommissionen detta påstående.

(133) Wilmar hävdade vidare att kommissionen inte kunde bevisa att de indonesiska myndigheterna ger leverantörer av oraffinerad palmolja incitament att tillhandahålla oraffinerad palmolja mot för låg ersättning.

(134) Kommissionen konstaterade att Wilmar inte tillhandahöll någon bevisning till stöd för påståendet om att så inte är fallet. I detta avseende erinrar kommissionen om det påstående som gjorts av EBB när det gäller det begränsade antalet svar på det frågeformulär som tillhandahållits av leverantörer av oraffinerad palmolja. I brist på samarbete från leverantörer av oraffinerad palmolja, och på grundval av innehållet i förordningen om provisorisk tull, ansåg kommissionen att det finns betydande bevis som visar att leverantörer av oraffinerad palmolja har anförtrotts eller ålagts av de indonesiska myndigheterna att tillhandahålla oraffinerad palmolja mot för låg ersättning, i syfte att uppfylla de indonesiska myndigheternas politiska mål att stödja tillväxten av biodieselindustrin.

(135) Kommissionen konstaterade dessutom att Wilmars påstående motsäger den obestridda faktiska slutsatsen att praktiskt taget alla inhemska inköp av oraffinerad palmolja i Indonesien utförs till PTPN:s dagspriser, justerat för transportkostnader som diskuteras i skäl 168 i förordningen om provisorisk tull. Om Wilmars påstående hade varit korrekt och leverantörer av oraffinerad palmolja agerade helt oberoende av statlig styrning skulle en sådan perfekt samordning av priserna på oraffinerad palmolja inte kunna förklaras på en marknad som är fragmenterad.

(136) Kommissionen avvisade därför detta påstående.

(137) Wilmar hävdade även att kommissionen inte kunde bevisa anförtroende eller åläggande av leverantörer av oraffinerad palmolja att tillhandahålla oraffinerad palmolja mot för låg ersättning. Wilmars påstående bygger i huvudsak på det faktum att 1) PTPN inte är en prissättare, och därför tillhandahålls inte oraffinerad palmolja mot för låg ersättning, och 2) leverantörer av oraffinerad palmolja förhindras inte att sälja på exportmarknaden.

(138) Kommissionen har redan behandlat och avvisat dessa punkter i skälen 127 och 135. Kommissionen ansåg därför att Wilmars påstående baseras på felaktiga uppgifter och inte kan godtas. Av den tillgängliga bevisningen i denna undersökning framgår att PTPN agerar som prissättare för oraffinerad palmolja på marknaden, och att förmågan hos leverantörer av oraffinerad palmolja att exportera oraffinerad palmolja undergrävs av de åtgärder som antagits av de indonesiska myndigheterna.

(139) Liknande påståenden har framförts av de indonesiska myndigheterna, PT Intibenua Perkasatama och PT Musim Mas (nedan kallad Musim Mas Group) och Permata. I sina synpunkter hävdade de indonesiska myndigheterna att priset på oraffinerad palmolja bestäms av marknadskrafterna och att köpare vanligtvis bygger sina prisuppfattningar på internationella marknadspriser.

(140) Kommissionen diskuterade redan liknande argument i skälen 62–96 och kom fram till att de inte kan godtas. Kommissionen vidhåller samma slutsats när det gäller de indonesiska myndigheternas påståenden. Kommissionen noterade ännu en gång att de indonesiska myndigheterna inte tillhandahöll någon ny bevisning till stöd för deras påstående.

(141) De indonesiska myndigheterna hävdade att kommissionen inte kunde bevisa att det finns ett påvisbart samband mellan beteendet hos tillverkare av oraffinerad palmolja och de indonesiska myndigheternas åtgärder. I det avseendet påpekade kommissionen ännu en gång slutsatsen i skäl 168 i förordningen om provisorisk tull, som tas upp igen i skäl 137. Enligt kommissionen är det faktum att alla oberoende leverantörer av oraffinerad palmolja praktiskt taget alltid följer PTPN:s priser ett entydigt bevis på att detta samband existerar (och än mer på en marknad som är fragmenterad när det gäller antalet leverantörer av oraffinerad palmolja samt geografiskt/flera öar). Detta gäller särskilt i en situation där de inhemska priserna på oraffinerad palmolja inte återspeglar vad som skulle vara ett icke snedvridet marknadspris, förutom för de indonesiska myndigheternas riktade åtgärder.

(142) I sin inlaga hävdade de indonesiska myndigheterna även att kommissionen instruerade de indonesiska myndigheterna och oberoende leverantörer av oraffinerad palmolja att tillhandahålla detaljerad information men underlät att verifiera informationen. De indonesiska myndigheterna hävdade vidare att kommissionen helt bortsåg från denna information när den drog sina slutsatser. I detta avseende noterade de indonesiska myndigheterna slutligen att kommissionen tillämpade artikel 28 i grundförordningen på de indonesiska myndigheterna, för att de indonesiska myndigheterna inte fortsatte att söka fler sådana svar och inte fick mer information från PTPN.

(143) Kommissionen ansåg att detta påstående är sakligt felaktigt. Kommissionen analyserade alla svar som lämnats in av leverantörer av oraffinerad palmolja. Trots alla påminnelser som skickades, konstaterade kommissionen att endast en av de oberoende leverantörerna av oraffinerad palmolja hade tillhandahållit en öppen version av sina svar. Mot bakgrund av artikel 29.3 i grundförordningen får kommissionen bortse från uppgifter som har tillhandahållits, men för vilka en lämplig sammanfattning inte har tillhandahållits av den inlämnande parten. Dessutom var den övervägande majoriteten av svaren ofullständiga och många av dem innehöll ingen information om lönsamhet. Kommissionen kunde därför inte dra några slutsatser utifrån dessa svar. Bristen på samarbete från både de indonesiska myndigheterna och leverantörerna av oraffinerad palmolja var ytterligare en indikation på att leverantörer av oraffinerad palmolja agerar efter de indonesiska myndigheternas anvisningar till stöd för biodieseltillverkarna.

(144) De indonesiska myndigheternas påstående om att kommissionen bortsåg från svaret från PTPN är på samma sätt oberättigat. Såsom förklarats tidigare begärde kommissionen vid flera tillfällen samarbete från PTPN, utan framgång. Såsom anges i skälen 29 och 30 i förordningen om provisorisk tull konstaterade kommissionen att PTPN, som är helägt av de indonesiska myndigheterna, inte besvarade tillägg B till de indonesiska myndigheternas frågeformulär inom den fastställda tidsfristen. Kommissionen utfärdade därför en skrivelse enligt artikel 28 till de indonesiska myndigheterna, som var begränsad till de specifika uppgifter som inte lämnats. Såsom påpekas i skäl 98 i förordningen om provisorisk tull lämnade de indonesiska myndigheterna in ett svar på tillägg B för PTPN den 30 juni 2019. Detta skedde långt efter fristen för inlämnande av den informationen (den 14 mars 2019) och efter att kontrollbesöket på plats hos de indonesiska myndigheterna ägt rum. Inlagan lämnades därför in långt efter tidsfristen och kunde inte kontrolleras, och de indonesiska myndigheterna har inte handlat efter bästa förmåga i enlighet med artikel 28 i grundförordningen. Kommissionen använde under alla omständigheter all den bevisning som tillhandahållits av PTPN och som kunde verifieras. Kommissionen bedömde därför på lämpligt sätt den information som tillhandahållits av PTPN tillsammans med övriga tillgängliga uppgifter om marknaden för oraffinerad palmolja i Indonesien.

(145) Efter det slutliga utlämnandet hävdade de indonesiska myndigheterna, Permata Group och Wilmar att kommissionen felaktigt hade konstaterat anförtroende eller åläggande av leverantörer av oraffinerad palmolja av följande skäl: a) Exportbegränsningarna har inte utformats för att stödja biodieselindustrin och eventuell inverkan på priserna är enbart en bieffekt av åtgärderna. b) PTPN fastställer sina priser via konkurrensbetonade anbudsförfaranden och är lönsamt. c) Att leverantörer av oraffinerad palmolja samordnar sina priser med PTPN visar inte på anförtroende eller åläggande. d) Leverantörer av oraffinerad palmolja är rationella aktörer på marknaden och kommissionen underlät att verifiera deras svar, och e) kommissionen underlät att bevisa ett påvisbart samband mellan de indonesiska myndigheternas agerande, via PTPN, och agerandet från leverantörerna av oraffinerad palmolja. Enligt de indonesiska myndigheterna innebär PTPN:s begränsade marknadsandel att det inte skulle ha möjlighet att fastställa marknadspriser.

(146) Kommissionen påpekade i första hand att exportavgiften uttryckligen utformats för att stödja OPPF och att OPPF utformats för att stödja palmoljeindustrin i dess helhet, men – såsom förklaras i skälen 76 och 77 i förordningen om provisorisk tull – i själva verket endast stödjer biodieselindustrin. Kommissionen konstaterade dessutom att de indonesiska myndigheternas stöd till biodieselindustrin även uppnås genom tillhandahållande av oraffinerad palmolja mot för låg ersättning. Detta mål uppnås genom en kombinerad effekt av olika åtgärder, inklusive exportavgiften.

(147) Kommissionen drog därför slutsatsen att införandet av exportavgiften sedan starten har haft två uttalade mål: att finansiera OPPF och att delta i en uppsättning åtgärder för att pressa de inhemska priserna. Enligt kommissionen försökte de indonesiska myndigheterna medvetet (och lyckades) uppnå den effekten på marknaden, och detta är inte bara en politisk sidoeffekt från myndigheternas sida.

(148) Vad gäller påståendet att PTPN fastställer sina priser via konkurrensbetonade anbudsförfaranden och att det resultatet därför bör betraktas som ett marknadspris upprepar kommissionen att den, såsom påpekas i skälen 91–99 och 126 i förordningen om provisorisk tull, fick förlita sig på tillgängliga uppgifter med tanke på det bristande samarbetet från leverantörerna av oraffinerad palmolja och PTPN. I sina synpunkter på förordningen om provisorisk tull var det ingen exporterande tillverkare som tillhandahöll några bevis för hur de utformar sina anbud för oraffinerad palmolja, förutom en vag uppgift om att de generellt baseras på ”världsmarknadspriser”. Det fanns dock ingen direkt bevisning tillgänglig för hur leverantörer av oraffinerad palmolja sätter sina priser. Fakta visar i stället på prissamordning med det pris som fastställs av PTPN.

(149) I sina synpunkter på det slutliga utlämnandet betonade Wilmar att kommissionens avdelningar under kontrollbesöket på plats hos dem ställde frågan om hur det beslutar vilket pris som ska erbjudas vid varje PTPN-anbudsförfarande. Wilmar förklarade vidare att den efterföljande rapporten från kontrollbesöket inte innehåller någon information om saknade uppgifter. I detta avseende konstaterade kommissionen att Wilmar inte motsätter sig att den information som det hade tillhandahållit i detta fall har varit mycket vag. Dessutom konstaterade kommissionen att Wilmar inte ansåg det lämpligt att tillhandahålla en mer detaljerad förklaring av denna mekanism i något senare skede i undersökningen, trots att kommissionen nämnde detta upprepade gånger.

(150) I avsaknad av verifierbara bevis till stöd för detta påstående avvisades det av kommissionen. Snarare än att på ett oberoende sätt fastställa sina priser med hänsyn till världsmarknadspriser följer leverantörerna av oraffinerad palmolja de priser på oraffinerad palmolja som fastställs av PTPN.

(151) Vad gäller påståendet att PTPN är lönsamt konstaterade kommissionen att, utöver det som redan förklarats i skälen 125 och 144, lämnade de indonesiska myndigheterna med dröjsmål in PTPN:s reviderade räkenskaper för år 2018 efter det slutliga utlämnandet. Dock erhölls endast en översättning av delar av dessa räkenskaper. Av 2018 års reviderade räkenskaper framgår att PTPN var lönsamt 2018. Kommissionen kunde dock inte bedöma detta eftersom viktiga delar av räkenskaperna inte hade översatts och dessa räkenskaper omfattade alla produkter och inte bara intäkter från försäljning av oraffinerad palmolja. Såsom förklaras ovan lämnades både uppgifterna om försäljningen av oraffinerad palmolja och om företaget som helhet dessutom in sent och gick därför inte att verifiera. Detta är utöver det faktum att PTPN inte samarbetade i undersökningen. Kommissionen drog därför slutsatsen att det inte kunde bedömas huruvida påståendet var korrekt och att det därför måste avvisas, Vad gäller påståendet under b) ovan förklarade kommissionen i skäl 133 i förordningen om provisorisk tull att PTPN faktiskt inte är skyldigt att göra ett nytt anbud med ett högre pris om de bud som tagits emot ligger under ”prisuppfattningen” för den specifika dagen. Under kontrollbesöket bekräftade kommissionen faktiskt att PTPN regelbundet accepterade anbud under ett sådant pris. Kommissionen noterade dessutom att de indonesiska myndigheterna kan påverka och också påverkar PTPN:s beslut när det gäller PTPN:s prispolitik (18).

(152) Vad gäller påståendet att leverantörer av oraffinerad palmolja samordnar sina priser med PTPN:s dagspriser är en indikation på det faktum att marknaden inte är snedvriden snarare än en indikation på anförtroende eller åläggande, noterade kommissionen att alla oberoende leverantörer av oraffinerad palmolja erbjöd priser som är lika med eller lägre än PTPN:s dagspris. Enligt kommissionen kan detta inte vara en indikation på en icke snedvriden marknadsdynamik. Det är inte logiskt på en konkurrensutsatt marknad att alla leverantörer av oraffinerad palmolja inte skulle sälja till ett högre pris än det som fastställts av en konkurrent (såvida inte denna konkurrent faktiskt fastställer det högsta priset för den varan på marknaden, och de offentliga myndigheterna ålägger eller uppmanar alla de övriga aktörerna att respektera detta tak).

(153) Vad gäller de indonesiska myndigheternas påstående att tillverkare av oraffinerad palmolja är rationella aktörer på marknaden, eftersom 70 % av den oraffinerade palmoljan exporteras, noterade kommissionen att den inhemska förbrukningen av oraffinerad palmolja enligt offentliga källor uppgår till 30 % av tillverkningen (19). Detta innebär att tillverkare av oraffinerad palmolja fullständigt tillgodoser den inhemska efterfrågan och – efter att ha tillgodosett denna efterfrågan – ägnar sig åt export. Det faktum att 70 % av tillverkningen av oraffinerad palmolja exporteras står därför inte i strid med slutsatsen att leverantörer av oraffinerad palmolja berövas möjligheten att göra ett rationellt val, utan tvärtom. Om indonesiska leverantörer av oraffinerad palmolja agerade rationellt skulle de inte tillgodose den inhemska efterfrågan utan exportera all – eller en avsevärt större andel av – sin tillverkning, till marknader där de skulle kunna göra större vinster. Denna potentiella extra vinst från export begränsas av de exportbegränsningar som tillämpas av de indonesiska myndigheterna för att ge leverantörerna av oraffinerad palmolja incitament att sälja på den inhemska marknaden och tillgodose de lokala behoven. Det faktum att hela den inhemska efterfrågan tillgodoses tyder således snarare på att de indonesiska myndigheterna uppnådde sitt mål att hitta källor på den inhemska marknaden till priser som är förmånliga för biodieseltillverkare.

(154) I sina synpunkter på det slutliga utlämnandet hävdade Wilmar vidare att det faktum att andelen oraffinerad palmolja som exporteras inte ökade efter det att exportavgiften fastställts till noll är bevis för att kommissionen gjorde fel i att konstatera att exportavgiften är utformad för att behålla oraffinerad palmolja inom landet och hålla nere dess pris.

(155) Kommissionen konstaterade i detta avseende att de uppgifter som tillhandahållits av Wilmar tydde på att den inhemska förbrukningen ökade och att den därför kom att utgöra en större andel av den totala tillverkningen av oraffinerad palmolja. Detta kan styrka Wilmars påstående om att de indonesiska myndigheterna skulle ha uttryckt sin avsikt att upphäva systemet för exportbegränsningar. Såsom anges i skäl 108 har de indonesiska myndigheterna dock inte för avsikt att upphäva mekanismen för exportbegränsningar. Det är snarare uppenbart att nivån för systemet för exportbegränsningar enbart är nollställd som en reaktion på externa faktorer, dvs. den globala sänkningen av priserna på oraffinerad palmolja. Alla indonesiska tillverkare är väl medvetna om att denna nivå endast är temporär och fortsätter därför att i första hand prioritera den inhemska efterfrågan.

(156) Wilmar tillhandahöll även prisuppgifter i sitt svar och gjorde gällande att de inhemska priserna på oraffinerad palmolja inte har ökat avsevärt efter nollställningen av exportavgiften. Kommissionen analyserade denna information och konstaterade att den inte kunde fastställa källan till de uppgifter som använts av Wilmar. Kommissionen kunde därför inte verifiera eller bedöma huruvida uppgifterna var korrekta. Kommissionen konstaterade dock att bortsett från det faktum att exportavgiften endast tillfälligt är nollställd, tyder dessa uppgifter på – om de stämmer – att de inhemska priserna har anpassats till exportpriserna. Medan den genomsnittliga skillnaden mellan de två priserna under undersökningsperioden låg på omkring 50 US-dollar/ton visade de uppgifter som tillhandahållits av Wilmar att de inhemska priserna har stigit till att närma sig exportpriserna och skillnaden är nu mindre än 20 US-dollar/ton. Det faktum att det inhemska priset inte har ökat avsevärt i absoluta termer beror enbart på att världspriserna har sjunkit.

(157) Enligt kommissionen ligger detta till stöd för dess slutsats att systemet för exportbegränsningar bland annat och tillsammans med andra åtgärder är utformat för att pressa de inhemska priserna på oraffinerad palmolja.

(158) Vad gäller de indonesiska myndigheternas påstående att kommissionen inte verifierade svaren från de oberoende leverantörerna av oraffinerad palmolja noterar kommissionen att detta är ett i sak felaktigt påstående. Såsom redan anges i skäl 143 analyserade kommissionen i vederbörlig ordning alla de svar som tagits emot, men konstaterade att den övervägande majoriteten av svaren var ofullständiga och att många av dem saknade uppgifter om lönsamhet och att öppna versioner av svaren inte heller tillhandahölls.

(159) Utöver detta påstående angav de indonesiska myndigheterna att kommissionens påståenden i det slutliga utlämnandet, såsom rapporteras i skäl 143, är inkorrekta, eftersom den inte kunde hitta påminnelserna i den offentliga versionen. Med hänvisning till detta påstående konstaterade kommissionen att dessa påminnelser ingår i den begränsade versionen och att de återfinns i förteckningen över begränsade dokument som är tillgängliga för berörda parter. Kommissionen tillhandahöll ändå en förteckning över relevanta sparnummer till de indonesiska myndigheterna under ett hörande som ägde rum den 16 oktober 2019. Kommissionen konstaterade också att frågeformulären till oberoende leverantörer av oraffinerad palmolja ingick i det frågeformulär som riktades till de indonesiska myndigheterna, och att ansvaret för att samordna och samla in fullständiga svar samt säkerställa att de skickades in i tid helt låg på de indonesiska myndigheterna.

(160) Med hänvisning till påståendet under e) ovan förklarade kommissionen i skälen 124–143 i förordningen om provisorisk tull hur de indonesiska myndigheterna, via PTPN, agerar som en prissättare på den indonesiska inhemska marknaden och hur alla oberoende leverantörer av oraffinerad palmolja följer dessa prisindikationer. De indonesiska myndigheterna angav i sina synpunkter på det slutliga utlämnandet att mot bakgrund av PTPN:s begränsade marknadsandel är detta resultat osannolikt. Kommissionen noterade emellertid att de indonesiska myndigheterna inte hade tillhandahållit några konkreta bevis över huvud taget till stöd för sitt påstående och för att motsäga kommissionens slutsats.

(161) Mot bakgrund av ovanstående avvisade kommissionen de indonesiska myndigheternas och de exporterande tillverkarnas påståenden och bekräftade sin slutsats om anförtroende och åläggande.

3.2.3 Underlåtenhet att bevisa inkomst- eller prisstöd enligt artikel 3.1 b i grundförordningen

(162) Efter det preliminära utlämnandet hävdade de indonesiska myndigheterna och de exporterande tillverkarna att kommissionen inte kunde bevisa förekomst av inkomst- och prisstöd till förmån för biodieseltillverkare enligt den obligatoriska standard som fastställs i WTO-praxis.

(163) På denna punkt konstaterade kommissionen att varken de indonesiska myndigheterna eller de exporterande tillverkarna tillhandahöll ny information eller bevisning till stöd för ett påstående om avsaknad av inkomst- eller prisstöd. De påståenden som anförts i detta avseende skiljer sig enbart åt när det gäller tolkningen av den rättspraxis som följs av kommissionen. Kommissionen ansåg att den analys som utförs i avsnitt 3.3.3.7 i förordningen om provisorisk tull uppfyller det beviskrav som fastställs i grundförordningen, subventionsavtalet och WTO-praxis.

(164) I avsaknad av nya konkreta uppgifter som skulle kunna leda till en ny bedömning av dess resultat bekräftade kommissionen den slutsats som dras i avsnitt 3.3.3.7 i förordningen om provisorisk tull.

(165) Efter det slutliga utlämnandet hävdade de indonesiska myndigheterna att kommissionen felaktigt hade konstaterat inkomst- och prisstöd, eftersom det kräver att det finns en åtgärd som säkerställer ett visst resultat, och inte vilken åtgärd som helst som har en oförutsedd effekt på priserna.

(166) I det avseendet har kommissionen redan förklarat – i skälen 153 och 160 – att uppsättningen åtgärder har som syfte att reglera och pressa de inhemska priserna, och att det inte enbart är en sidoeffekt av de indonesiska myndigheternas politik. Kommissionen konstaterade dessutom att varken de indonesiska myndigheterna eller de exporterande tillverkarna tillhandahöll ny information eller bevisning till stöd för ett påstående om avsaknad av inkomst- eller prisstöd.

(167) Wilmar hävdade att kommissionen inte beaktade dess påståenden som svar på det preliminära utlämnandet och uppmanade kommissionen att göra detta.

(168) I motsats till Wilmars påstående analyserade kommissionen dessa påståenden och kunde, såsom anges i skäl 163, inte hitta några nya konkreta uppgifter. Wilmar förklarar i stället varför det inte instämmer i kommissionens tolkning av WTO-praxisen och omständigheterna i fallet. I dessa kommentarer diskuterar Wilmar även sina synpunkter på det korrekta kontrafaktiska scenariot.

(169) För tydlighetens skull upprepade kommissionen att den inte höll med om Wilmars tolkning av WTO-praxisen och omständigheterna i fallet, såsom fastställs i avsnitt III.B.3 i synpunkterna på förordningen om provisorisk tull, och bekräftade fullt ut den slutsats som dras i avsnitt 3.3.3.7 i förordningen om provisorisk tull.

3.2.4 Underlåtenhet att bevisa förekomst av en förmån: felaktig identifiering av ett lämpligt riktmärke

(170) I förordningen om provisorisk tull konstaterade kommissionen att exportpriserna för oraffinerad palmolja från Indonesien fritt ombord till övriga länder enligt indonesisk exportstatistik utgör ett lämpligt riktmärke, eftersom de fastställs enligt den fria marknadens principer, konkurrerar med priser för andra produkter på utländska marknader, återspeglar rådande marknadsvillkor i Indonesien och inte snedvrids av offentliga ingripanden. Kommissionen ansåg vidare att det använda riktmärket är det närmaste man kan komma ett inhemskt icke snedvridet pris i frånvaro av de indonesiska myndigheternas ingripande. Kommissionen konstaterade även att de priser fritt ombord som använts som riktmärke är i linje med världsmarknadspriser (som exempelvis cif Rotterdam).

(171) Kommissionen beräknade därför storleken på den utjämningsbara subventionen för varje exporterande tillverkare i förhållande till den förmån som mottagaren konstaterades få under den tid som undersökningsperioden avser. Kommissionen bedömde förmånen som det totala beloppet av skillnaderna mellan de priser som betalats för oraffinerad palmolja som köpts på den inhemska marknaden och riktpriset för oraffinerad palmolja beräknat per månad i undersökningsperioden.

(172) De indonesiska myndigheterna, Wilmar och Permata Group hävdade att kommissionen felaktigt 1) bedömde det riktmärket som lämpligt, och 2) beräknade den totala förmånen på ett felaktigt sätt. De indonesiska myndigheterna, Wilmar och Permata Group hävdar att detta beror på att exportpriset fritt ombord omfattar exportavgiften och därför är snedvridet. Även EBB lämnade in ett mycket likartat påstående.

(173) Kommissionen konstaterade att påståendet att exportpriset är snedvridet i huvudsak syftar till att begreppsmässigt vända på resonemanget i fallet. Medan kommissionen ansåg att de inhemska priserna på oraffinerad palmolja är konstlat låga hävdar exportörerna att det är exportpriserna (i stort sett i linje med världsmarknadspriserna) som är alltför höga. Exportörerna hävdar med andra ord att exportavgiften leder till alltför höga exportpriser. Det är dock det inhemska priset som snedvrids på grund av exportavgiften, bland annat. Slutligen hävdade de indonesiska myndigheterna själva att exportavgiften inte ingår i det exportpris som kommissionen använt sig av i sina beräkningar (20). Kommissionen noterade detta påstående från de indonesiska myndigheterna. Den ansåg dock att effekterna av exportavgiften vägs in i priset fritt ombord. Kommissionen ansåg nämligen att säljaren tar hänsyn till skyldigheten att betala avgiften när denne fastställer exportpriset, vilket sedan meddelas de indonesiska myndigheterna för statistiska ändamål.

(174) Såsom anges i skäl 198 i förordningen om provisorisk tull ansåg kommissionen dessutom att det månatliga exportpriset fritt ombord, som rapporteras i den indonesiska statistiken, var det lämpligaste riktmärket. Kommissionen ansåg att detta riktmärke var lämpligt för de individuella köptransaktionerna. Kommissionen konstaterade att incotermen fritt ombord för riktpriset och incotermerna för inhemska köptransaktioner som utförts av de exporterande tillverkarna var jämförbara. Kommissionen tog inte emot några synpunkter från berörda parter i detta avseende.

(175) Utöver det som nämns ovan hävdade Wilmar att kommissionen felaktigt beräknade beloppet för den förmån som tagits emot av Wilmar, eftersom den från beräkningen av förmånen borde ha dragit av de belopp med vilka inköpspriset för oraffinerad palmolja överstiger riktmärket. Kommissionen påpekade i detta avseende att den endast hade beaktat de transaktioner för vilka en förmån tagits emot (dvs. där det pris som betalats av de exporterande tillverkarna understeg riktmärket). Det är med dessa transaktioner som programmet i fråga resulterar i förmåner för exporterande tillverkare. Det skulle således inte vara ändamålsenligt att dra av transaktioner där inga fördelar beviljades eftersom de var förenliga med marknaden. I detta avseende noterade kommissionen att WTO-panelen i rapporten United States – Definitive Anti-Dumping and Countervailing Duties on Certain Products from China (21), i vilken det undersöks hur USDOC hade fastställt det förmånsbelopp som tagits emot genom den berörda subventionen som betecknas som tillhandahållande av ”gummi” mot för låg ersättning (22), konstaterade att de påstådda subventionerna ”måste analyseras i förhållande till en viss period för att slutligen komma fram till ett totalt subventionsbelopp för den undersökta produkten” (23) och att ”artikel 14 d i subventionsavtalet inte innehåller någon hänvisning till något begrepp om avräkning eller ’negativa förmåner’ eller om att ta fram ett medelvärde för hela undersökningsperioden, för en viss vara” (24). Jämförelsen är en jämförelse av individuella köptransaktioner med ett riktmärke som är individuellt för den köptransaktionen. Kommissionen genomförde en jämförelse transaktion för transaktion för att fastställa om en förmån förelåg samt beloppet för denna förmån. Det totala förmånsbelopp som konstaterades per transaktion är subventionsbeloppet. Detta påstående avvisas därför.

(176) Efter det slutliga utlämnandet hävdade de indonesiska myndigheterna också att kommissionen inte kunnat bevisa att det rörde sig om en förmån, eftersom 1) det är ologiskt att konstatera en förmån i form av exportbegränsningar på en konkurrenskraftig finansiell marknad, och 2) på grund av att de inhemska priserna på oraffinerad palmolja följer konkurrenskraftig marknadsdynamik.

(177) I detta avseende skulle kommissionen vilja påpeka än en gång att förmånen i detta fall utgörs av tillhandahållandet av oraffinerad palmolja mot för låg ersättning. De indonesiska myndigheternas första påstående avvisas därför.

(178) Vad gäller de indonesiska myndigheternas påstående att de inhemska priserna på oraffinerad palmolja följer konkurrenskraftig och icke snedvriden marknadsdynamik hänvisar kommissionen till den analys som utförts, och i synnerhet i skäl 151.

(179) Kommissionen vidhöll därför sin slutsats att detta system ger en förmån till de exporterande tillverkarna.

(180) De indonesiska myndigheterna hävdade också att kommissionen identifierat fel riktmärke, framför allt eftersom det riktmärke som användes innefattar exportavgiften och att kommissione