Rådets rekommendation

av den 26 juni 2003

om de allmänna riktlinjerna förmedlemsstaternas och gemenskapens ekonomiska politik

(perioden 2003-2005)

(2003/555/EG)

EUROPEISKA UNIONENS RÅD UTFÄRDAR DENNA REKOMMENDATION

med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, särskilt artikel 99.2 i detta,

med beaktande av kommissionens rekommendation,

med beaktande av diskussionen i Europeiska rådet den 19 och 20 juni 2003, och

av följande skäl: Europaparlamentet har antagit en resolution om kommissionens rekommendation.

HÄRIGENOM REKOMMENDERAS FÖLJANDE.

INNEHÅLL

>Plats för tabell>

I. ALLMÄNNA RIKTLINJER FÖR DEN EKONOMISKA POLITIKEN

1. ATT FÖRVERKLIGA DE STRATEGISKA MÅLEN I LISSABONSTRATEGIN - DEN EKONOMISKA POLITIKENS BIDRAG

EU har nått en avgörande brytpunkt i sin utveckling. Efter det framgångsrika införandet av sedlar och mynt i euro står EU nu inför en historisk utvidgning som kommer att öka antalet medlemsstater till 25 och skapa en ekonomisk enhet med mer än 450 miljoner invånare. Samtidigt har världsekonomin påverkats av en rad osäkerhetsfaktorer som försämrar de ekonomiska utsikterna, kanske också på medellång sikt.

Vid toppmötet i Lissabon fastställde EU ett nytt strategiskt mål för det här decenniet: "att bli världens mest konkurrenskraftiga och dynamiska kunskapsbaserade ekonomi, med möjlighet till hållbar ekonomisk tillväxt med fler och bättre arbetstillfällen och en högre grad av social sammanhållning". Det rådande ekonomiska klimatet i världen understryker behovet av att snabbt genomföra Lissabonstrategin. För att strategin skall kunna genomföras med framgång måste samordnade ekonomisk-politiska åtgärder vidtas samtidigt på ett stort antal områden som rör ekonomisk politik, socialpolitik och miljöpolitik. Samtidigt som krav på kort sikt beaktas, bör dessa allmänna ekonomiska riktlinjer inriktas på hur den ekonomiska politiken under de kommande tre åren kan bidra till att uppnå målsättningen för Lissabonagendan. I linje med mekanismerna för att rationalisera samordningen av den ekonomiska politiken och slutsatserna från Europeiska rådets vårmöte i Bryssel fokuserar riktlinjerna på de viktigaste och högst prioriterade ekonomisk-politiska frågorna under de kommande tre åren. De står i centrum för de strävanden mot ökad samordning av den ekonomiska politik som ligger till grunden för den ekonomiska styrningen i EU och i medlemsstaterna. I riktlinjerna bekräftas EU:s erkännande av att det är absolut nödvändigt att skapa en ökad och hållbar tillväxt samt dess beslutsamhet att vidta nödvändiga åtgärder för att nå detta resultat. Sunda makroekonomiska villkor och en sund makroekonomisk politik utgör förutsättningar för en hållbar ökning av det ekonomiska välståndet. En starkare företagaranda och ökade investeringar i kunskap och innovation samt en reform av sysselsättningssystemet är nyckeln till ökad produktivitet och nya möjligheter till tillväxt. För att skapa en mer flexibel ekonomi och höja tillväxtpotentialen är bättre fungerande och mer konkurrenskraftiga arbets-, produkt- och kapitalmarknader en nödvändig förutsättning. Frågeställningar som rör ekonomisk, social och miljömässig hållbarhet måste också beaktas så att ansträngningarna på sikt kan ge förväntade resultat.

Utöver dessa allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken bör medlemsstaterna fullt ut genomföra sysselsättningsriktlinjerna och de kompletterande rekommendationerna, vilka enligt fördraget skall stämma överens med de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken (artikel 128.2).

De allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken i del I gäller för alla medlemsstater och för gemenskapen som helhet. Del I innehåller också ett avsnitt om euroområdet som tar upp de särskilda utmaningar det området står inför. Inom ramen för den övergripande strategin kan de viktigaste uppgifterna för den ekonomiska politiken variera från en medlemsstat till en annan till följd av skillnader i fråga om ekonomiska resultat, utsikter, strukturer och institutioner. Med detta i åtanke framläggs i del II landspecifika rekommendationer för den ekonomiska politiken. De nya medlemsstaterna uppmanas att bedriva sin ekonomiska politik enligt dessa riktlinjer, men uppdateringen av riktlinjerna 2004 ger en möjlighet att gå in närmare på deras situation och vilka särskilda krav som ställs på politiken.

2. ATT STÄRKA EU:s EKONOMI

Den ekonomiska tillväxten har visat sig bli mycket svagare än förväntat och ökningen av BNP förblev mycket dämpad under 2002 och kortfristiga indikatorer tyder på en fortsatt dämpad tillväxt även under 2003. Utöver de aktuella geopolitiska spänningarna och avtagande extern efterfrågan, förklaras den svaga tillväxten av en otillräcklig förmåga att klara påfrestningar. Ett minskat förtroende bland företag och konsumenter avspeglar denna osäkerhet. De fallande oljepriserna, de avtagande geopolitiska spänningarna efter konflikten i Irak, finansmarknadernas återhämtning och de förbättrade ekonomiska förutsättningarna stärker grunden för en ökad tillväxt under andra halvåret 2003. Likväl kommer takten i återhämtningen antagligen att påverkas av stigande arbetslöshet och svaga balansräkningar både i finansföretag och andra företag.

Ökningen av sysselsättningen höll i sig fram till slutet av 2002, men eftersom arbetsmarknadssituationen avspeglar den ekonomiska utvecklingen med en viss eftersläpning kommer prognoserna för sysselsättningen sannolikt att försämras något. Lönerna har dessutom endast långsamt börjat anpassa sig till den lägre produktivitetstillväxten.

Den totala inflationen har under den senaste tiden legat och pendlat strax över två procent. Kärninflationen har minskat sedan andra hälften av 2002, om än i långsam takt. I det hänseendet tycks stelheter i prisbildningen fortfarande stå i vägen för en snabb anpassning. På sikt bör en långsammare ökning av enhetsarbetskostnaderna leda till att inflationen minskar till under två procent.

Detta medför att det är viktigt att den ekonomiska politiken inger förtroende och därigenom medverkar till att på kort sikt skapa villkor för starkare inhemsk efterfrågan och nya arbetstillfällen och på medellång sikt för en högre tillväxtpotential. För att effektivt stödja genomförandet och övervakningen av politiken behövs makroekonomisk statistik och analysredskap av högsta kvalitet.

2.1 En makroekonomisk politik som är inriktad på tillväxt och stabilitet

Den makroekonomiska politiken spelar en mycket viktig roll för att upprätthålla tillväxt och sysselsättning och bevara prisstabiliteten. Den bör inriktas på stöd till en välbalanserad ekonomisk utveckling som i full utsträckning tar tillvara ekonomins aktuella tillväxtpotential. Den bör vidare sträva efter att skapa de rambetingelser som främjar tillfredsställande spar- och investeringsnivåer. Företag och enskilda måste när de planerar för framtiden kunna ha förtroende för att prisstabiliteten och sunda offentliga finanser kommer att bibehållas. Sunda makroekonomiska villkor är avhängiga av den politik som bedrivs av centralbanker och regeringar samt av löneutvecklingen.

De monetära myndigheterna skall eftersträva prisstabilitet enligt sitt mandat. I enlighet med fördraget och utan att åsidosätta prisstabilitetsmålet, skall Europeiska centralbankssystemet stödja den allmänna ekonomiska politiken i gemenskapen.

Skattepolitiken bör fortfarande bedrivas som en del av en allsidig och tillväxtbefrämjande strategi på medellång sikt. Medlemsstaterna bör genom sin budgetpolitik medverka till att stabilisera avkastningen på en högre och hållbar trendmässig tillväxt genom att låta de automatiska stabilisatorerna verka fritt över konjunkturcykeln, samtidigt som man försöker undvika alltför stora underskott och säkerställa en strukturkonsolidering för att få de konjunkturrensade saldona för de offentliga finanserna i balans eller visa överskott. För att nå detta syfte bör man förstärka samordningen av budgetpolitiken i enlighet med rådets rapport av den 7 mars 2003 som godtogs under Europeiska rådets vårmöte.

Vid bedömningen av hur kravet på balans eller överskott i de offentliga finanserna efterlevs skall emellertid landspecifika omständigheter ges särskild uppmärksamhet, särskilt för att i) säkerställa att en tillräcklig säkerhetsmarginal i alla lägen bibehålls, bl.a. möjligheter för de automatiska stabilisatorerna att verka fritt utan att referensvärdet för underskottet på 3 % av BNP överskrids, ii) säkerställa de offentliga finansernas långsiktiga hållbarhet, och iii) säkerställa samstämmigheten mellan de offentliga finansernas utveckling och kvalitet i stabilitets- och konvergensprogrammen och kravet på att de offentliga finanserna skall vara i balans eller visa överskott.

Medlemsstaterna bör framför allt

1. uppnå eller vidmakthålla budgetsaldon nära balans eller som uppvisar överskott över hela konjunkturcykeln, länder som har underskott som överstiger nära balans eller uppvisar underskott enligt stabilitets- och tillväxtpaktens krav måste förbättra sina konjunkturrensade resultat, och länder med alltför stora underskott måste åtgärda dessa i enlighet med stabiliserings- och tillväxtpakten,

2. med förbehåll för detta, undvika en procyklisk ekonomisk politik som motverkar att de automatiska stabilisatorerna ges ett symmetriskt spelrum över konjunkturcykeln, detta är särskilt viktigt när förutsättningarna för tillväxten blir gynnsamma.

Löneutvecklingen bör bidra till stabila makroekonomiska villkor och till en sysselsättningsfrämjande inriktning av den ekonomiska politiken.

Medlemsstaterna bör främja bra ramvillkor för löneförhandlingar mellan arbetsmarknadens parter. Det är viktigt att

3. säkerställa att de nominella löneökningarna är förenliga med stabila priser och ökad produktivitet. Arbetskostnadsutvecklingen bör i synnerhet förbli måttlig i händelse av en konjunkturbetingad produktivitetsåterhämtning eller tillfälliga inflationsökningar. På så sätt får företagen möjlighet att öka investeringar som ger nya arbetstillfällen. Den makroekonomiska dialogen måste utvecklas inom ramen för en produktivitetsorienterad lönepolitik.

2.2 Ekonomiska reformer för att öka tillväxtpotentialen i EU

Strukturella reformer är mycket viktiga för att öka EU:s tillväxtpotential. För att kunna uppnå största möjliga synergieffekter genomförs de lämpligast på ett övergripande och samordnat sätt. Genom att införa ökad flexibilitet i ekonomin bidrar de till att skapa makroekonomisk stabilitet och stärker förmågan att klara påfrestningar. Framförallt om de genomförs tillsammans kan strukturella reformer inom olika områden ge betydande fördelar och minska anpassningskostnaderna även på kortare sikt när synergieffekterna utnyttjas. Ett till följd av arbetsmarknadsreformer ökat arbetskraftsutbud kommer att upptas snabbare om nya affärsmöjligheter öppnats genom produkt- och kapitalmarknadsreformer. Omvänt kan nya affärsmöjligheter som uppstått till följd av reformer på produkt- och kapitalmarknaderna endast tas tillvara om det finns tillgång till välutbildad och rutinerad arbetskraft.

i) Med sikte på full sysselsättning: fler och bättre arbetstillfällen

De mänskliga resurserna är fortfarande underutnyttjade i EU. Detta framgår tydligt av den jämförelsevis låga sysselsättningsgraden i EU samt den låga arbetsproduktivitetstillväxten (den senare frågan behandlas i avsnitt 2.2 ii). Den främsta anledningen till att BNP per capita är betydligt lägre än i Förenta staterna är att färre personer arbetar - i förhållande till den totala befolkningen i arbetsför ålder - och att de som gör det ofta arbetar färre timmar. Arbetsmarknadsreformer som ökar tillgången på arbetskraft och gör det lättare för arbetsmarknaderna att anpassa sig efter förändrade ekonomiska villkor är därför mycket viktiga för EU:s ekonomier. Sådana reformer måste göra det lönsamt att arbeta. Många människor har faktiskt uppmuntrats att lämna arbetsmarknaden eller att fortsatt stå utanför arbetsmarknaden, exempelvis genom relativt generösa och inte särskilt strikt tillämpade förmånssystem, eller genom förtidspensionering. När de söker arbete får de räkna med en relativt hög marginalskatt samt att gå miste om bidrag.

Dessutom gör bristen på barntillsyn det svårt att ta arbete, framför allt för kvinnor. En del, särskilt lågutbildad arbetskraft och de som bor i fattiga regioner, upptäcker att de har blivit för dyra att anställa ("priced out of jobs"), vilket visar att det både är nödvändigt att höja utbildningens och fortbildningens kvalitet (vilket diskuteras i avsnitt ii) och att tillåta lönerna att bättre avspegla produktivitet. Alltför stränga arbetsmarknadsregleringar gynnar dem som redan har arbete, men detta leder till en marginalisering av många arbetstagare - det är dyrbart för företagen att anställa ny personal - och ökar risken för långtidsarbetslöshet. Genom mindre stränga regler om anställningsskydd, bättre reglering och flexiblare arbetsorganisation - exempelvis större möjligheter till deltidsarbete för dem som vill och mer flexibla arbetstider - som på ett lämpligt sätt balanseras av en adekvat nivå av trygghet i anställningsförhållandena, skulle människor få lättare att komma in på arbetsmarknaden och det skulle bli lättare för företagen att anställa dem. Hinder för och försvårande av rörlighet på arbetsmarknaden - såväl geografisk som yrkesmässig rörlighet - hämmar också arbetsmarknadens funktion och visar att det finns ett betydande utrymme när det gäller att uppnå en bättre överensstämmelse mellan efterfrågan på arbetskraft och det tillgängliga arbetskraftsutbudet för att fylla dessa platser. I detta sammanhang är det mycket viktigt att effektivt integrera migrerande arbetskraft på arbetsmarknaden.

Att skapa förutsättningarna för full sysselsättning, bättre arbetskvalitet och arbetsproduktivitet samt ökad sammanhållning och mer integrerade arbetsmarknader är avgörande för om Lissabonstrategin skall bli framgångsrik och har blivit den övergripande målsättningen för den europeiska sysselsättningsstrategin. Ett bättre utnyttjande av mänskliga resurser har högsta prioritet i Lissabonstrategin. Detta avspeglas i de mål som EU:s stats- och regeringschefer ställt upp för sysselsättningsgraden för hela arbetskraften, för kvinnor respektive för den äldre arbetskraften, och i eftersträvandet av en höjning av den faktiska pensionsåldern i EU med fem år. Att uppnå dessa mål skulle vara ett viktigt steg på väg mot det övergripande målet om en sysselsättningsgrad på 70 % senast 2010. Högre sysselsättningsgrad i medlemsstaterna skulle direkt bidra till ökad tillväxt. Detta är en del av den väletablerade trestegsstrategin för att hantera budgetkonsekvenserna av åldrande befolkningar. För att nå dessa mål, krävs att man tar itu med grundorsakerna till den höga arbetslösheten och den låga förvärvsfrekvensen inom EU. Åtgärder för att förbättra incitamenten och göra det lönsamt att arbeta, att underlätta skapandet av nya arbetstillfällen och se till att arbetsmarknaden fungerar effektivt, är viktigt i detta sammanhang.

I sitt reformarbete för att öka sysselsättningen bör medlemsstaterna med kraft genomföra sysselsättningsriktlinjerna och de rekommendationer som riktats till dem och där sysselsättningsfrågorna tas upp mer i detalj. För att bidra till att höja Europas tillväxtpotential och tackla budgetkonsekvenserna av en åldrande befolkning bör medlemsstaterna under de kommande åren prioritera följande:

4. Förbättra de sammantagna incitamenten av skatter och förmåner, minska höga effektiva marginalskatter i syfte att minska arbetslöshet och fattigdomsfällor och öka avkastningen på humankapital, sänka skatter och avgifter som negativt påverkar tillgång och efterfrågan på lågavlönad arbetskraft. Förbättra utformning och administration av sociala förmåner som motiverar människor att ta arbete, planera strukturen för ersättningsnivåer, åtgärda sådana bidragskriterier som storlek, varaktighet och berättigade personer enligt rekommendationerna i rapporten för 2003 om strukturreformer från Kommittén för ekonomisk politik, samtidigt bevara en adekvat social skyddsnivå och säkerställa att bidragsmottagarna får effektivt stöd när de söker arbete (se även sysselsättningsriktlinje 8).

5. Säkerställa att man har löneförhandlingssystem som gör en koppling mellan lönesättning och produktivitet och som beaktar produktivitetsskillnader mellan olika yrkesfärdigheter och geografiska områden.

6. Se över arbetsmarknadsregleringen, med respekt för den roll som nationell praxis ger arbetsmarknadens parter, särskilt genom att mildra alltför stränga regler om anställningsskydd och åtgärda de som rör anställningskontrakt och regler om anställningsskydd samt främja en flexiblare arbetsorganisation (se även sysselsättningsriktlinje 3).

7. Underlätta arbetskraftens geografiska (såväl i medlemsstaterna som mellan dem) och yrkesmässiga rörlighet, särskilt genom att främja erkännandet av kvalifikationer och möjligheterna att överföra socialförsäkrings- och pensionsrättigheter, avskaffa hinder för rörlighet som gäller bostadsmarknaden och främja livslångt lärande (se även sysselsättningsriktlinjerna 3 och 4).

8. Säkerställa en effektiv och aktiv arbetsmarknadspolitik som är inriktad på att hjälpa de personer som har svårast att komma tillbaka till arbetsmarknaden, grundad på strikta uppföljningar av resultatet av insatserna (se även sysselsättningsriktlinjerna 1 och 7).

ii) Med sikte på en konkurrenskraftig och dynamisk kunskapsbaserad ekonomi med bättre arbetstillfällen: Att höja produktiviteten och öka dynamiken i näringslivet

För att öka tillväxtpotentialen i EU krävs det inte bara att fler arbetstillfällen skapas, utan också ytterligare stimulans för att öka arbetsproduktiviteten och dynamiken i näringslivet. Eftersom arbetskraften stadigt minskar till följd av en åldrande befolkning, är ytterligare produktivitetsökningar oundgängliga för att bibehålla och höja levnadsstandarden i framtiden. Ökad produktivitet gör det möjligt att höja reallönerna och ger utrymme för investeringar. I samhällsservicen lättar produktiviteten på kostnadstrycket och ger en högre kvalitetsnivå för en given finansieringsnivå. För att höja produktiviteten är det nödvändigt att fullt ut ta tillvara den inre marknadens fördelar, att kostnadseffektivt investera i yrkesfärdigheter, kunskap, innovation och organisationsförändring samt att mer generellt utnyttja ny teknik. Samtidigt krävs det en mycket större dynamik i näringslivet för att förbättra de europeiska företagens konkurrenssituation. Arbetsproduktivitetsvinster beror i mycket stor utsträckning på ökade och effektivare investeringar i fysiskt kapital ("ökad kapitalintensitet") samt i kunskaper och innovation. Att eftersträva kvalitet i arbetet och förbättra den övergripande kvaliteten på de mänskliga resurserna genom investeringar och effektivare utbildning kommer att bidra till att höja produktivitetsnivån för humankapitalet och arbetskraften. Avskaffande av all diskriminering när det gäller tillgång till utbildning och fortbildning kommer också att höja produktiviteten och förbättra möjligheterna att få arbete. Begreppet arbetskvalitet behandlas närmare i sysselsättningsriktlinjerna liksom åtgärder för att öka tillgången på arbetskraft och främja aktivt åldrande.

För att Lissabonmålen skall kunna uppnås krävs det att både den offentliga och privata sektorn bidrar. Regeringar kan bidra genom att använda offentliga medel så effektivt som möjligt, genom att styra om offentliga utgifter mot tillväxtfrämjande och kostnadseffektiva investeringar samt humankapital och kunskaper, med förbehåll för övergripande budgetrestriktioner, och genom att söka uppnå en bättre hävstångseffekt på offentligt stöd till privata investeringar. Framför allt är investeringar i viktig europeisk infrastruktur, t.ex. det transeuropeiska nätet, en högsta prioritet som måste tas upp på EU-nivå. Huvuddelen av investeringsökningen måste emellertid komma från den privata sektorn. Politiken bör därför syfta till att förbättra de ekonomiska ramvillkoren, vilket kommer att uppmuntra företagen att vara innovativa, investera och växa. Detta innebär att främja konkurrensen på produkt- och kapitalmarknaderna, skapa lika villkor för företagen i EU, främja entreprenörskap och säkerställa att lagstiftningen håller hög kvalitet, öka investerarnas förtroende och belöna investeringar i kunskaper och innovation.

Den inre marknaden spelar härvidlag en viktig roll, inberäknat integrering av finansiella marknader, vilket har påvisats i nyligen genomförda studier. Att öppna marknadsutrymmet för att främja tillväxt och sysselsättning inom servicenäringen bör utnyttjas fullt ut. Kommissionen har lagt fram en ny och rationell inre marknadsstrategi för perioden 2003-2005 med nya förslag för att i full utsträckning ta tillvara den inre marknadens hela potential för ökad tillväxt, skapande av sysselsättning och stärkt konkurrenskraft.

Samtidigt kan en stark impuls att få en hög tillväxttakt på lång sikt i unionen utlösas av en ökad spridning av kunskap och innovation mellan medlemsstaterna. I detta avseende kan en politik som är inriktad på bättre integration av innovation och utbildningssystem på nationellt plan, spela en viktig roll.

Medlemsstaterna bör under de kommande åren prioritera följande:

9. Främja konkurrensen på varu- och tjänstemarknaderna särskilt genom att i) öka omsättningen av inremarknadsdirektiven i nationell lagstiftning i enlighet med överenskomna mål och undanröja kvarvarande hinder (inklusive hinder som skapats genom skattesystemet) för gränsöverskridande handel och marknadsinträde på varu- och i än högre grad tjänstemarknader, ii) ytterligare öppna de offentliga upphandlingsmarknaderna för konkurrens, iii) säkerställa ett verkligt oberoende och ge konkurrens- och tillsynsmyndigheterna tillräckliga befogenheter och resurser, iv) fortsätta ansträngningarna att minska den totala nivån på det statliga stödet och rikta stödet mot övergripande mål av allmänt gemenskapsintresse med inriktning på konstaterade marknadsmisslyckanden, och v) uppmuntra marknadsinträde och effektiv konkurrens i nätindustrierna och samtidigt eftersträva ökade möjligheter till sammankoppling av nationella marknader inom den utvidgade unionen, samt garantera allmängiltiga, högkvalitativa och effektiva tjänster av allmänt intresse.

10. Påskynda integrationen av EU:s kapitalmarknader, i synnerhet genom att genomföra handlingsplanen för riskkapital senast 2003 och handlingsplanen för finansiella tjänster senast 2005 (2003 för värdepappersmarknaderna); säkerställa enhetligt genomförande av EU-bestämmelser och avlägsna hinder för effektiv gränsöverskridande clearing och avveckling.

11. Utveckla ett näringsklimat som främjar företagande och etablering av små och medelstora företag och ger dem möjligheter att växa genom att minska den administrativa bördan på företagen och förenkla bolagsskattesystemet, genom att förbättra och förenkla det regelverk som gäller för företagens verksamhet, bland annat inträdes- och utträdesmekanismer samt genom att förbättra tillgången till finansiering, särskilt riskkapital för små och medelstora företag.

12. Enas om och vidta åtgärder för att stärka styret på företagen, såväl på nationell nivå som på gemenskapsnivå. Ytterligare förbättra metoderna både nationellt och på gemenskapsnivå för att garantera ett effektivt sektors- och gränsöverskridande samarbete om finansiell tillsyn och finansiell krishanteringsförmåga.

13. Vidta aktiva åtgärder för att främja investeringar i kunskap, ny teknik och innovation och närma sig målet om att de totala FoU-investeringarna skall uppgå till 3 % av BNP genom att: i) utveckla ramvillkoren för FoU och innovation genom att fortsätta strukturreformerna på produkt-, kapital- och arbetsmarknaderna, ii) utveckla den institutionella ramen och skyddet för immateriell äganderätt, särskilt genom att införa rättsligt säkra gemenskapspatent till överkomligt pris, iii) främja nätverk och kunskapsöverföring genom de band som finns mellan forskning och industri samt rörlighet för forskare, iv) främja tillgång till och användning av IKT-teknik on-line med handlingsplanen e-Europa 2005, v) underlätta utvecklingen av unionens satellitnavigeringssystem Galileo, och vi) höja utbildnings- och fortbildningssystemens kvalitet och effektivitet, inklusive livslångt lärande och en aktiv arbetsmarknadspolitik, för att kunna hantera förändrade krav på färdigheter, och därigenom bibehålla och uppgradera humankapitalbasen (se även sysselsättningsriktlinje 4).

14. Förstärka den offentliga sektorns bidrag till ökad tillväxt genom att i) rikta de offentliga utgifterna mot tillväxtfrämjande kostnadseffektiva investeringar i fysiskt och mänskligt kapital och kunskap och samtidigt respektera de övergripande budgetbegränsningarna, och ii) öka effektiviteten i den offentliga sektorn, bland annat genom att införa metoder för att bedöma sambandet mellan offentliga medel och politiska mål och för att förbättra utgiftskontrollen, iii) upprätta ett lämpligt ramverk för gemensamma initiativ mellan den privata och offentliga sektorn med tillämpning av ny teknik, utläggande på entreprenad, konkurrens inom den offentliga upphandlingen samt iv) säkerställa att beskattningsstrukturen stärker tillväxtpotentialen genom att främja skapande av arbetstillfällen samt investeringar.

2.3. Att stärka hållbarheten

För att uppnå en hållbar tillväxt måste frågor om ekonomisk, social och miljömässig hållbarhet samt synergin dem emellan ges tillräcklig uppmärksamhet. Med hjälp av konsekvensbedömningar och kostnads-nytto-analyser av den föreslagna lagstiftningen kan synergieffekter och kompromisser i målkonflikter (trade-off) mellan ekonomiska, miljömässiga och sociala mål på ett systematiskt sätt identifieras och bedömas. I mesta möjliga mån bör man föredra flexibla, marknadsbaserade lösningar som gör det möjligt att nå miljömässiga och sociala mål.

i) Ekonomisk hållbarhet: Att säkerställa de offentliga finansernas långsiktiga hållbarhet

En åldrande befolkning innebär stora utmaningar. Den ökande försörjningsbördan kommer att sätta de offentliga finanserna under allt större tryck. En minskande del av befolkningen i arbetsför ålder kommer att tvingas bära huvuddelen av de ökande utgifterna för bland annat offentliga pensioner och sjuk- och hälsovård. Behovet att säkerställa de offentliga finansernas långsiktiga hållbarhet har understrukits av Europeiska rådet i Lissabon, Stockholm och Barcelona. För att hantera de ekonomiska och budgetmässiga konsekvenserna av en åldrande befolkning beslöt Europeiska rådet i Stockholm att anbefalla en tredelad strategi, med inriktning på att öka sysselsättningsgraden (se avsnitt 2.2, i), minska den offentliga skuldsättningen och reformera pensions- och sjukvårdssystemen. I detta sammanhang bör effekterna av invandringsbehovet närmare undersökas.

Problem vad gäller en hållbar ekonomisk utveckling bör uttryckligen beaktas vid bedömningen av medlemsstaternas budgetposition och under kommande år bör därför större vikt läggas vid den offentliga sektorns skuldsättningsnivå i arbetet med att övervaka hur de offentliga finanserna utvecklas. För att en minskning av skulderna på ett märkbart sätt skall kunna bidra till att möta de budgetmässiga kostnaderna för en åldrande befolkning är det av största vikt att uppnå den nödvändiga balanserade budgetpositionen senast 2006 och i vissa fall är det väsentligt att skapa budgetöverskott. Detta bör utgöra en del av en ambitiös tredelad strategi för att bemöta de långsiktiga budgetkonsekvenser som kommer att uppstå till följd av den åldrande befolkningen.

Reformer av pensionssystemen bör fullföljas med kraft i linje med de breda gemensamma mål som fastställdes av Europeiska rådet i Göteborg och Laeken. Detta bör göras för att säkra tillräckliga pensionsmedel, garantera att pensionssystemen är finansiellt hållbara och modernisera pensionssystemen för att möta ekonomins, samhällets och individernas förändrade behov. I den gemensamma rapporten om medlemsstaternas pensionsstrategier, som välkomnades av Europeiska rådets vårmöte i Bryssel i mars 2003, betonades att säkerställande av långsiktig finansiell hållbarhet inte bara är viktigt i sig, utan dessutom ett nödvändigt villkor för att kunna garantera tillräckliga pensioner i framtiden. I rapporten slås fast att tempot i reformarbetet för att garantera tillräckliga pensioner även i framtiden måste upprätthållas och även omfatta mer övergripande och ambitiösa ansträngningar. För att i tid hantera effekterna på de offentliga finanserna av den åldrande befolkningen, finns det nu ett tillfälle som bör tas till vara innan effekterna av åldrandet blir mer kännbara.

Medlemsstaterna bör under de kommande åren särskilt bemöda sig om att:

15. Ytterligare minska den offentliga skulden. I flera medlemsstater där den offentliga skulden i procent av BNP fortfarande överstiger referensvärdet på 60 %, bör man först och främst se till att den offentliga skulden minskar i tillfredsställande takt och närmar sig referensvärdet. Andra medlemsstater bör säkerställa en tillräcklig minskning av skuldkvoten för att ytterligare stärka de offentliga finanserna med tanke på kostnaderna för den åldrande befolkningen, inberäknat högre åldersrelaterade offentliga utgifter.

16. Utforma, införa och effektivt genomföra reformer av pensionssystemen. Medlemsstaterna bör uppmuntra arbetskraften att stanna kvar längre i arbetslivet och höja den faktiska pensionsåldern genom att kostnadseffektivt ändra de incitament i pensions-, skatte- och bidragssystemen som uppmuntrar till förtida avgång från arbetsmarknaden och begränsa tillträdet till förtidspensionsordningar, samt anpassa pensionssystemen för att göra det möjligt att bättre hantera den förväntade demografiska utvecklingen och den ytterligare ökade förväntade livslängden, särskilt genom att bättre koppla förmåner till avgifter. Det är också viktigt att införa finansieringsinslag och, där så är möjligt, förbättra tillträdet till tilläggspensionssystem, inbegripet pensionsfonder, samt att säkerställa skyddet av sådana förmåner genom lämpliga regelverk och sund förvaltning för att privata och offentliga pensionsplaner skall ge pensioner med tillräcklig effektivitet till rimliga kostnader och med möjlighet att överföra dem samt med erforderlig säkerhet och att tydliggöra sambandet mellan avgifter och förmåner. Pensionssystemen bör även anpassas till mer flexibla sysselsättnings- och karriärmönster och individuella behov, inklusive möjligheten att överföra pensionsförmåner samtidigt som man bör säkerställa att pensionssystemen stimulerar tillgången på arbetskraft (se även sysselsättningsriktlinjerna 5 och 8).

I likhet med medlemsstaterna bör gemenskapen tillämpa en strikt budgetdisciplin. Detta skall gälla samtliga kategorier i budgetplanen samtidigt som det interinstitutionella avtalet om budgetdisciplin och förbättring av budgetförfarandet skall respekteras.

ii) Social hållbarhet: att bidra till ekonomisk och social sammanhållning

Lissabonstrategin kommer endast att bli framgångsrik och vinna fortsatt och brett stöd för nödvändiga strukturella reformer om den bidrar till att ge alla medborgare förbättrade möjligheter. En sund ekonomisk politik ger ett viktigt bidrag till ekonomisk och social sammanhållning: Först och främst genom att skapa arbetstillfällen, vilket utgör det bästa skyddet mot fattigdom och social utslagning, och genom att förbättra förutsättningarna för en mer kraftfull sysselsättningspolitik, särskilt för människor med relativt låga yrkeskvalifikationer och för dem som bor i regioner som ekonomiskt släpar efter; för det andra genom att skapa förutsättningar för högre tillväxt och investeringsaktivitet och på så sätt underlätta den regionala utjämningen (även om de fattigare medlemsstaterna är på väg att hämta in de övrigas försprång finns det fortfarande skillnader i ekonomisk utveckling, vilka kommer att öka betydligt efter utvidgningen); och för det tredje genom att bidra till en mer produktiv ekonomi med tillfredsställande sociala villkor och likabehandling, och därigenom även tillföra medlen för den nödvändiga åtföljande social-, utbildnings- och regionalpolitiken för att underlätta omvandlingen av ekonomin och minska fattigdom och social utslagning. Det sätt på vilket integrerade arbetsmarknader bidrar till ett sammanhållet samhälle behandlas ytterligare i sysselsättningsriktlinjerna och i unionens arbete för social integrering.

Förmågan att komma ifatt och skapande av sysselsättning förutsätter gynnsamma villkor för näringsidkande och investeringar. Detta innebär bland annat ett konkurrenskraftigt företagsklimat, en stabil makroekonomi och tillräcklig tillgång på inputfaktorer, inbegripet utbildad arbetskraft och teknik. Ett framgångsrikt genomförande av de politiska åtgärder som anges i detta dokument kommer således att medverka till att skapa sådana villkor. Här är det viktigt att vidta åtgärder som syftar till att få arbetsmarknaderna att fungera bättre och få de nuvarande lönerna att korrekt återspegla produktivitetsskillnader som grundas på olika grad av yrkeskunnande hos arbetskraften samt lokala arbetsmarknadsvillkor. Det krävs vidare riktade politiska åtgärder som syftar till att garantera att den grundläggande infrastrukturen håller tillräckligt god kvalitet, och att förbättra och omorientera utbildningsinsatserna och livslångt lärande för att höja arbetskraftens yrkeskunnande och anpassbarhet.

I detta sammanhang bör det påminnas om att EU, genom sammanhållningsfonden och strukturfonderna liksom Europeiska investeringsbanken, i betydande grad bidrar till investeringar i regioner som släpar efter. Medlemsstaterna bör se till att tillräckliga offentliga investeringar görs i ett brett spektrum av utbildnings- och fortbildningsverksamheter, samt genomföra reformer för att höja utbildningsstandarder och uppmuntra fortsatta investeringar från företag och enskilda.

Under de kommande tre åren bör medlemsstaterna särskilt bemöda sig om följande:

17. Vidta åtgärder för att modernisera de sociala trygghetssystemen, med bibehållande av ett tillfredsställande socialt skydd, och bekämpa fattigdom och utslagning i syfte att uppfylla de breda mål som beslutades i Lissabon, särskilt vad gäller sysselsättningen, så att en integrerad arbetsmarknad och ett mer sammanhållet samhälle skapas (se även riktlinje 4).

18. Få marknaderna att fungera bättre så att de främjar privata investeringar i regioner som släpar efter, särskilt genom att vidta åtgärder för att låta de nuvarande lönerna avspegla produktivitetsförhållanden genom att beakta skillnader i yrkeskunnande och lokala arbetsmarknadsvillkor (se även riktlinje 5).

19. Säkerställa att offentligt stöd, inklusive från EU-medel, till regioner som släpar efter inriktas på investeringar i humankapital och kunskapskapital, liksom adekvat infrastruktur, och att investeringsprogrammen, inbegripet de som finansieras av EU, utformas och förvaltas effektivt så att de får största möjliga effekt (se även riktlinje 13). I detta sammanhang bör det operativa samarbetet mellan kommissionen och Europeiska investeringsbanken stärkas.

iii) Miljömässig hållbarhet: Att främja en effektiv förvaltning av naturresurser

För att kunna bidra till ökad välfärd för dagens och morgondagens medborgare måste den framtida ekonomiska tillväxten respektera miljömässig hållbarhet. För att främja ett effektivt utnyttjande av naturresurser bör priserna på dessa avspegla de samhällsekonomiska kostnaderna och inkludera externa kostnader för de skador på miljön som utvinning, användning och slutlig avfallshantering förorsakar. Detta kommer att uppmuntra miljöanpassning och innovativa lösningar från företagens, medborgarnas och medlemsstaternas sida. Miljötekniken kan på så sätt bidra till tillväxt och sysselsättning.

Ett gemensamt kännetecken för många naturresurser (t.ex. ren luft och rent vatten) är emellertid avsaknaden av tydligt definierade äganderätter. I sådana fall har ingen enskild individ något incitament att förvalta naturresursen på ett ekologiskt hållbart sätt, trots att detta ligger i hela samhällets intresse.

Därför behövs det offentliga insatser för att bryta sambandet mellan ekonomisk tillväxt å ena sidan och miljöförstöring och förbrukning av naturresurserna å andra sidan. Miljömässig hållbarhet kommer att kräva en kombination av regleringar och marknadsbaserade instrument. De miljömässiga kostnader som uppstår till följd av ekonomisk verksamhet bör i ökande grad inräknas i kalkylerna. Utnyttjandet av knappa naturresurser bör åsättas ett pris. Principen om att "förorenaren skall betala" bör systematiskt tillämpas. Dock måste varje offentlig insats vara proportionerlig och målinriktad och hänsyn måste tas till sådana faktorer som fördelningseffekter och företagens konkurrenskraft.

Under de kommande tre åren bör medlemsstaterna särskilt bemöda sig om att:

20. Minska branschstöd, skattebefrielser och andra incitament som har en negativ inverkan på miljön och som är till men för en hållbar utveckling. Att bland annat genom skatter och avgifter se till att det pris som åsätts utvinning, utnyttjande och i tillämpliga fall utsläpp av naturresurser, exempelvis vatten, korrekt återspeglar resursernas grad av knapphet och alla åsamkade miljöskador.

21. Minska subventionerna till icke förnybara energikällor. Främja marknadsinstrument, bredda deras täckning ytterligare, säkerställa en lämplig differentiering av energibeskattningen på ett kostnadseffektivt sätt för att nå en mer hållbar sammansättning av och nivå på energiförbrukningen och därigenom främja en effektiv energianvändning och samtidigt öka andelen förnybara energikällor och främja konkurrens och sammankoppling av energiförsörjningsnät ytterligare.

22. Anpassa systemet för skatter, avgifter och bidrag på transportområdet så att det bättre avspeglar de miljöskador och sociala kostnader som transporter orsakar, och därigenom minska snedvridningar i efterfrågan på transporttjänster och val av transportmedel, samt stärka konkurrensen, exempelvis genom att i snabbare takt öppna reglerade marknader för konkurrens när det gäller vissa transportslag, såsom godstransporter på järnväg, för att göra dem mer konkurrenskraftiga.

23. Förnya ansträngningarna att uppfylla sina åtaganden enligt Kyotoprotokollet, vilket är särskilt viktigt för de medlemsstater som för närvarande släpar efter när det gäller att uppfylla sina åtaganden. I detta syfte bör medlemsstaterna genomföra gemenskapens system för handel med utsläppsrätter för växthusgaser. Förbereda nya politiska åtgärder och omedelbart genomföra åtgärder som redan beslutats inom de sektorer som inte omfattas av handel med utsläppsrätter och upprätta system för att rapportera dessa åtgärder och deras förmodade effekter på utsläppssituationen. Vidta åtgärder för att nå de mål som flera på varandra följande Europeiska råd har satt upp, framför allt om effektiv energianvändning, förnybara energikällor och biobränslen.

3. SÄRSKILDA UTMANINGAR FÖR EUROOMRÅDET

Euroområdets tillväxt, som 2000 fortfarande verkade stabil, avstannade när världsekonomin mattades av i samband med global osäkerhet och sjunkande substansvärden: den inhemska efterfrågan erbjöd ingen tillräcklig motvikt mot verkningarna av de ekonomiska chockerna. Detta visade sig särskilt tydligt under år 2002, när den inhemska efterfrågan inte var tillräckligt kraftig för att kunna ersätta den ursprungliga stimulanseffekten från den externa efterfrågan. I detta avseende har tillväxten legat under potentialen. Euroområdets nuvarande potentiella tillväxtnivå begränsar dessutom möjligheten till en ekonomisk tillväxttakt på en hög och hållbar nivå.

Euroområdets ekonomiska tillväxt förväntas gradvis åter nå sin potential när effekterna av de chocker som inträffat nyligen avklingat. De ekonomiska utsikterna är beroende av ett antal antaganden om huruvida det kommer att uppstå risker, och i så fall när och under vilka former. Det går redan att märka vissa positiva faktorer, bland annat fallande oljepriser och inflation. Emellertid prognostiseras tillväxten att bli fortsatt mycket svag under 2003, och återhämtningen antas börja bli märkbar först under andra halvåret 2003 och ta fart under år 2004.

De viktigaste utmaningarna för euroområdet är att:

- Förstärka tillväxtpotentialen.

- Sörja för balanserade makroekonomiska politiska åtgärder.

- Övervaka skillnader i inflation.

- Förstärka samordningen av den ekonomiska politiken.

Förstärka tillväxtpotentialen

Strukturreformer är mycket viktiga när det gäller att bemöta utmaningarna inom euroområdet, framför allt för att förstärka förtroendet och öka tillväxtpotentialen. Genom att införa mer flexibilitet i ekonomin kan reformerna bidra till makroekonomisk stabilitet. Dessutom kan strukturreformer inom olika områden åstadkomma betydande fördelar och minska justeringskostnaderna om de genomförs samtidigt.

Sörja för balanserade makroekonomiska politiska åtgärder

På kort sikt måste de politiska åtgärderna inom euroområdet stödja den ekonomiska återhämtningen, samtidigt som hållbarhet och stabilitet skyddas på lång sikt. I dagens situation är det viktigt att de samlade åtgärderna stöder förtroendet hos konsumenter och investerare, vilket innebär fortsatta engagemang för stabilitet på medellång sikt.

På medellång sikt måste budgetpolitiken säkerställa budgetsaldon som är förenliga med behovet av förberedelse för verkningarna av den åldrande befolkningen och en struktur på de offentliga utgifterna och inkomsterna som gynnar den ekonomiska tillväxten.

Europeiska centralbankssystemet skall, enligt sitt fördragsenliga mandat, eftersträva prisstabilitet och att stödja den allmänna ekonomiska politiken inom gemenskapen utan att uppnåendet av prisstabilitetsmålet hindras.

Övervaka skillnader i inflation

Inflationsskillnader mellan medlemsstater är en ofrånkomlig faktor i varje monetär union. Därigenom kan de nödvändiga förändringarna av de relativa priserna länderna emellan äga rum när det inte finns några växelkurser. De skillnader i inflationstakt som noterats nyligen inom euroområdet avspeglar i stort sett skillnaderna mellan de nationella ekonomierna och de inhemska tillväxttakterna.

Vissa inflationsskillnader kan dock bero på störningar på produkt- och arbetsmarknaderna eller på olämplig politik. Medlemsstaterna måste därför övervaka inflationsskillnaderna och åtgärda dem när de inte är önskvärda genom att utnyttja de hävstänger som de har tillgång till.

Förstärka samordningen av den ekonomiska politiken

Euron, euroområdets balans mot omvärlden och prisstabiliteten inom euroområdet har blivit någonting helt normalt. Detta för med sig behovet av en starkare makroekonomisk och strukturell samordning av politiken inom euroområdet för att förbättra dess motståndskraft mot chocker och förbättra tillväxtpotentialen och de ekonomiska resultaten.

För att bevara den makroekonomiska stabilitet och den politik som leder till en inflationsfri tillväxt krävs en konsekvent utformning av den makroekonomiska politiken. De berörda politiska aktörerna måste, utan avkall på sina mandat och sitt oberoende, se till att deras mål är förenliga och söka nå fram till en gemensam bedömning av den underliggande ekonomiska situationen. De budgetansvariga myndigheterna bör bevara trovärdigheten hos de regelbaserade ramarna för skattepolitiken genom att verkställa dem på ett öppet redovisat och förutsebart sätt. Större uppmärksamhet bör ägnas åt verkställandet. Medlemsstaterna bör acceptera inbördes påverkan, "benchmarking" och uppställande av bästa praxis också på området för den strukturella politiken.

För att främja en harmonisk ekonomisk utveckling är det av största vikt att de politiska aktörerna inom euroområdet nära samordnar de ekonomisk-politiska åtgärderna och för en fortlöpande givande dialog. Även arbetsmarknadens parters engagemang under den makroekonomiska dialogen är av stor betydelse. På internationell nivå kräver även euroområdets växande betydelse större synlighet och ett förstärkande av de relevanta samordningsmekanismerna så att de budskap som sänds ut står i relation till dess ekonomiska och finansiella betydelse i olika ekonomiska sammanhang.

Specifika rekommendationer för euroområdet

För att klara av de utmaningar som beskrivits ovan krävs omfattande strukturreformer enligt de allmänna riktlinjerna i del I av de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken.

Följande rekommendationer har utgått till de politiska aktörerna på nationell nivå:

24. De bör bidra med politiska åtgärder som låter sig förenas med prisstabilitet och med behovet av att öka förtroendet hos företag och konsumenter på kort sikt samt med en ekonomisk tillväxt nära sin potential på medellång sikt.

25. De bör se till att de konjunkturrensade saldona för de offentliga finanserna är nära balans eller visar överskott och så länge detta inte har uppnåtts bör de vidta alla de åtgärder som är nödvändiga för att säkerställa en årlig förbättring av de konjunkturrensade saldona på minst 0,5 % av BNP. Länder med för stora underskott måste åtgärda dessa enligt fördraget.

26. De bör analysera orsakerna till inflationsskillnaderna för att kunna fastställa när dessa blir icke önskvärda så att medlemsstaterna kan ta itu med dem genom att utnyttja de hävstänger som de har tillgång till.

27. De bör fördjupa analyserna av och diskussionerna om den ekonomiska utvecklingen och de krav som ställs på politiken, inklusive kombinationen av politiska åtgärder, vid behov utbyta information, inrikta sig mer på verkställandet av politiken och förstärka den externa representationen inom euroområdet i fråga om kommunikationer och synlighet.

28. De bör öka effektiviteten hos de befintliga samordningsförfarandena på området för strukturreformer som syftar till att stärka euroområdets tillväxtpotential och motståndskraft mot ekonomiska chocker. Intensivare strukturreformer kan också hjälpa till att höja tillväxtpotentialen.

II. LÄNDERSPECIFIKA RIKTLINJER FÖR DEN EKONOMISKA POLITIKEN

1. BELGIEN

Under de senare åren har starka ekonomiska resultat registrerats i Belgien. Den allmänna ekonomiska nedgången har dock kraftigt påverkat Belgiens ekonomi och BNP har sjunkit gradvis från 3,7 % 2000 till 0,7 % 2002. Aktiviteten förväntas vända uppåt under 2003 och ytterligare stärkas under de följande åren och den potentiella produktionstillväxten uppskattas till ungefär 2 %. Belgien har gjort betydande framsteg i budgetanpassningen under de senaste åren. Med nuvarande ogynnsamma makroekonomiska situation krävs det dock ytterligare insatser för att leva upp till åtagandena om konsolidering av de offentliga finanserna.

Takten i minskningen av den offentliga skuldkvoten har nyligen gått ned på grund av den lägre ekonomiska tillväxten och på grund av negativa effekter av finansiella transaktioner. En snabb minskning av den offentliga skuldsättningen är dock av central betydelse för Belgien, särskilt med tanke på de kostnader som befolkningens åldrande kommer att medföra för de offentliga finanserna. Även förbättringar av arbetsmarknadens sätt att fungera, vilket nödvändigt i sig, skulle kunna bidra till budgetanpassningen. Dessutom krävs reformer av produktmarknaden för att öka konkurrenskraften och produktiviteten. De uppgifter Belgien står inför är:

- Att driva budgetanpassningen vidare under de kommande åren, särskilt i syfte att säkerställa långsiktig hållbarhet i de offentliga finanserna med hänsyn till befolkningens åldrande.

- Att öka de låga talen för deltagande i arbetslivet och sysselsättningen, särskilt för äldre arbetstagare och kvinnor, och förbättra incitamentet till arbete.

- Att förbättra konkurrensen inom vissa tjänstesektorer samt fortsätta att effektivisera den offentliga förvaltningen och förbättra företagsklimatet.

Se till att budgetanpassningen går vidare under de kommande åren, särskilt i syfte att säkerställa långsiktig hållbarhet i de offentliga finanserna med hänsyn till befolkningens åldrande

För att kunna minska den fortfarande höga skuldkvoten (105,4 % av BNP under 2002) och vara beredd på de kostnader för de offentliga finanserna som orsakas av befolkningens åldrande, måste man konsekvent föra en sund finanspolitik på lång sikt. Den strategi Belgien har valt, särskilt politiken att bevara höga primära överskott, väntas ge utrymme för att täcka de åldersrelaterade offentliga utgifterna. Det är dock en politik som måste föras oavbrutet och långsiktigt, och om de primära överskotten inte skulle kunna bibehållas på en tillräckligt hög nivå skulle det kunna innebära att risken för att de offentliga finanserna blir ohållbara inte kan undvikas.

Under de kommande åren står Belgien inför den svåra finanspolitiska uppgiften att bevara kontrollen över de primära offentliga utgifterna och dämpa ökningen av dem i reala termer, samtidigt som medel avsätts för välbehövliga reformer och andra finanspolitiska mål. Därvid måste de finanspolitiska insatserna för att nedbringa den offentliga skuldkvoten stödjas av politiska åtgärder för att öka deltagandet i arbetslivet och höja de fortfarande låga sysselsättningstalen.

Öka de låga talen för deltagande i arbetslivet och sysselsättningen, särskilt för äldre arbetstagare och kvinnor, och förbättra incitamentet till arbete

Sysselsättningsgraden har stadigt ökat under andra halvan av 90-talet, men var 2001 fortfarande endast 59,9 %, 4 procentenheter under EU-genomsnittet och långt från EU:s mål för sysselsättningen. För äldre arbetstagare (55-64 år) var den under 2001 bara 25,1 %, den lägsta noteringen i Europeiska unionen och cirka 13,5 procentenheter under EU-genomsnittet. Det är föga troligt att de åtgärder som hittills vidtagits kommer att visa sig tillräckliga för att nå EU:s mål för år 2010. Med tanke på de uppgifter som måste lösas när befolkningen åldras förefaller det finnas behov av åtgärder i syfte att aktivera den icke-sysselsatta, potentiella arbetskraften och på så sätt höja talen för sysselsättning och deltagande i arbetslivet.

Trots de åtgärder som nyligen vidtagits för att angripa problemet med bidragsberoende och minska riskerna för "arbetslöshetsfällor" finns det fortfarande ett ansenligt antal förmånstagare i arbetsför ålder som saknar sysselsättning. De nuvarande systemen för förmåner vid arbetslöshet har inslag som gör det mindre attraktivt att börja arbeta igen och måste därför ses över ytterligare i syfte att nedbringa den fortfarande stora andelen långtidsarbetslösa som utgör ett betydande strukturellt problem. Språkliga barriärer, höga registreringskostnader för fastigheter och svag lönespridning bidrar till att skillnader mellan geografiska områden består och minskar incitamenten till rörlighet.

Förbättra konkurrensen inom vissa tjänstesektorer samt fortsätta att effektivisera den offentliga förvaltningen och förbättra företagsklimatet

Konkurrensen är fortfarande begränsad inom de flesta nätverksamheter och lokala tjänster, vilket leder till högre priser för konsumenterna för t.ex. lokalsamtal och elektricitet. Inom nätverksamheterna är svårigheterna för konkurrenter att få tillträde till näten, rent fysiska flaskhalsar och traditionella kopplingar till de offentliga myndigheterna några av förklaringarna till att de dominerande operatörerna kan behålla sin marknadskraft. Inom lokala tjänster saknas fortfarande insyn i förbindelserna mellan lokala myndigheter och privata partner, särskilt inom interkommunala organ. Trots att den givits större befogenheter som institution är konkurrensmyndigheten fortfarande underbemannad och faktiskt oberoende har ännu inte säkerställts för samtliga tillsynsorgan för de olika sektorerna.

Under den senaste tiden har åtgärder för att minska det administrativa trycket på företagen och effektivisera den offentliga förvaltningen börjat bidra till att skapa en företagsvänligare miljö. Planer har bl.a. satts i verket för att minska kostnaderna och de administrativa rutinerna vid företagsbildande, och den s.k. Copernicus-planen har inletts i syfte att modernisera den federala förvaltningen. Det kommer fortfarande att dröja innan de konkreta effekterna av dessa planer blir iakttagbara.

Landspecifika rekommendationer till Belgien

För att klara av de uppgifter som kort beskrivits ovan krävs omfattande strukturreformer enligt de allmänna riktlinjerna (AR) i del I av de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken.

För att budgetanpassningen skall kunna säkerställas under de kommande åren, särskilt i syfte att garantera långsiktig hållbarhet i de offentliga finanserna i en tid när befolkningen åldras, rekommenderas Belgien att

1. säkerställa att den offentliga skuldkvoten stadigt följer en sjunkande trend i tillfredsställande takt genom obrutna höga primära överskott (AR 15),

2. begränsa de reala utgiftsökningarna inom kategori I (federal förvaltning och socialförsäkring) till 1,5 % och med prioritet utnyttja inkomster med ursprung i högre ekonomisk tillväxt än förväntat för förbättringar av budgetsaldona, och

3. förstärka den befintliga strategin för att förbereda de offentliga finanserna på verkningarna av befolkningens åldrande, särskilt genom att minska skuldsättningsgraden, vidta effektivare åtgärder mot den låga effektiva pensionsåldern, fortsätta reformen av pensionssystemen och öka insatserna för att finansiera "åldrandefonden" (AR 16 och sysselsättningsrekommendation (E-REC) 2).

Belgien bör också kraftfullt genomföra samtliga rekommendationer om sysselsättningen (E-REC) som mer i detalj rör sysselsättningsfrågor. För att öka tillväxtpotentialen, säkerställa långsiktig hållbarhet i de offentliga finanserna och vidta åtgärder mot verkningarna av befolkningens åldrande är det särskilt viktigt för Belgien att öka de låga talen för deltagande i arbetslivet och sysselsättning, särskilt för äldre arbetstagare och kvinnor, och skapa bättre incitament till arbete. Belgien rekommenderas särskilt att

4. ytterligare förstärka åtgärderna för att senarelägga utträde från arbetskraften, särskilt genom en kombination av avlägsnande av incitament till tidig pensionering (AR 16) och förbättrade förebyggande och aktiverande åtgärder för äldre arbetstagare, och

5. fortsätta insatserna för att få arbete att löna sig genom att avlägsna de viktigaste snedvridningarna av incitamenten till arbete som uppstår genom inkonsekvenser mellan skatte- och förmånssystemen (AR 4 och E-REC 3).

För att kunna förbättra konkurrensen inom vissa tjänstesektorer samt fortsätta att effektivisera den offentliga förvaltningen och förbättra företagsklimatet rekommenderas Belgien att (i enlighet med AR 9-14)

6. vidta åtgärder för att öka den effektiva konkurrensen inom nätverksamheter och lokala tjänster (i enlighet med AR 9), och

7. förbättra den offentliga förvaltningen inom ramen för den pågående reformen och fortsätta att minska den administrativa belastningen på företagen (AR 11).

2. DANMARK

Den danska ekonomin har sedan flera år legat nära sin potentiella tillväxttakt med en real tillväxttakt på i genomsnitt 2,5 % under de senaste tio åren. Under denna period gynnades ekonomin av en kraftig minskning av arbetslösheten från över 12 % till nu cirka 5 % av arbetskraften. En stor del av denna minskning kan ses som strukturell. Eftersom det inte kommer att bli möjligt att upprepa en sådan minskning under kommande år och de demografiska förändringarna kommer att leda till en minskning av arbetskraftens storlek, förväntas de potentiella tillväxttalen sjunka till cirka 2 %. Den stora minskningen av arbetslösheten under det senaste decenniet har också haft en gynnsam inverkan på de offentliga finanserna som uppvisat underskott varje år sedan 1997.

Om den danska ekonomin skall kunna fortsätta att utvecklas väl, trots de lägre taken för den potentiella tillväxten, måste ett antal mer långsiktiga och strukturella problem angripas. För att bibehålla en hållbar finanspolitik måste de offentliga finanserna fortsatt kunna uppvisa solida överskott. För att åstadkomma detta utan att det leder till ett behov av att strama åt finanserna i ett senare skede, måste tillgången till arbetskraft ökas, både för att minska utgifterna och för att öka skatteintäkterna. Prisnivåerna är också fortfarande bland de högsta i EU - delvis på grund av bristande konkurrens inom vissa sektorer, och det finns utrymme för att öka effektiviteten inom den offentliga sektorn. De uppgifter Danmark står inför är följande:

- Säkerställa en tillfredsställande tillgång till arbetskraft med hänsyn till befolkningens åldrande.

- Öka konkurrensen inom vissa sektorer och effektiviteten inom den offentliga sektorn.

Säkerställa en tillfredsställande tillgång till arbetskraft med hänsyn till befolkningens åldrande

Sysselsättningstalen är redan höga i Danmark och ligger gott och väl över de mål som fastställdes i Lissabon för EU som helhet. Detta gäller även för kvinnor och äldre arbetstagare. För att bibehålla hållbarheten i den nuvarande finanspolitiska strategin och för att förbereda sig på konsekvenserna av en åldrande befolkning för de offentliga finanserna är det dock nödvändigt att öka arbetskraftens deltagande i arbetslivet och ytterligare minska arbetslöshetstalen, och detta utöver vad som förväntas bli resultatet av redan genomförda reformer. Sådana ökningar kan bidra till uppnåendet av regeringens mål på överskott på 1,5-2,5 % av BNP som ett sätt att förbereda sig för verkningarna av befolkningens åldrande på de offentliga finanserna.

Mycket har redan gjorts för att föra en aktiv arbetsmarknadspolitik, särskilt vad gäller rättigheten och skyldigheten till aktivering. Åtgärder har också vidtagits för att ändra bidragssystem och pensionsordningar. Dessutom har det nyligen tillkännagivits att en skattereform kommer att genomföras 2004-2007. Syftet är att sänka skatten på löneinkomster, vilket också bör bidra till ett ökat utbud på arbetskraft. Ytterligare reformer är dock nödvändiga för att säkerställa en tydlig ökning av arbetskraftsdeltagandet och sysselsättningsgraden, som redan är på en hög nivå. Det potentiella utbudet på arbetskraft skulle kunna ökas till exempel genom att bättre integrera invandrare på arbetsmarknaden, slussa studenter snabbare genom utbildningssystemet och göra insatser för att stärka äldre arbetstagares anknytning till arbetsmarknaden. Antalet personer som ingår i arbetskraften eller antalet arbetstimmar per person skulle kunna ökas ännu mer genom ytterligare reformer av skatte- och bidragssystemen, särskilt genom en nedsättning av de fortfarande relativt höga marginalskattesatserna eller genom skärpta villkor för förtidspension, eller en kombination av dessa båda åtgärder. Beräkningar visar att nedsättningar av olika skatteslag skulle kunna ha en tydlig effekt på utbudet av arbetskraft. När ytterligare skattereformer övervägs bör det dock ske med hänsyn till sunda offentliga finanser. Vad en höjning av pensionsåldern beträffar skulle man kunna överväga att ytterligare öka incitamenten att fortsätta arbeta i stället för att sluta arbeta tidigt genom att gå i förtidspension. De instrument som väljs måste respektera resonemanget bakom fokuseringen på tillgången på arbetskraft, nämligen hållbara offentliga finanser. För att kunna skapa nödvändiga överskott i de offentliga finanserna är det inte bara nödvändigt att öka tillgången på arbetskraft, utan dessutom måste den stränga kontrollen av de offentliga utgifterna fortsätta för att undvika bakslag som kan medföra att målen inte nås.

Främja konkurrensen inom vissa sektorer och effektivisera den offentliga sektorn

Fortsatta ansträngningar för att öka konkurrensen skulle kunna bidra till att sänka prisnivån i Danmark, som är den högsta i EU, och öka produktiviteten, som ligger runt EU-genomsnittet. Konkurrensen är svag i ett antal branscher, till exempel energi-, bo- och byggsektorn, tillverkning av dryckesburkar samt för en rad icke-kommersiella tjänster. En fullständig liberalisering av energimarknaden skulle också kunna bidra till ökad konkurrens och lägre priser i ekonomin som helhet.

Den offentliga sektorn i Danmark är bland de största i EU. Betydande insatser har gjorts för att öka dess effektivitet, och när det gäller öppet utannonserad offentlig upphandling ligger Danmark över EU-genomsnittet. Offentliga företag är emellertid fortfarande ensamleverantörer av flera offentliga tjänster och det återstår att se i vilken utsträckning den senaste tidens reformer i syfte att öka konsumenternas valmöjligheter när det gäller offentliga tjänster kommer att öka konkurrensen från den privata sektorn. Vidare skulle effektiviteten kunna ökas inom undervisningssektorn, där OECD:s PISA-undersökning ger relativt dåliga resultat för Danmark, trots stora utgifter på undervisningsområdet.

Landspecifika rekommendationer för Danmark

För att möta de utmaningar som sammanfattas ovan krävs det omfattande strukturreformer enligt vad som anges i de allmänna riktlinjerna (AR) som redovisas i del I i de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken.

Danmark bör också beslutsamt genomföra alla sysselsättningsrekommendationer (SR), som behandlar sysselsättningsfrågor mer i detalj. För att förbereda sig på konsekvenserna av den åldrande befolkningen för de offentliga finanserna och för att slå vakt om tillväxtpotentialen rekommenderas Danmark särskilt att

1. fortsätta ansträngningarna för att öka tillgången på arbetskraft bland annat genom insatser som syftar till att det skall löna sig att arbeta, genom att öka incitamenten att gå in i och stanna kvar i arbetslivet, och vänta med pensioneringen, särskilt genom att se till att skattereformen genomförs och genom att överväga ytterligare åtgärder för att skärpa pensions- och bidragsreglerna och sänka marginalskatterna inom ramen för sunda offentliga finanser (AR 4 samt SR 1 och 3) och

2. slå vakt om kontrollen av de offentliga utgifterna på alla förvaltningsnivåer så att de fleråriga målen för ökningen av den offentliga konsumtionen nås (AR 14).

För att främja konkurrensen inom vissa sektorer och effektivisera den offentliga sektorn rekommenderas Danmark (i linje med AR 9-14) att

3. intensifiera ansträngningarna att öka konkurrensen inom sektorer där den är otillräcklig (AR 9) och

4. fortsätta bemöda sig om att effektivisera den offentliga sektorn, bland annat genom att generellt förbättra förutsättningarna för ökad konkurrens, främja benchmarking av effektiviteten inom den offentliga sektorn och öka användningen av anbudsförfaranden (AR 11).

3. TYSKLAND

Sedan uppsvinget till följd av återföreningen har Tyskland fått uppleva lägre tillväxt sedan mitten av 90-talet, såväl jämfört med andra EU-länder som i förhållande till landets egna tidigare resultat. Stagnationen, som delvis hängde samman med kostnaderna och verkningarna av enandet, har gradvis fått allt starkare fäste. Under 2003 är det mycket troligt att tillväxten av BNP för tredje året i rad stannar under 1 %. Tysklands låga tillväxtpotential på cirka 1,5 % (vilket skall jämföras med 2,25 % för resten av EU) är en följd av strukturella anpassningar under tiden efter återföreningen, och stelheter i arbetsmarknadens funktionssätt och hämmande lagstiftning, och den förklaras också av en mycket låg befolkningsökning. Låg tillväxt är ett problem i sig som också påverkar de offentliga finanserna där sjunkande skatte- och socialförsäkringsintäkter har lett till att Tyskland brutit mot fördragets kriterium om underskott i de offentliga finanserna. Samtidigt kan den metod som valts för att korrigera det alltför stora underskottet - i stor utsträckning genom höjningar av skatter och socialavgifter - verka hämmande på kortfristiga tillväxtprognoser. Den 14 mars drog dock förbundskansler Schröder upp riktlinjerna för ett brett reformprogram som skulle utgöra ett viktigt steg mot en lösning av Tysklands strukturella problem.

Det går inte att finna någon lösning på det besvärliga tillståndet för de offentliga finanserna om man inte tar itu med de grundläggande orsakerna till den låga tillväxten. Långtgående reformer är nödvändiga eftersom socialförsäkringssystemen inte är rustade för att klara av verkningarna av befolkningens åldrande. Det därför oundgängligen nödvändigt att ta sig an fyra huvuduppgifter. De båda första gäller i huvudsak åtgärder för att öka den låga potentialen för ekonomisk tillväxt, medan de båda senare gäller hållbarheten i de offentliga finanserna. De uppgifter Tyskland står inför är följande:

- Att främja sysselsättningsskapande och anpassningsförmåga och mobilisera den outnyttjade sysselsättningspotentialen.

- Att öka produktiviteten genom förbättringar av företagsmiljön och effektivisera utbildningssystemet.

- Att snabbt minska det offentliga underskottet till en nivå under 3 % av BNP och bibehålla de offentliga finanserna på en stadig konsolideringskurs.

- Att säkerställa långsiktig hållbarhet i pensionssystemet och hälso- och sjukvårdssystemet.

Att främja sysselsättningsskapande och anpassningsförmåga och mobilisera den outnyttjade sysselsättningspotentialen

Den totala sysselsättningsgraden i Tyskland ligger nära EU:s mål på 67 % för år 2005. Sysselsättningsgraden för kvinnor överstiger redan EU:s medelfristiga mål på 57 % för år 2005, medan den fortfarande är mycket låg för äldre arbetstagare och till och med ligger under 1997 års nivå. Tysklands meriter när det gäller att skapa sysselsättning för ungdomar står i kontrast till en allvarlig brist på sysselsättningsmöjligheter för lågutbildade, äldre och invånare i mindre gynnade regioner, särskilt i östra Tyskland. På grund av den stora bristen på sysselsättning i de östra delstaterna finns det en risk för att de regionala skillnaderna på arbetsmarknaden kan fördjupas ytterligare. Om de grupper som just nämnts kunde finna sysselsättning skulle det naturligtvis ge betydande impulser till tillväxt och också stärka de offentliga finanserna. Tre strukturella faktorer förefaller vara av störst betydelse på arbetsmarknaden: För det första är Tyskland drabbat av svåra arbetslöshets- och inaktivitetsfällor, särskilt för lågavlönade, men den nyligen införda "Gleitzone" är - bland andra - en viktig åtgärd för att öka lågavlönat arbetes attraktionskraft. Ytterligare reformer av beskattning och förmåner bör genomföras. Skärpa regler vid missbruk av förmåner har lett till att fler går från arbetslöshet till inaktivitet, men det är för tidigt att bedöma effekterna av incitamenten till aktivt arbetssökande, inbegripet rörlighet över bransch- och regiongränser. För det andra riskerar arbetskostnaderna för lågkvalificerade arbetstagare eller personer i de fattigaste regionerna att överskrida dessas produktivitetsnivåer på grund av de samordnade löneavtalen ("Flächentarifverträge"). Arbetsmarknadens parter har emellertid möjlighet att beakta regionala eller sektorsspecifika skillnader och att inkludera undantagsklausuler i kontrakten. Genom de sektorsspecifika löneavtalen är företagen juridiskt skyldiga att följa de överenskomna bestämmelserna om företaget är medlem av respektive arbetsgivarorganisation eller om regeringen har förklarat avtalet allmänt tillämpligt. Lägre löner under provanställningar för nya arbetssökande eller i mindre gynnade regioner förhindras inte bara av löneavtal utan också enligt den s.k. Günstigkeitsprinzip. De undantagsklausuler som kan förekomma tillämpas sällan, särskilt i västra Tyskland. För det tredje försvåras återintegreringen av arbetslösa också genom ineffektivt fungerande storskaliga aktiva arbetsmarknadsprogram och av att dessa åtgärder målinriktas på ett otillfredsställande sätt. Det är fortfarande för tidigt för att kunna iaktta effekterna av de insatser som nyligen gjorts för att förbättra utvärderingen av dessa program.

Att öka produktiviteten genom förbättringar av företagsmiljön och effektivisera utbildningssystemet

Samtidigt med den låga tillväxten av arbetskraften har produktivitetstillväxten och företagens investeringar avtagit under senare år, vilket kan hänga samman med att de regleringsmässiga kraven fortfarande är stora och att konkurrenshinder kvarstår. Även om betydande framsteg har gjorts inom den s.k. Hartzreformen är särskilt arbetsmarknaderna fortfarande kraftigt reglerade. Anställningsskydd och bestämmelserna om tillträde till hantverksyrken och fria yrken håller på att ses över. Dessutom är vissa delar av skattelagstiftningen mycket komplicerade även om regeringen fortsätter att förenkla lagstiftningen. Slutligen skapar rättsliga begränsningar onödiga hinder för konkurrensen inom detaljhandeln, avgifterna för tillträde till energinäten är fortfarande relativt höga och föremål för efterhandskontroll och det finns få tecken som tyder på ett öppnande av den offentliga upphandlingen.

I ett perspektiv med en minskande arbetskraft är kvalifikationsnivåerna så mycket viktigare om Tyskland skall kunna öka sin produktivitet för att kunna behålla sin levnadsstandard. PISA-OECD-studien visade på att de tyska gymnasieskolorna presterade relativt svaga resultat. Dessutom är de ibland ganska långa utbildningstiderna vid universiteten sedan länge ett problem. Reformer av utbildningssystemet är också ett viktigt inslag i kampen mot arbetslösheten, eftersom en stor del av de arbetslösa är lågutbildade.

Att snabbt minska det offentliga underskottet till en nivå under 3 % av BNP och bibehålla de offentliga finanserna på en stadig konsolideringskurs

År 2002 var underskottet i de offentliga finanserna 3,6 % av BNP, klart över fördragets kriterium i detta avseende. Ekofin-rådet beslutade redan den 21 januari 2003 att det tyska underskottet var alltför stort och rekommenderade de tyska myndigheterna att genomföra åtgärder motsvarande en procentenhet av BNP under år 2003 och att senast före utgången av år 2004 få ned underskottet till en nivå som inte längre är alltför hög. En sådan konsolidering skulle också bidra till att förbättra det allmänna företagsklimatet och därigenom öka Tysklands tillväxtpotential. Utan ytterligare strukturella reformer för att öka Tysklands låga tillväxtpotential förefaller det dock inte troligt att skuldkvoten skulle kunna sjunka stadigt och att det fastställda målet på ett saldo nära balans under år 2006 skulle kunna nås. Därför uppmanade rådet Tyskland att genomföra brådskande reformer, inte bara på arbetsmarknaden utan också av de sociala trygghets- och förmånssystemen som helhet och minska regleringstrycket på ekonomin.

Att säkerställa långsiktig hållbarhet i pensionssystem och hälso- och sjukvårdssystemet

De sociala trygghetssystemen i Tyskland finansieras huvudsakligen enligt fördelningsprincipen. Därför kommer pensionssystemet och hälso- och sjukvårdssystemet att möta svårigheter när de utsätts för problemet med en åldrande befolkning. Om de nuvarande bestämmelserna förblir oförändrade måste socialförsäkringsavgifterna, som redan är bland de högsta i EU, höjas betydligt under de kommande decennierna. Det skulle öka den belastning som orsakas av den höga arbetslösheten och pressa ned tillväxten ännu mer. Den tyska regeringen har tagit de första stegen mot ett privat fonderat pensionssystem ("Riester-Rente"), och 15 % av de anställda har hittills utnyttjat denna nya möjlighet. Ytterligare ansträngningar krävs för att säkerställa en långsiktig finansiell hållbarhet inom ramen för den pågående moderniseringen och anpassningen av pensionssystemet till ändrade förhållanden. Regeringens initiativ att se över finansieringen och vidareutvecklingen av de sociala trygghetssystemen med hjälp av en oberoende expertgrupp är därför att välkomna.

Även hälso- och sjukvårdssystemet har utsatts för ökande påfrestningar under de senaste åren, huvudsakligen på grund av en dämpad löneutveckling men även på grund av otillräcklig utgiftskontroll och avsaknad av ekonomiska incitament till sparande. För närvarande diskuteras en ändrad inriktning av hälso- och sjukvårdssystemet. Regeringen eftersträvar att säkerställa finansiell hållbarhet i fråga om systemet, bland annat genom att förstärka konkurrensinslagen samtidigt som man koncentrerar sig mer på kvaliteten i den hälso- och sjukvård som tillhandahålls.

Oron över de offentliga finansernas långsiktiga hållbarhet är så mycket mer berättigad eftersom Tysklands skuldkvot fortfarande ligger över tröskelvärdet 60 % av BNP och någon tydlig nedåtgående trend ännu inte har uppnåtts.

Landspecifika rekommendationer till Tyskland

För att klara av de uppgifter som nyss beskrivits krävs omfattande strukturreformer enligt de allmänna riktlinjerna (AR) i del I av de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken.

Tyskland bör också kraftfullt genomföra samtliga rekommendationer om sysselsättningen (E-REC), som behandlar sysselsättningsfrågor mer i detalj. För att öka tillväxtpotentialen, säkerställa långsiktig hållbarhet i de offentliga finanserna, vidta åtgärder mot verkningarna av befolkningens åldrande och minska skillnaderna mellan olika regioner är det särskilt viktigt för Tyskland att främja skapande av sysselsättning och anpassningsförmåga samt mobilisera den outnyttjade sysselsättningspotentialen. Tyskland rekommenderas särskilt att

1. fortsätta att reformera skatte- och förmånssystemen (AR 4 och E-REC 6), för att säkerställa tillräckliga incitament att börja arbeta eller komma upp i en högre inkomstklass och se till att förutsättningen för att få bidrag är att man aktivt söker arbete,

2. vidta åtgärder för att säkerställa en bättre relation mellan löner och produktivitetsskillnader som har samband med färdigheter eller regioner (AR 5), bl.a. genom att se över den s.k. Günstigkeitsprinzip, och att tillåta tillfälligt lägre löner för nytillträdande på arbetsmarknaden, och

3. fortsätta reformerna för att effektivisera de aktiva arbetsmarknadsprogrammen, bl.a. i fråga om stöd till arbetssökande, samt ytterligare reformera dem utifrån kostnadseffektivitetskriterier och bättre rikta in dem på de personer som löper de största riskerna för långtidsarbetslöshet (AR 8, 13 iv och E-REC 1).

För att skapa ökad produktivitet genom förbättringar av företagsklimatet och av utbildningssystemets effektivitet rekommenderas Tyskland (i enlighet med AR 9-14) att

4. uppmuntra företagen till investeringar och tillväxt genom att skapa bättre förutsättningar för konkurrens (AR 9) och genom att ytterligare minska den regleringsmässiga och administrativa belastningen (AR 11), bl.a. genom en lägre effektiv nivå på anställningsskyddet (AR 6); och

5. genomföra ytterligare reformer som bidrar till förbättrade utbildningsresultat och till att avhjälpa bestående brister inom vissa kvalifikationsområden (AR 13).

För att snabbt minska det offentliga underskottet till en nivå under 3 % av BNP och bibehålla de offentliga finanserna på en stadig konsolideringskurs, rekommenderas Tyskland att

6. säkerställa ett strikt budgetgenomförande och genomföra de aviserade eller kompensatoriska åtgärderna för 2003 som motsvarar 1 % av BNP och få ett slut på situationen med ett alltför stort underskott senast under år 2004 (AR 1), och

7. minska det konjunkturrensade underskottet med minst en procentenhet av BNP mellan slutet av år 2003 och år 2005.

För att säkerställa långsiktig hållbarhet i pensionssystemet och hälso- och sjukvårdssystemet rekommenderas Tyskland att

8. främja utnyttjandet av kompletterande pensionsprogram och förstärka incitamenten till sen pensionering, (AR 16), och

9. öka effektiviteten inom vårdsektorn genom att skapa ekonomiska incitament för tillhandahållare och mottagare av hälso- och sjukvård.

4. GREKLAND

År 2002 fortsatte den grekiska ekonomin att växa i snabb takt, trots de ogynnsamma förhållandena i den internationella ekonomin. Den reala BNP-tillväxten väntas hålla sig över EU-genomsnittet med god marginal och nå upp till 3,6 % 2003 (något över den potentiella tillväxttakten på cirka 3,5 %). Den ekonomiska aktiviteten har stimulerats av privata och offentliga investeringar främst på grund av förberedelserna inför olympiska spelen och via det tredje ramverket för gemenskapsstöd. För att kunna överstiga eller hålla sig kvar på sin potentiella nivå efter 2004 krävs emellertid ytterligare strukturella reformer. Dessutom kan en hög tillväxttakt och stigande kostnader skapa ytterligare pristryck. Trots stark tillväxt och fallande räntor har den offentliga skulden inte minskats i någon väsentlig utsträckning. Medan skuldkvoten minskade i långsam takt 1997-1999, ökade den faktiskt 2000-2001, på grund av en omklassificering av stora finansiella transaktioner som tidigare inte ingick i budgeten.

Läget på arbetsmarknaden håller mycket långsamt på att förbättras. Trots att ett stort antal nya arbetstillfällen har skapats är ökningen av sysselsättningen inte tillfredsställande och arbetslösheten förblev hög, även om den minskade till under 10 % av arbetskraften 2002. Den samverkande effekten av stelheter på arbets- och produktmarknaderna och den sena utvecklingen av det kunskapsbaserade samhället, som särskilt beror på den låga nivån på investeringar i humankapital och forskning, hindrar en ökning av arbetsproduktiviteten till nivåer som skulle påskynda processen med att hinna ifatt utvecklingen.

Grekland måste konsolidera den offentliga sektorns finanser ytterligare för att tillräckligt snabbt minska den höga offentliga skuldkvoten. Strukturella problem på arbets- och produktmarknaderna måste åtgärdas för att minska den höga arbetslösheten, öka produktiviteten och främja en effektivt fungerande ekonomi. Grekland står inför följande utmaningar:

- Säkerställa hållbarheten i de offentliga finanserna på lång sikt med hänsyn till en åldrande befolkning, särskilt mot bakgrund av den höga offentliga skuldkvoten.

- Öka den låga produktionsnivån, som sammanhänger med problem på arbets- och produktmarknaderna, låga investeringar i humankapital och den sena utvecklingen av det kunskapsbaserade samhället.

- Minska den höga strukturarbetslösheten och öka sysselsättningen, särskilt bland kvinnor.

Garantera de offentliga finansernas långsiktiga hållbarhet med hänsyn till den åldrande befolkningen, särskilt mot bakgrund av den höga offentliga skuldkvoten

Trots de budgetanpassningar och den förbättring av de offentliga finanserna som uppnåtts under tidigare år, minskade inte skuldkvoten i linje med BNP-tillväxten och utvecklingen av budgetunderskottet. I själva verket ökade skuldkvoten under 2000 och 2001, efter de revideringar som Eurostat krävde, och uppgick till 105,3 % av BNP 2002. De stora finansiella transaktionerna motverkade delvis det primära överskottets gynnsamma inverkan på den offentliga skulden. Det primära överskottet väntas ha ökat i en långsammare takt 2002, medan det offentliga underskottet beräknas motsvara 1,1 % av BNP jämfört med 1,2 % 2001. Den kraftiga produktionsökningen är en solid grund för att ytterligare förbättra de offentliga finanserna och vända det offentliga underskottet i ett överskott. Det är ytterst viktigt att dels begränsa de offentliga konsumtionsutgifterna för att frigöra resurser för produktiva ändamål, dels hålla den höga skuldkvoten nere. Om den höga skuldkvoten inte kontrolleras kan den äventyra de offentliga finansernas hållbarhet på lång sikt, då ett finansieringstryck väntas uppstå på grund av den åldrande befolkningen. Trots insatserna 2002 i samband med pensionsreformen tyder de fortfarande stora beräknade ökningarna av de offentliga pensionsutgifterna (från en redan hög utgångspunkt) på att ytterligare insatser krävs.

Öka den låga produktivitetsnivån, som sammanhänger med problem på arbets- och produktmarknaderna, låga investeringar i humankapital och den sena utvecklingen av ett kunskapsbaserat samhälle

Arbetsproduktiviteten har ökat kraftigt de senaste åren, men den är fortfarande näst lägst i EU. Det kan förklaras med blygsamma investeringar i FoU, den fortfarande begränsade - om än ökande - spridningen av informations- och kommunikationsteknik, befolkningens låga utbildningsnivå och den åtföljande bristen på yrkeskunnig arbetskraft. Dessutom bidrar den stora andelen inhemska småföretag och mikroföretag, som delvis beror på snedvridningar som bland annat kan skyllas på arbetsmarknadslagstiftning och beskattning, till låga investeringar i FoU och innovation.

Ett bättre företagsklimat är också en nyckel till större effektivitet på produktmarknaderna. För det första är konkurrensen fortfarande begränsad inom vissa nätindustrier. Till exempel inom el- och gassektorn är det de vertikalt integrerade etablerade företagen som fortsätter att dominera marknaderna. För det andra, och trots de åtgärder som vidtagits den senaste tiden för att förenkla lagstiftningen och beskattningssystemet, fortsätter dynamiken i näringslivet att hämmas av komplexa förfaranden och en föga effektiv offentlig förvaltning. För det tredje ligger Grekland näst sist när det gäller att genomföra inremarknadsdirektiv.

Minska den stora strukturarbetslösheten och öka sysselsättningen, särskilt bland kvinnor

Den totala sysselsättningsgraden i Grekland ligger betydligt under de mål som sattes av Europeiska rådet, särskilt för kvinnor. Arbetslösheten minskade för tredje året i rad 2002, men är fortfarande betydligt högre än EU-genomsnittet. Arbetslösheten bland kvinnor är mer än dubbelt så stor som bland män, och ungdomsarbetslösheten är fortsatt mycket stor. Stelheter på arbetsmarknaden är fortfarande ett hinder för en flexiblare arbetsmarknad. Lönebildningssystemet har ännu inte ändrats på ett sådant sätt att det skulle möjliggöra lönedifferentiering utifrån produktivitet och yrkesskicklighet. Viktiga hinder för nyanställningar är skattesystemet, som fortfarandet är invecklat trots den senaste tidens förbättringar, samt de höga socialavgifterna och den mycket stränga lagstiftningen om anställningsskydd. Dessutom har reformerna i syfte att främja flexiblare anställningsformer haft en begränsad effekt, vilket visar att många arbetsgivare redan har tillgång till flexibilitet via den informella ekonomin. Reformen av den offentliga arbetsförmedlingen, som är oumbärlig för att vidta åtgärder mot den stora långtidsarbetslösheten, låter ännu vänta på sig.

Landspecifika rekommendationer till Grekland

De utmaningar som beskrivs ovan kräver omfattande strukturreformer enligt vad som anges i de allmänna riktlinjerna (AR), som redovisas i del I i de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken.

För att säkerställa de offentliga finansernas hållbarhet på lång sikt med hänsyn till en åldrande befolkning, särskilt mot bakgrund av den höga offentliga skuldkvoten (AR 15), rekommenderas Grekland att

1. säkerställa att den offentliga skulden minskar stadigt i tillräckligt snabb takt genom att upprätthålla stora primära överskott (AR 15),

2. säkerställa en effektiv kontroll av de offentliga löpande primära utgifterna genom att vidta resoluta åtgärder mot problemet med oelastiska utgiftskomponenter (AR 14), t.ex. lönerna,

3. utnyttja de offentliga resurserna effektivare i syfte att öka arbetsproduktiviteten och främja arbetskapaciteten bland arbetslösa (AR 14) och

4. fortsätta reformera socialförsäkringssystemen, särskilt pensionssystemet (AR 16), för att undvika påfrestningar på de offentliga finanserna i framtiden på grund av problemet med befolkningens åldrande.

För att öka den låga produktivitetsnivån, som sammanhänger med problem på arbets- och produktmarknaderna, låga investeringar i humankapital och den sena utvecklingen av det kunskapsbaserade samhället, rekommenderas Grekland (i linje med 4-8 och 9-14 i AR) att

5. intensifiera bemödandena för att öka tillgången på yrkesutbildad arbetskraft, fortsätta uppmuntra företagen att delta i FoU och innovation och förbättra spridningen av informations- och kommunikationsteknik (AR 13 och SR 2),

6. främja konkurrensen särskilt inom energisektorerna (AR 9) och

7. fortsätta förbättra företagsklimatet och förenkla skattesystemet samt öka genomförandet av inremarknadsdirektiv (AR 9 och 11).

Grekland bör dessutom beslutsamt genomföra alla sysselsättningsrekommendationer (SR), som mer i detalj behandlar sysselsättningsfrågor. För att öka tillväxtpotentialen, säkerställa de offentliga finansernas hållbarhet på lång sikt och vidta åtgärder mot effekterna av en åldrande befolkning är det särskilt viktigt för Grekland att minska den stora strukturarbetslösheten och öka sysselsättningen, särskilt bland kvinnor. Grekland rekommenderas särskilt att

8. öka incitamenten att arbeta, särskilt genom att minska sådana kostnader som inte är lönekostnader och förbättra överförbarheten av pensionsrättigheter för att främja en ökad sysselsättning inom den formella sektorn, bland annat i form av deltidsarbete (AR 4 och 16 samt SR 4),

9. arbeta för en ändring av löneförhandlingssystemet för att se till att lönerna avspeglar skillnader i produktivitet (AR 5) och

10. genomföra reformpaketet för arbetsmarknaden för att förbättra balansen mellan flexibilitet och trygghet i anställningsförhållanden genom att säkerställa ett effektivt genomförande av reformer i syfte att modernisera arbetsorganisationen och genom att se över onödigt restriktiva arbetsmarknadsregler (AR 6 och SR 1).

5. SPANIEN

Spaniens ekonomi var anmärkningsvärt stark under andra hälften av 1990-talet, med avsevärt högre tillväxttal (nära 4 % i genomsnitt) än euroområdet och även högre potentiell tillväxt på medellång sikt (beräknad till cirka 3 %). I motsats till vad som varit fallet vid tidigare ekonomiska nedgångar har en positiv tillväxt jämfört med övriga länder kunnat upprätthållas även under den avmattningsperiod som inleddes 2001. Denna framgångsrika ekonomi har stärkts ytterligare genom att fler arbetstillfällen än någonsin tidigare har skapats, samtidigt som de monetära förhållandena var särskilt gynnsamma. Medaljens baksida har varit att inflationen också kontinuerligt har varit högre än genomsnittet för övriga euroområdet. Den uppmätta produktivitetstillväxten har däremot gått ned, vilket avspeglar behovet av att fortsätta de strukturella reformerna för att främja konkurrensen och flexibiliteten.

För att fortsätta sin konvergens mot ekonomierna med högre inkomst inom EU (Spaniens BNP per capita är fortfarande cirka 15 % lägre än genomsnittet för EU), behöver den spanska ekonomin konsolidera arbetsmarknadens förbättrade funktionssätt, minska skillnaderna i arbetslöshet mellan olika regioner och öka det sammanlagda deltagandet på arbetsmarknaden. Tillväxten skulle i sin tur stödjas av att produktiviteten förbättrades genom att FoU och kompetensutveckling främjades och att konkurrensen ökades inom några sektorer. Den finanspolitiska konsolidering som har konstaterats under de senaste åren skulle stärkas ytterligare om dessa mål uppnåddes. Risken för framtida obalanser i de offentliga finanserna till följd av effekterna av den åldrande befolkningen, som visserligen har varit fördröjda, men i gengäld kännbara, kan emellertid inte uteslutas. Utöver de initiativ som redan tagits är därför en omfattande reform av det allmänna pensionssystemet nödvändig, inklusive en förstärkt koppling mellan avgifter och bidrag, för att säkerställa att de offentliga finanserna är hållbara på lång sikt. De viktigaste uppgifterna för Spanien är följande:

- Att öka den låga sysselsättningsgraden, särskilt bland kvinnor, samt minska de stora regionala skillnaderna på arbetsmarknaden.

- Att öka den låga produktivitetsnivån, genom att bl.a. stärka den kunskapsbaserade ekonomin med avseende på utbildningsresultat och kompetensnivå, investeringar i IT, FoU och innovation.

- Att säkerställa de offentliga finansernas hållbarhet på lång sikt inför de framtida effekterna av den åldrande befolkningen.

Att öka den låga sysselsättningsgraden, särskilt bland kvinnor, samt minska de stora regionala skillnaderna på arbetsmarknaden

Trots avsevärda insatser och framsteg med arbetsmarknadsreformer under senare år (arbetslösheten har minskats med mer än 11 procentenheter sedan 1995), är arbetslösheten på runt 11,5 % fortfarande avsevärt högre än EU-genomsnittet, medan sysselsättningsgraden ligger betydligt lägre än EU-genomsnittet. Minskningen av arbetslösheten har varit större bland kvinnor än bland män, men den kvinnliga arbetslösheten är fortfarande mer än dubbelt så hög som den manliga. Trots att många nya arbetstillfällen har skapats är arbetslösheten dessutom mycket ojämnt fördelad mellan regionerna. Vid lönesättningen tas i praktiken liten hänsyn till betydande skillnader i produktivitet och indexklausuler i löneförhandlingarna skapar också en ineffektiv fördelning av arbetskraften. Arbetsmarknaden är fortfarande starkt uppdelad mellan arbetstagare med fast anställning och ett stort antal arbetstagare med korttidskontrakt. Andelen deltidsanställda arbetstagare är emellertid låg. Geografisk rörlighet på arbetsmarknaden har i viss mån främjats genom den senaste tidens reformer av arbetsmarknad och inkomstskatt, men den är ändå fortfarande begränsad, delvis på grund av strukturella hinder, framför allt en dåligt fungerande bostadsmarknad. Dessutom tycks de offentliga arbetsmarknadsmyndigheterna sakna tillräckliga resurser för att hantera målinriktade arbetsmarknadsåtgärder och ett bidragssystem för arbetslösa som bygger på de arbetssökandes egna insatser för att engagera sig i någon form av aktivitet.

Att öka den låga produktivitetsnivån, genom att bl.a. stärka den kunskapsbaserade ekonomin med avseende på utbildningsresultat och kompetensnivå, investeringar i IT, FoU och innovation

Produktiviteten i Spanien ligger lägre än genomsnittet i EU och den har ökat mycket långsamt sedan den sista halvan av 1990-talet. Detta beror delvis på att sysselsättningen har ökat kraftigt, en ökning som har varit koncentrerad till verksamhetsgrenar med låg produktivitet. Utbildningsnivån är i allmänhet relativt låg. Ett annat hinder för snabbare produktivitetstillväxt i Spanien är att företagen investerar så lite i FoU. Det låga antalet nya patent och otillräckliga investeringar i IT och e-handel är tecken på svag innovationsförmåga. Produktivitetstillväxten hämmas även genom otillräcklig konkurrens i vissa sektorer, särskilt inom detaljhandeln och elsektorn.

Under senare tid har lovande initiativ tagits för att öka konkurrensen inom elsektorn, men det är dock för tidigt att bedöma effekten av dessa och de fyra vertikalt integrerade dominerande företagen som tidigare varit skyddade mot konkurrens har fortfarande monopol på sina respektive regionala marknader, samtidigt som deras importkapacitet fortfarande är låg.

Att säkerställa de offentliga finansernas hållbarhet på lång sikt inför de framtida effekterna av den åldrande befolkningen

Även om de långsiktiga finanspolitiska effekterna av befolkningens åldrande visar sig senare i Spanien än i andra länder, är dessa särskilt oroande, framför allt för de allmänna pensionerna, men även för områden som kostnadsutvecklingen inom hälso- och sjukvårdssektorn. De flesta undersökningar tyder på en mycket brant uppåtgående trend i beroendegraden mellan 2020 och 2030, vilket kommer att innebära allt större påfrestningar på de offentliga finanserna. Inom ramen för en ambitiös tregrenad strategi bör därför en förstärkning av den långsiktiga hållbarheten fortsätta att vara en viktig prioritering. I detta avseende bör de åtgärder som vidtagits för att minska skuldbördan, genom att förlänga de förvärvsarbetandes yrkesverksamma tid och öka deltagandegraden på arbetsmarknaden, kompletteras med reformer av det allmänna pensionssystemet. Viktiga faktorer som antal pensionsberättigande år, pensionsålder och ersättningsgrad förblir oförändrade och det finns endast en svag koppling mellan avgifter och bidrag.

Landspecifika rekommendationer för Spanien

För att tackla de problem som beskrivits ovan krävs det omfattande strukturreformer enligt vad som anges i de allmänna riktlinjerna (AR) som redovisas i del I i de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken.

Spanien bör även satsa fullt ut på att genomföra samtliga sysselsättningsrekommendationer (SR), som behandlar sysselsättningsproblematiken mer i detalj. För att öka tillväxtpotentialen, säkra de offentliga finansernas hållbarhet på lång sikt, planera för effekterna av den åldrande befolkningen och minska regionala skillnader är det särskilt viktigt för Spanien att höja den låga sysselsättningsgraden, särskilt bland kvinnor, och minska de stora regionala skillnaderna på arbetsmarknaden. För Spanien utfärdas särskilt följande rekommendationer:

1. Att fortsätta verka för ökat deltagande på arbetsmarknaden, särskilt bland kvinnor, genom att bland annat bygga ut barnomsorgen och uppmuntra deltidsanställningar (punkt 2 i SR).

2. Att främja en reform av lönesättningen, så att den bättre återspeglar produktiviteten med beaktande av produktivitetsskillnader som grundas på olika grad av yrkeskunnande hos arbetskraften samt lokala arbetsmarknadsvillkor och ekonomiska förutsättningar på företagsnivå, samt gradvis avskaffa kollektivavtalens indexklausuler (punkt 5 i AR).

3. Att reformera lagstiftningen om anställningsskydd ytterligare i syfte att minska segmenteringen av arbetsmarknaden efter olika typer av anställningsavtal (punkt 6 i AR och punkt 1 i SR).

4. Att fortsätta att underlätta geografisk rörlighet på arbetsmarknaden genom att undanröja skattemässiga och andra hinder, vilket bland annat innebär att främja hyresmarknaden för bostäder och avskaffa stela marknadsförhållanden i fråga om tillgången på mark för byggändamål (punkt 7 i AR och punkt 3 i SR).

För att höja den låga produktivitetsnivån, genom att bl.a. stärka den kunskapsbaserade ekonomin med avseende på utbildningsresultat och kompetensnivå, investeringar i IT, FoU och innovation utfärdas följande rekommendationer för Spanien (i linje med punkterna 9-14 i AR):

5. Att verka mer intensivt för att öka arbetskraftens kompetensnivå, investeringar i FoU och innovation samt spridningen av informations- och kommunikationsteknik (punkt 13 i AR) samt

6. att fortsätta med åtgärder i syfte att ytterligare stärka effektiv konkurrens i vissa sektorer, t.ex. detaljhandelsdistributionen (punkt 9 i AR), att vidareutveckla arbetet med att minska de administrativa pålagorna på företagen och nära följa utvecklingen på elmarknaden (punkt 11 i AR).

För att säkerställa de offentliga finansernas hållbarhet på lång sikt inför de framtida effekterna av den åldrande befolkningen utfärdas följande rekommendation för Spanien:

7. Att komplettera de initiativ som nyligen tagits genom att vidta lämpliga åtgärder för att genomföra en genomgripande reform av pensionssystemet, för att stärka kopplingen mellan avgifter och bidrag och kontrollera de långsiktiga ökningarna av pensionsutgifterna i samband med de kommande demografiska förändringarna (punkt 16 i AR).

6. FRANKRIKE

Under de senaste fem åren växte den franska ekonomin snabbare än vad den gjorde för landets främsta europeiska partner. Detta resultat hänger i hög grad samman med att mycket sysselsättning har skapats under flera år och återspeglar strukturella förbättringar på arbetsmarknaden liksom en väl avvägd finanspolitik efter 1999. Enligt beräkningar som kommissionen nyligen gjort ligger den potentiella reala BNP-tillväxten fortfarande och väger på en nivå strax under 2,5 %, vilket är något över genomsnittet för länderna i EU. Den långsamma minskningen av den underliggande inflationen under de senaste sex månaderna tyder på att ekonomin har legat på en nivå under sin potential i flera kvartal.

Under de kommande åren kommer landets potentiella BNP att börja påverkas negativt av den demografiska utvecklingen. Det finns emellertid mycket utrymme för att stödja den potentiella tillväxten genom strukturreformer, både på arbetsmarknaden genom att öka deltagandet på arbetsmarknaden och minska den strukturella arbetslösheten och på produktmarknaderna genom att förbättra den effektiva konkurrensen inom den viktigaste nätindustrin. Om arbetet med finanspolitisk konsolidering tog fart skulle detta skapa utrymme för att minska det skattetryck som belastar arbete och investeringar och därigenom bidra till att öka potentiell BNP. Efter en tydlig försämring av det konjunkturrensade budgetsaldot 2002, som bidrog till ett underskott som var större än gränsvärdet på 3 % av BNP, bör en konsolidering av de offentliga finanserna utgöra en stor och brådskande prioritering för de franska myndigheterna. Inför effekterna av den åldrande befolkningen på de offentliga finanserna är det också väsentligt att fortsätta budgetkonsolideringen. De viktigaste uppgifterna för Frankrike är följande:

- Snabbt minska det offentliga underskottet till en nivå under 3 % av BNP och bibehålla de offentliga finanserna på en stadig konsolideringskurs.

- Öka deltagandet på arbetsmarknaden och minska strukturell arbetslöshet.

- Säkra de offentliga finansernas hållbarhet på lång sikt med tanke på den åldrande befolkningen.

- Säkra konkurrens i nätindustrierna och påskynda antagandet av inremarknadsåtgärder för att skapa lika marknadsvillkor.

Snabbt minska det offentliga underskottet till en nivå under 3 % av BNP och bibehålla de offentliga finanserna på en stadig konsolideringskurs

Det offentliga underskottet för Frankrike blev 3,1 % av BNP 2002. Kommissionen har därför antagit ett yttrande om att Frankrike har ett alltför stort underskott i den offentliga sektorns finanser. Den 3 juni fastställde rådet i ett beslut att Frankrike har ett alltför stort underskott i de offentliga finanserna och antog en rekommendation till Frankrike i syfte att avhjälpa situationen med ett alltför stort offentligt underskott. Rådet rekommenderar de franska myndigheterna att så snart som möjligt och senast 2004 avhjälpa situationen med ett alltför stort underskott, i enlighet med artikel 3.4 i rådets förordning (EG) nr 1467/97. Det fastställer den 3 oktober 2003 som sista dag för den franska regeringen att vidta åtgärder i detta avseende.

Efter godkännande av budgeten vidtog regeringen åtgärder i syfte att kontrollera statens utgifter under 2003 och avsatte till exempel 4 miljarder euro (0,25 % av BNP) till en reserv i den statliga budgeten, varav 1,44 miljarder euro (0,1 % av BNP) återkallades i mars. När det gäller utgifter för hälsovård har den franska regeringen redan vidtagit flera åtgärder för att uppmuntra kontroll, till exempel genom en större användning av generiska läkemedel. Dessa åtgärder kommer likväl inte att tillräckligt förbättra det konjunkturrensade budgetsaldot under året i enlighet med rådets rekommendation. Därav följer att underskottet med tanke på det aktuella konjunkturläget med dämpad tillväxt förmodligen kommer att överskrida treprocentsgränsen 2003. Frankrike kommer förmodligen inte att kunna bryta den uppåtgående trenden i fråga om landets skuldsättningsgrad i förhållande till BNP så att fördragets referensvärde på 60 % år 2003 kan uppfyllas. Inför denna utveckling och med beaktande av att belastningen på de offentliga finanserna som har sin grund i den åldrande befolkningen kommer att börja öka snabbt från och med 2005, måste budgetkonsolideringen i Frankrike ges mycket hög prioritet.

Öka deltagandet på arbetsmarknaden och minska strukturell arbetslöshet

De strukturella problemen på arbetsmarknaden utgör fortfarande en central utmaning på medellång sikt för Frankrikes ekonomi, eftersom arbetskraften, trots de framsteg som nyligen gjorts, fortfarande är underutnyttjad. Frankrike har fortfarande en relativt låg total sysselsättningsgrad (63,8 % 2002) och en mycket låg sysselsättningsgrad för äldre arbetstagare (bland de lägsta i EU). Inför utsikterna med en åldrande befolkning och efter en minskning av den lagstadgade arbetstiden, består utmaningen i att uppmuntra till ökat deltagande på arbetsmarknaden.

Deltagandet skall ökas ytterligare med hjälp av ytterligare reformer av skatte- och bidragssystemet och genom reformer av pensionssystemet och villkoren för förtidspension. Frankrike behöver även fortsätta verka för en minskning av den ihållande höga strukturella arbetslösh