KOMMISSIONENS BESLUT av den 20 december 1995 om ändring av ordningarna för statligt stöd till motorfordonssektorn i Spanien (Endast den spanska texten är giltig) (Text av betydelse för EES) (96/313/EG)

EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION HAR FATTAT DETTA BESLUT

med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, särskilt artikel 93.2 första stycket i detta,

med beaktande av Avtalet om upprättandet av Europeiska ekonomiska samarbetsområdet, särskilt artikel 62.1 a i detta,

efter att ha gett berörda parter tillfälle att yttra sig i enlighet med ovannämnda artiklar, och

med beaktande av följande:

I

Inledande av förfarandet enligt artikel 93.2 i fördraget

Genom en skrivelse av den 5 oktober 1995 informerade kommissionen Spanien om sitt beslut av den 20 september 1995 (1) att inleda förfarandet enligt artikel 93.2 i fördraget med hänsyn till alla de gällande ordningarna för stöd i Spanien, enligt vilka stöd kan beviljas från och med den 1 januari 1996 till motorfordonstillverkare.

När förfarandet inleddes undersökte kommissionen de skäl som Spanien åberopat som förklaring till varför den vägrar godta återinförandet av de rambestämmelser för statligt stöd till bilindustrin (nedan kallade "rambestämmelserna") som kommissionen föreslog i sitt beslut av den 5 juli 1995. Efter att ha undersökt dessa skäl drog kommissionen slutsatsen att det för närvarande inte finns anledning att godta Spaniens vägran.

I ovannämnda brev av den 5 oktober anmodade kommissionen den spanska regeringen att inkomma med sina synpunkter inom två veckor från det att brevet mottagits. I enlighet med artikel 93.2 informerades de övriga medlemsstaterna och berörda tredje parter härom genom att brevet offentliggjordes i Europeiska gemenskapernas officiella tidning och dessa anmodades att inkomma med sina synpunkter.

II

Den spanska regeringens synpunkter

I en skrivelse av den 31 oktober 1995 meddelade den spanska regeringen sina synpunkter inom ramen för förfarandet. De argument som anfördes, vilka i stora drag motsvarar de argument som lades fram i skrivelsen av den 16 augusti 1995 som förklaring till den spanska regeringens vägran, är följande:

1. Åsidosättande av artikel 93.1 i fördraget

Kommissionen skulle ha ändrat ordföljden och den logiska ordningsföljden i artikel 93.1 i vilken det först fastställs att "kommissionen skall i samarbete med medlemsstaterna fortlöpande granska alla stödprogram som förekommer i dessa stater" och därefter att den skall "till medlemsstaterna lämna förslag till lämpliga åtgärder som krävs med hänsyn till den pågående utvecklingen eller den gemensamma marknadens funktion."

Innan kommissionen diskuterade den planerade åtgärden att återinföra rambestämmelserna i fråga med medlemsstaterna vid det multilaterala mötet den 19 juli 1995 hade kommissionen redan den 5 juli 1995 fattat ett beslut enligt vilket återinförandet lades fram för medlemsstaterna och dessa varskoddes om att förfarandet enligt artikel 93.2 i fördraget skulle inledas i händelse av att de vägrade stödja förslaget. Ingenting tydde för övrigt på att kommissionens förslag diskuterats vid det multilaterala mötet den 4 juli 1995 vid vilket medlemsstaterna nöjde sig med att notera förslaget och behöll sin ståndpunkt i frågan för sig själva.

Kommissionen skulle heller inte ha visat att den brådskande nödvändigheten av att säkerställa ikraftträdandet av de nya rambestämmelserna skulle ha behövt förhindra att bestämmelserna i artikel 93.1 uppfylls.

Slutligen förefaller det inträffade bekräfta de påpekanden som gjordes av de spanska myndigheterna vid det multilaterala mötet den 19 juli 1995 att kommissionens samråd med medlemsstaterna i efterhand saknade egentlig betydelse eftersom det inte kunde tjäna till att ändra den "lämpliga åtgärd" som kommissionen beslutat den 5 juli 1995.

2. Avsaknad av en övergripande utvärdering av tillämpningen av gemenskapens rambestämmelser

De spanska myndigheterna samtyckte inte heller till ett återinförande av rambestämmelserna på grund av bristen på en övergripande utvärdering av deras tillämpning under de senaste åren. Kommissionen erkände för övrigt nödvändigheten av en sådan utvärdering i sitt brev av den 5 oktober 1995 genom att meddela sin avsikt att under nästa år genomföra en oberoende undersökning av rambestämmelsernas tillämpning sedan de införts. Enligt de spanska myndigheterna borde denna undersökning även visa på lämpligheten hos de kriterier och den metod som använts vid rambestämmelsernas tillämpning under de sex år som föregick beslutet att förlänga deras giltighet med ytterligare tre år.

De spanska myndigheternas ståndpunkt skulle för övrigt varit i linje med Europaparlamentets anmodan i dess resolution av den 2 september 1995 avseende kommissionens meddelande om bilindustrin i Europeiska unionen om att minst tre gånger om året undersöka återverkningarna av all den gemenskapspolitik som rör bilindustrin.

3. Rättfärdigande av rambestämmelser om statligt stöd till motorfordonssektorn jämförd med andra sektorer. Ingripande för att omorganisera denna sektor i gemenskapen

De spanska myndigheterna ansåg att det i princip kunde verka logiskt att främja en minskning av överkapaciteten i en sektor med reducerad konkurrenskraft. Om överkapaciteten uppstår i en sektor med företag som kännetecknas av hög internationell konkurrenskraft innebär bibehållandet av en särskild restriktiv ordning emellertid en diskriminering av dessa företag i förhållande till dem som verkar inom andra sektorer och en reducering av deras framtida konkurrenskraft. Den bristande logiken i ett sådant förfarande blir desto mera uppenbar om man betänker att de mest konkurrenskraftiga företagen i denna sektor är de som beslutar göra nya investeringar för att öka kapaciteten och förbättra den teknologiska utrustningen. Den spanska regeringen anser att dessa företag, om står i direkt kontakt med marknaden, har större kännedom om sektorn i fråga än kommissionen.

Vad beträffar den hänvisning som görs i kommissionens brev av den 5 oktober 1995 om att Spanien tidigare godtagit tillämpningen av rambestämmelserna erinrar de spanska myndigheterna om att godtagandet skedde efter det att förfarandet enligt artikel 93.2 inletts och att det inte var ovillkorligt. Innan den godtogs meddelade ledamoten av kommissionen med ansvar för konkurrenspolitiken i ett brev av den 10 januari 1990 att "de regionala förmåner som stödet till bilindustrin medför kommer att fortsätta att vara avgörande för kommissionens beslut och vikten av det regionala argumentet kommer att öka i proportion till de berörda regionernas grad av strukturell olägenhet". I sitt svar av den 5 februari 1995 påpekade den spanska regeringen för kommissionen att godtagandet av rambestämmelserna inte påverkade den spanska inställningen i fråga om kommissionens eventuella framtida beslut inom ramen för den nya politik för statligt stöd som denna tillkännagav i december 1989.

Vad beträffar kommissionens uppfattning att närvaron av ett stort antal konkurrenter inom en industriell sektor inte i sig utgör en fullständig garanti för fri konkurrens påpekade de spanska myndigheterna att det icke desto mindre bidrar till marknadsmekanismernas goda funktion eftersom det minskar risken för att företagen ingår hemliga avtal.

Slutligen upprepade de spanska myndigheterna att det inte var lämpligt att använda konkurrenspolitiken för att omorganisera en av gemenskapens industrisektorer. Medlen och instrumenten för industrins anpassning får inte grunda sig uteslutande på konkurrenskriterier utan att hänsyn tas till kriterier för konkurrenskraft och organisation och regional utveckling. De ansåg också att de mekanismer för kontroll av statligt stöd som fastställs i fördraget är tillräckliga för att främja konkurrens och att det är olämpligt med ett system med rambestämmelser ("överkontroll") som inte tar hänsyn till en mängd indirekta effekter som orsakas av investeringar. Följaktligen hade man inte beaktat artikel 92.3 a på tillbörligt sätt.

Den spanska regeringen betonade att av de beslut som fattats av kommissionen mellan 1989 och mitten av 1995 om beviljande av statligt stöd, enligt de gällande ursprungliga rambestämmelserna, framgår det att den genomsnittliga stödnivån som beviljats i gemenskapen är 25 %. Medan genomsnittet för beviljat stöd i vissa medlemsstater är uppemot 46 %, är genomsnittet i Spanien endast 13 %.

4. Regionalstöd som grundas på artikel 92.3 a

De spanska myndigheterna ansåg att de argument som anförts i kommissionens brev av den 5 oktober 1995 visade att man i praktiken inte beaktat den skillnad mellan stöd för regionala ändamål som anges under artikel 92.3 a och c i fördraget. Det enda villkoret för beviljande av stöd enligt artikel 92.3 a är att det främjar den ekonomiska utvecklingen i regionen i fråga medan de stöd som anges i artikel 92.3 c är avsedda att underlätta utveckling av vissa näringsverksamheter eller vissa regioner, när det inte påverkar handeln i negativ riktning i en omfattning som strider mot det gemensamma intresset.

Kommissionens kriterium att regionalt stöd bör stå i proportion till de verkliga nackdelar som framträder för en investerare skulle, om de tillämpades utan urskiljning, hindra uppkomsten av de ekonomiska incitament som är nödvändiga för utveckling av gemenskapens mindre gynnade områden. Målsättningen att skapa välstånd och arbetstillfällen i gemenskapens mindre gynnade områden, som utgör ett av gemenskapens främsta mål, skulle med orätt underordnas konkurrenspolitiken. Följaktligen kan Spanien inte godta det sätt på vilket man hittills tillämpat rambestämmelserna. Denna tillämpning har grundat sig på den absoluta principen att när en sektor lider av överkapacitet måste regionalstödet till den sektorn begränsas till att kompensera de verkliga nackdelar som kommer av att det subventionerade projektet förläggs till ett stödområde. Den spanska regeringen har hävdat att kommissionen i varje enskilt fall bör visa att en investering på grund av den förmodade överkapaciteten inom sektorn "inte främjar den ekonomiska utvecklingen i regionen", vilket är det enda kravet enligt artikel 92.3 a.

De spanska myndigheterna betonade också att det är oriktigt att påstå att ett stöd inte kan främja den ekonomiska utvecklingen i en region bara för att stödet i fråga ger upphov till placering och utveckling av investeringar i en gemenskapssektor som drabbats av överkapacitet. I teorin försvinner överkapaciteten i en fullkomligt konkurrenskraftig marknad genom att utbud och efterfrågan anpassar sig till varandra. Med hänsyn till de markanta skillnaderna vad gäller utveckling mellan gemenskapens olika regioner är en sådan hypotes inte tillämplig. På grund av obefintligheten av en mekanism för optimala justeringar och den mångfald av faktorer som bestämmer hållbarheten hos den långsiktiga industriella verksamheten kan man inte hävda att en investering inte skulle kunna vara gynnsam för utvecklingen i en bestämd region. Tvärtom ger en förläggning av investeringar till områden med mindre konkurrenskraftiga fördelar upphov till en omfattande samling positiva effekter som bör ses som katalysatorer för den ekonomiska utvecklingen i området i fråga. Av denna anledning är förändringen av industrins relativa priser, som orsakas av beviljande av statligt stöd, fullt berättigad som en mekanism för främjande av industriell verksamhet i gemenskapens mindre gynnade områden.

Den spanska regeringen har ansett att den omfattande bedömningsmarginal som kommissionen förfogar över för att tillämpa undantag enligt artikel 92.3, såsom bekräftats av EG-domstolen, inte får leda till en generell försvagning av den skillnad mellan regionala stöd som fastställs i artikel 92.3 a och c i själva fördraget.

Slutligen utesluter inte det faktum att kommissionen har fullständig befogenhet vad gäller organisationen av de egna tjänsterna att medlemsstaterna har rätt att ha synpunkter på denna organisation. Följaktligen anser de spanska myndigheterna att granskningen av långsiktiga fördelar av regionala investeringar bör utföras av kommissionens tjänstegrenar med ansvar för regionalpolitik, vilka använder en annorlunda metodik än den som används av tjänstegrenarna med ansvar för konkurrenspolitiken när det gäller rambestämmelsernas tillämpning.

5. Konkurrens med tredje land

Den spanska regeringen påpekade att vare sig kommissionens avsikt att "uppnå lika villkor för tillgång till tredjelandsmarknader för tillverkarna i Europeiska unionen genom andra medel än de som används inom konkurrenspolitiken" eller kommissionens påstående att Världshandelsorganisationens (WTO) avtal om subventioner och kompensatoriska åtgärder innebär "vissa framsteg i så måtto att regionalstöd i tredje land nu måste grundas på en regional plan, som måste föreläggas WTO och mot vilken kommissionen kan göra invändningar om så är nödvändigt" rättfärdiggör att man förbiser risken för att regionalstöd från tredje land med en stödnivå på upp till 75 % kan anses förenligt med avtalet i fråga. Kommissionen har erkänt att en sådan risk föreligger i dokumentet "Följderna av GATT:s subventionsregler för kontrollen av statligt stöd inom Europeiska unionen" som diskuterades vid det multilaterala mötet i december 1994. I detta hänseende har den spanska regeringen betonat att sektorn själv bekräftat att en verklig risk föreligger.

6. Internt förfarande och metod för rambestämmelsernas tillämpning

Som svar på kommissionens skrivelse av den 10 oktober 1995 påpekade de spanska myndigheterna att det i det dokument (nr IV/5558/92) som sänts till det multilaterala mötet av den 8 december 1992 hänvisades till några utvärderingsprinciper men däremot inte till metoden för deras tillämpning.

Av dokumentet i fråga skulle det framgå att kommissionen beslutade beträffande regionalstöd att man i varje enskilt fall skulle noga undersöka den marginella nettokostnaden för en placering i ett stödberättigat område jämfört med en placering i ett centralt, icke stödberättigat område. På detta sätt skulle man kunna beräkna den inneboende kostnaden i ett bestämt område. För detta ändamål har kommissionen med hjälp av tillverkare och en oberoende expert värderat nettomarginalkostnaden vid investering och nettomarginalkostnaden i samband med driften under de fem första produktionsåren. I dokumentet i fråga bekräftas det dessutom att "kommissionen hittills godtagit att regionalstöd mer än kompenserar för de ytterligare marinalkostnaderna när den drog slutsatsen att projektet inte vållade problem i sektorn" och att kommissionen i motsatt fall menar att "av de möjligheter som står till buds består den bästa i att begränsa stödet till det belopp som är strikt nödvändigt för att kompensera för nettomarginalkostnaderna". Den spanska regeringen godtog att det i dokumentet från 1992 inte redogjordes för den "metod" som tillämpats eller vilka faktorer eller parametrar som använts för att beräkna "nettomarginalkostnaden".

Den spanska regeringen drog sålunda slutsatsen att metoden inte hade diskuterats vid det multilaterala mötet den 8 december 1992. Man skulle endast ha dryftat lämpligheten av den princip som låg till grund för metoden och flera av medlemsstaternas delegationer skulle ha uttryckt sitt ogillande av denna.

För övrigt avser generaladvokatens slutsatser i mål C-225/91 (Matra mot kommissionen) (2) inte den särskilda metod som använts av kommissionens tjänstegrenar vid tillämpningen av rambestämmelserna, utan "den gemensamma metoden för utvärdering av regionalstöd."

Vad beträffar det interna förfarandet och "metoden" som tillämpas av kommissionen påpekade de spanska myndigheterna att:

1. Den metod som antagits av kommissionen innebär ett godtagande av flera hypoteser som svårligen eller omöjligen kan prövas.

2. Vid handläggningen av ett ärende hade medlemsstaten endast kännedom om de uppgifter som kommissionen erhållit, men inte om vilka uppgifter man slutligen tagit hänsyn till, eftersom tjänstegrenarna använde uppgifter som härrör från olika källor.

3. Det är inte heller känt hur kommissionens tjänstegrenar använder uppgifterna för att räkna ut en maximalt tillåten stödprocent. En medlemsstat vet bara att "uppgifterna behandlas av en mycket avancerad dator som utför tusentals beräkningar".

4. I samband med "taket för ytterligare regionalstöd" reste de spanska myndigheterna också två frågor: för det första, vilka kriterier kommissionens tjänstegrenar använder för dess tillämpning i ett konkret fall, och för det andra, dess låga värde om endast 3 % jämfört med den nivå för regionalstöd som kommissionen godkänt i vissa områden.

Därför anser den spanska regeringen att den metod som tillämpas innehåller en stor dos godtycke, är i vissa frågor föga genomblickbar och tar mycket begränsad hänsyn till de regionala aspekterna. Ett exempel på det konkreta resultatet av tillämpningen av denna metod är att godkännande av stöd, vars nivå är lägre än 25 % av den nivå som allmänt godkänns av kommissionen för ett visst stödområde, kan ta upp till ett år.

Dessutom kan man inte förmoda att ett beslut av kommissionen som inte överklagas till EG-domstolen innebär att medlemsstaten och mottagarföretaget är fullt tillfreds med det. Vad detta beträffar tog de spanska myndigheterna upp EG-domstolens begränsade ramar för kontroll av lagligheten (3).

Beträffande påståendet att "kommissionen vidtagit nödvändiga åtgärder för att säkerställa en konfidentiell handläggning av den information som mottagits" hävdade de spanska myndigheterna att sekretessen inte var säkerställd, vilket visat sig i flera fall (t.ex. inom stålsektorn). Den spanska regeringen underströk också att de uppgifter som erfordrats i vissa fall var orimliga.

De spanska myndigheterna fann att anmärkningen som formuleras under f i kommissionens brev av den 5 oktober 1995 om att bibehållande av störningar i handeln medlemsstaterna emellan är oförenligt med motverkandet av överföring av industri- och arbetslöshetsproblem från en medlemsstat till en annan och "flykten" till utlandet av projekt som kan skapa välstånd och arbetstillfällen. I motsats till kommissionens ståndpunkt hävdade den spanska regeringen att rambestämmelserna inte förefaller ha hindrat medlemsstaterna från att erbjuda något företag högre regionalstöd, såsom framgått av fjärde rapporten om statligt stöd.

Slutligen, vad beträffar den sista anmärkningen i kommissionens brev av den 5 oktober 1995, enligt vilken det inte finns anledning att godta de spanska myndigheternas vägran att samtycka till återinförandet av rambestämmelserna godtagits villkorslöst av de övriga fjorton medlemsstaterna, anförde de spanska myndigheterna att Spaniens avvikande hållning är berättigad med hänsyn till att den spanska industrin haft betydligt större strukturella problem under krisen i denna sektor än de övriga europeiska bilproducerande länderna. Dessutom hänvisade den spanska regeringen till de ytterligare svårigheter som tillämpningen av rambestämmelserna medfört i samband med beviljande av statligt stöd i syfte att lösa problemen.

III

Anmärkningar från tredje part

Kommissionens beslut av den 20 september 1995 att inleda förfarandet enligt artikel 93.2 med hänsyn till alla de gällande ordningarna för stöd i Spanien, enligt vilka stöd kan beviljas från och med 1 januari 1996 till motorfordonstillverkare, offentliggjordes i Europeiska gemenskapernas officiella tidning (4).

I ovannämnda offentliggörande anmodade kommissionen de övriga medlemsstaterna och övriga berörda parter att inkomma med synpunkter på förfarandet i fråga inom två veckor.

Kommissionen har inte mottagit några synpunkter från de övriga medlemsstaterna eller berörda parter.

IV

Utvärdering av de synpunkter och kommentarer som inkommit

Vad beträffar de argument som framförts av den spanska regeringen, vilka anges i punkt 1-6 i avsnitt II i detta beslut, hävdar kommissionen följande:

1. Åsidosättande av artikel 93.1

Kommissionen upprepar sin fasta avsikt att till fullo respektera de förpliktelser som fastställs för den och medlemsstaterna i fördraget om regelbundet samarbete, vilket EG-domstolen erinrade om i sin dom av den 29 juni 1995 (5), och sin övertygelse om att ha respekterat andan i artikel 93.1 genom att inkludera frågan i dagordningen för det multilaterala mötet den 4 juli 1995 så att medlemsstaterna skulle kunna lägga fram sina synpunkter på förslaget till beslut. I detta sammanhang erinras om att nästan alla medlemsstater vid mötet uttryckte sitt stöd till kommissionens initiativ att föreslå ett återinförande av rambestämmelserna under en period av två år, men de tillkännagav sin önskan att få ett nytt tillfälle att diskutera de föreslagna ändringarna vid ett annat multilateralt möte innan de tog ställning till kommissionens begäran om samtycke.

Dessutom, som den spanska regeringen erkände i sitt brev av den 18 augusti 1995, diskuterades den spanska delegationens synpunkter punkt för punkt vid det multilaterala mötet den 19 juli 1995 och kommissionen beaktade dem vid det tillfället. Kommissionen ser sig tvingad att ännu en gång påminna om att alla de förslag till ändringar som den lade fram vid det senaste multilaterala mötet gillades av flertalet medlemsstater och att ingen medlemsstat föreslog någon annan ändring. Följaktligen ansåg sig kommissionen inte förpliktad att ändra sitt förslag av den 5 juli 1995 inom den tidsfrist som fastställts för medlemsstaternas synpunkter, vilken utlöpte den 22 augusti 1995.

Därför anser kommissionen att dess beslut av den 5 juli 1995 fattats i enlighet med artikel 93.1 och att det omfattas av ramarna för det permanenta samarbetet med medlemsstaterna.

2. Avsaknad av en övergripande utvärdering av tillämpningen av gemenskapens rambestämmelser

Kommissionen bekräftar för medlemsstaterna sin fasta avsikt att under det kommande året genomföra de oberoende granskning av rambestämmelsernas tillämpning sedan de införts liknande den som gjorts beträffande de riktlinjer som begränsar stöd till syntetfiberindustrin. Efter det att rambestämmelserna antagits den 1 januari 1989 gjordes en fullständig granskning av dem för första gången i december 1992 och de skall granskas på nytt under 1996. Rättsligt sett krävs inte en oftare återkommande granskning, och ännu mindre flera granskningar om året såsom det föreslagits, och det vore för övrigt olämpligt inte bara av praktiska skäl utan också därför att det skulle medföra allvarliga följder när det gäller rättssäkerheten.

Kommissionen upprepar också sitt åtagande att fortsätta arbeta för en övergripande lösning som skulle kunna ersätta rambestämmelser för enskilda sektorer. Kommissionen måste ändå understryka att den för närvarande är övertygad om rambestämmelsernas nytta vid utvärderingen av stöd till bilindustrin, vars tillämpning givit goda resultat, vilket också framgår av den årliga rapporten om kommissionens konkurrenspolitik och om dess beslut i enskilda ärenden om statligt stöd, vilka offentliggjorts i Europeiska gemenskapernas officiella tidning.

Kommissionen påminner ännu en gång om den positiva attityd och den allmänna tillfredsställelsen beträffande de konkreta resultaten av rambestämmelsernas tillämpning sedan de antogs 1989 som alla de övriga medlemsstaterna, vars ekonomier i hög grad beror av denna industri, givit uttryck för. Merparten av, om inte alla, europeiska motorfordonstillverkare har intagit en liknande hållning.

3. Rättfärdigande av rambestämmelser om statligt stöd till motorfordonssektorn jämförd med andra sektorer. Ingripande för att omorganisera denna sektor i gemenskapen

Kommissionen måste på nytt hänvisa till de skäl som lades fram vid tidpunkten för rambestämmelsernas godkännande för att förklara vidtagandet av lämpliga åtgärder enligt artikel 93.1 för denna sektor i syfte att säkerställa den gemensamma marknadens gradvisa utveckling. Kommissionen anser för övrigt att de skäl och argument som ledde till förnyandet av rambestämmelserna 1990 (6) och granskningen som genomfördes 1992 fortfarande gäller och att de lämpliga åtgärderna enligt artikel 93.1 om statligt stöd till bilindustrin följaktligen är nödvändiga för att förhindra en allvarlig risk för snedvridning av konkurrensen i denna mycket känsliga sektor. Denna nödvändighet har också bekräftats av kommissionen nyligen i dess meddelande till rådet och Europaparlamentet om bilindustrin i Europeiska unionen.

Kommissionen delar inte den spanska regeringens uppfattning när denna hävdar att det är föga logiskt att vidmakthålla restriktiva rambestämmelser enligt vilka kontrollen över statligt stöd knyts till en minskning av kapaciteten av företag som är verksamma i en sektor som kännetecknas av stor konkurrens. En reduktion av kapaciteten krävs endast när det handlar om stöd till omstrukturering. Detta krav, som begränsar sig till marknader med överskottskapacitet, ställs för övrigt inte längre endast för statligt stöd i motorfordonssektorn, utan också i gemenskapens riktlinjer för statligt stöd till undsättning och omstrukturering av företag i svårigheter (7) (jfr punkt 3.2.2 ii). När det gäller regionala stödordningar avgörs kommissionens bedömning huvudsakligen av det aktuella områdets särskilda svårigheter och de regionala begränsningarna har låg nivå eftersom kommissionen inte önskar hindra företagens handlingsfrihet på marknaden så längre som man respekterar principen om lojal konkurrens.

Rambestämmelserna är i själva verket ett verktyg för konkurrenspolitiken, och inte för industripolitiken vilket skulle göra de möjligt att ingripa i fråga om industriella omstruktureringar i sektorn. Kommissionen är medveten om att allteftersom marknadens integration framskrider parallellt med skapandet av den gemensamma marknaden kan den ökade konkurrensen leda till krav på hjälp från staten som medlemsstaterna endast kan ge i form av statligt stöd eftersom de mera protektionistiska instrument som regeringarna vanligtvis använder för att skydda sina företag gentemot yttre konkurrens har försvunnit. Detta är anledningen till att många fall som granskats av kommissionen under senare år berör stödåtgärder i enskilda fall som går utanför det godkända statliga stödets tillämpningsområde. Ensidiga hjälpåtgärder i ett land kan leda till arbetslöshet i andra medlemsstater och följaktligen fordra ett kompensatoriskt stöd. Därför är avsikten med rambestämmelsernas stränga regler för statligt stöd just att förhindra ingripanden som föranleds av industripolitiska hänsyn.

För övrigt måste kommissionen påminna om att ett stort, om än långsamt avtagande, antal konkurrenter inte i sig utgör en garanti för fri konkurrens eftersom denna sektors strategiska intresse är ett tillräckligt argument för att medlemsstaterna inte skall avslå begäran om statligt stöd. Så har också varit fallet i Spanien där kommissionen såg sig nödgad att inleda två förfaranden enligt artikel 93.2 (ärendena C 1/95 Suzuki-Santana (8) och C 34/95 SEAT-VW (9)) beträffande de omstruktureringsstöd som utgått för att undsätta dessa företag. De spanska myndigheterna har dessutom anmält eller beviljat statligt stöd till andra bilföretag som är etablerade i Spanien (exempelvis Nissan Motor Ibérica, Mercedes-Benz, Opel España, FASA Renault och Ford España), vilka kommissionen ännu inte uttalat sig om.

Slutligen understryker kommissionen att Spanien aldrig har varit utsatt för någon diskriminerande behandling. Det är oriktigt att utan en närmare analys jämföra den genomsnittliga stödnivån som godkänts i gemenskapen, eller i en bestämd medlemsstat, med det stöd som godkänts i Spanien. De bör beaktas att de genomsnittliga nivåerna för olika typer av stöd (t.ex. stöd till forskning och utveckling, omstrukturering och undsättning, regionalstöd osv.) också skiljer sig åt. Det kan också vara på sin plats att erinra om att vad gäller regionalstöd inom motorfordonssektorn har inget projekt som avser nya anläggningar godkänts i Spanien under senare år.

4. Regionalstöd som grundas på artikel 92.3 a

Vad beträffar handläggningen av regionalstöd för motorfordonssektorn anser kommissionen att dess analys av kostnad respektive nytta återspeglar skillnaden mellan 92.3 a och c såtillvida att den regionala nackdelen för investeraren är ett avgörande element som måste beaktas i samband med kommissionens utvärdering. De regioner som avses i artikel 92.3 a, där levnadsstandarden är onormalt låg eller där det råder allvarlig brist på sysselsättning, är i allmänhet på grund av sina onormala nackdelar berättigade till högre regionalstöd än andra områden. I detta hänseende erinrar kommissionen om att den i genomsnitt har tillåtit högre stödnivå i fall där medlemsstaterna föreslagit detta för att bevilja stöd till motorfordonstillverkare för investeringsprojekt i regioner som omfattas av artikel 92.3 a. Kommissionen betonar likaså att sedan rambestämmelserna infördes har ingen motorfordonstillverkare övergett ett investeringsprojekt i ett mindre gynnat område i gemenskapen som en följd av regionalstödens strikta begränsning i proportion till de regionala nackdelarna.

Oaktat att kommissionen, i sin granskning av enskilda stöd som beviljats inom ramen för de befintliga ordningarna för regionalstöd, tagit hänsyn till stödens avgörande betydelse för sammanhållningen inom gemenskapen eftersträvas också målsättningen att bland annat säkerställa att konkurrensen inte snedvrids inom den gemensamma marknaden. Därför är det fel att påstå att det enda villkoret för att regionalstöd enligt artikel 92.3 a skall vara förenliga med fördraget är att de främjar den ekonomiska utvecklingen i områdena i fråga, eftersom man också tar hänsyn till andra aspekter av gemenskapsintresse. Det är inte nödvändigt att peka på fall efter fall för att visa att stöden i fråga inte främjar den regionala ekonomiska utvecklingen eftersom kommissionens utvärdering avseende stödets förenlighet med fördraget inte begränsar sig till målsättningar av regional utveckling eller samhörighet utan eftersträvar jämvikten mellan ett större antal målsättningar som fastställs i fördraget.

I detta sammanhang erinras om att kommissionen förfogar över en bred bedömningsmarginal vid tillämpningen av artikel 92.3 och att det sätt på vilket denna marginal använts i motorfordonssektorn godkänts av EG-domstolen (se mål C 225/91 Matra mot kommissionen). Kommissionen anser i synnerhet att endast de planer på stöd som främjar en hållbar regional utveckling kan medges undantag enligt artikel 92.3 a. Följaktligen ingår ogenomförbara projekt som ger upphov till onödig produktionskapacitet inte i detta undantags tillämpningsområde. Med utgångspunkt i de regionala svårigheter som identifierats med hjälp av en jämförelse mellan alternativa placeringar undviker kommissionen underförstått att sådant stöd beviljas för ogenomförbara projekt i motorfordonssektorn.

Slutligen påpekar kommissionen att de sektoriella eller övergripande rambestämmelserna, särskilt de som berör industrier med intensiv kapitalanvändning, inte kan begränsas till att omfatta de regionala stöd som ingår i tillämpningsområdet för artikel 92.3 c och helt överlåta åt medlemsstaterna att besluta om regionalstöd till de områden som avses i artikel 92.3 a med det enda villkoret att stödet i fråga främjar den ekonomiska utvecklingen i det aktuella området.

5. Konkurrens med tredje land

Vad beträffar konsekvenserna av WTO-avtalet om subventioner och kompensationsåtgärder för kontrollen av statligt stöd i Europeiska unionen och den snedvridning av konkurrens som rambestämmelsernas tillämpning kan medföra för tillverkare inom motorfordonssektorn i gemenskapen när dessa utsätts för en konkurrens på ojämlika villkor från tredje land påminner kommissionen om att det nya avtalet innebär betydande framsteg. Vad beträffar regionalstöd möjliggör de nya reglerna för första gången att de stödåtgärder som vidtagits av tredje länder till förmån för internationella konkurrenter kan kontrolleras eftersom regionalstöd nu måste baseras på en sammanhängande och ekonomiskt berättigad stödplan som skall läggas fram för WTO och mot vilken kommissionen kan göra invändningar om så är nödvändigt. Vad angår stöd till forskning och utveckling kan svårigheter uppstå eftersom WTO:s regler medger högre nivåer än gemenskapens. Om det emellertid skulle visa sig att de internationella konkurrenterna till gemenskapens motorfordonstillverkare åtnjuter en mera generös behandling skulle kommissionen överväga möjligheten att tillämpa den anpassningsklausul som ingår i det nya avtalet.

Kommissionen anser allmänt att WTO-avtalets antisubventionsregler inte skall utgöra grunden för gemenskapens inre stödpolitik. I detta hänseende erinrar kommissionen om att det inte finns exempel på investeringsprojekt i gemenskapen som misslyckats till följd av kommissionens stödpolitik i motorfordonssektorn.

6. Internt förfarande och metod för rambestämmelsernas tillämpning

Vad beträffar de olika argument som framförts om det interna förfarandet och den metod som tillämpats av kommissionen vid tillämpningen av rambestämmelserna för regionalstöd måste kommissionen erinra om följande:

- Principerna för den använda metoden ingick i dokumentet om granskning av rambestämmelserna för stöd till bilindustrin, som utarbetades i samband med förberedelsen av det multilaterala mötet den 8 december 1992. Metoden i fråga diskuterades vid det tillfället.

- Kommissionen framhåller likaså att EG-domstolen också haft tillfälle att granska denna metod i mål C-225/91 (Matra mot kommissionen) och att generaladvokaten drog följande slutsats i detta fall - som också berörde ett investeringsprojekt i ett område som omfattas av artikel 92.3 a - : "Enligt min uppfattning framgår det av ovanstående beaktanden att kommissionen undersökt med den noggrannhet som fordras och med hänsyn till gemenskapens rambestämmelser i denna fråga huruvida de stöd som anmälts av Portugal var nödvändiga för att kompensera den regionala nackdelen i området i fråga och att kommissionen följaktligen inte på otillbörligt sätt utövat den bedömningsfrihet som anges i artikel 92.3". Följaktligen godkände generaladvokaten tillämpningen av rambestämmelserna och särskilt den metod som använts för att utvärdera regionalstödens tillåtna nivå.

- Den metod som lades fram och diskuterades vid det multilaterala mötet den 8 december 1992 är tänkt som ett objektivt hjälpmedel för att utvärdera de strukturella nackdelar som en investerare konfronteras med i ett stödberättigat område jämfört med en alternativ placering i ett icke-stödberättigat område. Den jämförande analysen av kostnad respektive nytta valdes också eftersom det är den metod som i allmänhet används av företag för att internt (exempelvis inför styrelsen) rättfärdiggöra lokalisering av en rörlig investering till ett visst område och inte till ett annat, alternativt område. Antalet parametrar som beaktas i varje konkret fall är inte begränsat och därför kan man tillföra analysen alla de mätbara nackdelar som investeraren kan anmäla. Följaktligen, och i motsats till det som den spanska regeringen anför, består metoden inte av ett bestämt antal faktorer eller parametrar och den utgör inte heller ett avancerat dataprogram, utan den består av en direkt beräkning av det värde som uppkommer av samtliga för- och nackdelar av investeringen och driften. För denna beräkning används ett mycket utbrett programvarupaket.

- Metoden tillämpas absolut inte på något godtyckligt sätt utan innebär, tvärtom ett direkt trepartssamarbete mellan kommissionen, medlemsstaten och det berörda företaget i syfte att bestämma den godtagbara nivån för projektet i fråga. I alla de fall som granskas anmodas medlemsstaten och det berörda företaget att lägga fram sina synpunkter om resultaten av och källorna till kommissionens analys så att de därigenom får tillfälle att meddela varje fel som kommissionens tjänstegrenar eller dess konsulter kan ha begått innan kommissionen fattar sitt slutgiltiga beslut. Denna ovanliga genomblickbarhet i samband med tillämpningen av metoden har i alla de fall som granskats bidragit till resultat som varit såväl godtagbara som klara för samtliga berörda parter. Genom att lämna kontrollen av kostnadernas för- och nackdelar till utomstående konsulter som specialiserar sig på denna typ av analys och på de tekniska aspekterna av bilindustrin vill kommissionen begränsa den inneboende subjektiviteten hos varje förhandsanalys.

- En tidsfrist på mindre än ett år borde var normen, detta beror dock på medlemsstaternas och de berörda företagens samarbete (se, som exempel, de senaste ärendena N 135/95 Opel Österrike och N 660/95 Mercedes Benz Tyskland (10). I detta sammanhang bör det påpekas att kommissionen fastställt strikta tidsfrister som dess tjänstegrenar bör respektera under förfarandets gång (se "Manual for Operational Procedures", punkt 16.2.1.3 och 16.2.1.5). När kommissionen mottagit en fullständig och korrekt anmälan har den endast två månader för att granska de allmänna ordningarna. Kommissionen har likaså åtagit sig att fatta beslut beträffande individuella stöd inom trettio arbetsdagar. För övrigt skall i princip varje begäran om ytterligare upplysningar göras inom femton arbetsdagar efter det att anmälan mottagits.

- Samtidigt som kommissionen erkänner att metoden fordrar att uppgifter läggs fram som är känsliga för de berörda företagen i kommersiellt hänseende anmärker kommissionen att, på grund av det grundläggande förbudet enligt artikel 92.1, får statligt stöd beviljas endast om det bevisas att det är nödvändigt och står i proportion till de målsättningar som eftersträvas med stödet. Detta kräver i sin tur en detaljerad och noggrann teknisk granskning av det industriprojekt som subventioneras av offentliga myndigheter. Vad beträffar kraven på upplysningar enligt rambestämmelsernas stränga ordning har kommissionen vidtagit nödvändiga förebyggande åtgärder för att säkerställa en konfidentiell behandling av de mottagna uppgifterna. I synnerhet i fall då utomstående experten samarbetar med kommissionen säkerställs fullständig konfidentiell behandling genom mycket strikta kontraktmässiga åtaganden och allvarliga påföljder om de inte iakttas. I målet Matra mot kommissionen ställde generaladvokaten sig mycket positiv till att kommissionen anlitat utomstående konsultföretag. Under punkt 14 i hans slutsatser fastslår han ". . . att kommissionen söker vägledning genom en undersökning som görs utanför dess tjänstegrenar stärker vår övertygelse om att kommissionen, när den utvärderade utvecklingen av den europeiska marknaden för multifunktionella motorfordon, inte tog lätt på sin bedömningsfrihet enligt artikel 92.3" (11).

- Vad beträffar den spanska regeringens argument att rambestämmelserna, så som de tillämpas av kommissionen, skulle kunna överföra industriella problem och arbetslöshet från en medlemsstat till en annan eller till och med skapa välstånd och arbetstillfällen utanför gemenskapen vidhåller kommissionen att utan rambestämmelserna skulle den inte vara i stånd att i dnna sektor som präglas av stor rörlighet hindra en mycket skadlig överbudspraxis medlemsstaterna emellan att erbjuda regionalstöd i syfte att dra till sig nya investeringar, vilket med hänsyn till konkurrenskraften kan leda till nedläggning av anläggningar i andra stödberättigade eller icke-stödberättigade områden inom gemenskapen. Under alla omständigheter kan rambestämmelsernas effektivitet i detta hänseende inte mätas med utgångspunkt i den fjärde rapporten om statligt stöd, som inte tillhandahåller någon form av statistisk analys av stöd till andra specifika sektorer än stål- och varvsindustrin.

- Slutligen går det inte att hävda att den spanska bilindustrin i samband med den senaste ekonomiska krisen skulle ha stått inför allvarligare problem än flertalet andra europeiska länder. Den spanska industrin är fullständigt integrerad i de europeiska marknaderna både vad gäller utbud och efterfrågan eftersom en ansenlig del av dess produktion (i allmänhet mer än 50 %) är avsedd för export. Den spanska hemmamarknaden är dessutom inte en av de värst drabbade av krisen i denna sektor (se nedanstående tabell). Beviset för att den spanska industrin inte står inför särskilda problem är att alla dess tillverkare investerar eller planerar att investera i nya projekt för vilka man begärt statligt stöd (se avsnitt IV punkt 3).

>Plats för tabell>

V

Slutsatser

Med hänsyn till det som anförts ovan rättfärdiggör de argument och synpunkter som lagts fram av de spanska myndigheterna inte deras vägran att godta återinförandet av rambestämmelserna, som kommissionen föreslog i sitt beslut av den 5 juli 1994 på grundval av artikel 93.1 och diskuterade med medlemsstaterna vid de multilaterala mötena den 4 och den 19 juli 1995.

Alla de övriga medlemsstaterna har villkorslöst godtagit återinförandet av rambestämmelserna för en period av två år från och med den 1 januari 1996 enligt kommissionens förslag. Följaktligen är Spanien den enda medlemsstaten som inte villkorslöst har godtagit återinförandet av rambestämmelserna. Kommissionen kan inte godta att rambestämmelserna inte skulle vara tillämpliga i en enstaka medlemsstat med mindre än att det skulle råda exceptionella omständigheter i denna. De spanska myndigheterna har inte kunnat visa förekomsten av dylika exceptionella omständigheter.

Med hänsyn till den spanska regeringens vägran att rätta sig efter åtgärderna i fråga har kommissionen, efter att ha inlett och genomfört förfarandet i artikel 93.2, befogenhet att genom beslut som fattas enligt den bestämmelsen och på grundval av övervägandena i avsnitt III ovan kräva att de gällande ordningarna för statligt stöd ändras så att den spanska regeringen åläggs uppfylla kraven om förhandsanmälan och inlämnande av årliga rapporter i enlighet med åtgärderna.

HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.

Artikel 1

Från och med den 1 januari 1996 till och med den 31 december 1997 skall Spanien enligt artikel 93.3 i Romfördraget till kommissionen anmäla varje stödåtgärd som beviljas för projekt vars kostnad överstiger 17 miljoner ecu inom ramen för alla gällande eller godkända ordningar för stöd till företag inom motorfordonssektorn enligt definitionen i punkt 2.1 i gemenskapens rambestämmelser om statligt stöd till motorfordonssektorn. Denna anmälan skall göras i enlighet med punkt 2.2 och 2.3 i nämnda rambestämmelser. Spanien skall dessutom tillhandahålla de årliga rapporter som erfordras enligt samma rambestämmelser.

Artikel 2

Spanien skall inom två veckor efter dagen för delgivningen av detta beslut underrätta kommissionen om vilka åtgärder som vidtagits för att följa beslutet.

Artikel 3

Detta beslut riktar sig till Konungariket Spanien.

Utfärdat i Bryssel den 20 december 1995.

På kommissionens vägnar

Karel VAN MIERT

Ledamot av kommissionen

(1) EGT nr C 304, 15.11.1995, s. 14.

(2) REG 1993, s. I-3203, punkterna 17, 18, 19 och 22.

(3) Dom av den 15 juni 1993 i mål C-225/91 Matra mot kommissionen, REG 1993, s. I-3203 punkt 25.

(4) EGT nr C 304, 15.11.1995, s. 14.

(5) I mål C-135/93, Spanien mot kommissionen (ännu inte offentliggjort.)

(6) EGT nr C 81, 26.3.1991, s. 4.

(7) EGT nr C 368, 23.12.1994, s. 12.

(8) EGT nr C 144, 10.6.1995, s. 13.

(9) EGT nr C 237, 12.9.1995, s. 12.

(10) Beslut av kommissionen som ännu ej offentliggjorts.

(11) Se även punkt 20 i slutsatserna.