RESOLUTION FRÅN EKSG:s RÅDGIVANDE KOMMITTÉ OM KLASSIFICERINGEN AV JÄRNSKROT (antagen vid det 337:e sammanträdet den 10 oktober 1997 med samtliga röster för, utom två nedlagda) (97/C 356/05)

1. BAKGRUND

Baselkonventionen om kontroll av gränsöverskridande transporter av farligt avfall har ratificerats av EU:s medlemsstater och av Europeiska kommissionen.

Konventionen gäller gränsöverskridande transporter av farligt avfall och av annat avfall. Järnskrot klassificeras i konventionen såsom icke farligt avfall.

Baselkonventionen ligger till grund för OECD:s och EU:s arbete inom detta område.

OECD offentliggjorde den 30 mars 1992 ett beslut (92/39 slutlig) om kontroll inom OECD:s område av gränsöverskridande transporter av avfall som i första hand är avsett för återvinning.

OECD delar in avfallsslagen i tre listor (en röd, en orange och en grön).

Ju farligare avfallsslagen anses vara desto rigorösare och mer tvingande är de förfaranden för anmälan och tillstånd som grundar sig på detta beslut.

Alla former av järnskrot har från första början funnits på den gröna listan (som innehåller icke farligt avfall).

Inom Europeiska unionen regleras interna (och för övrigt även externa) gränsöverskridande transporter av avfall i förordning (EEG) nr 259/93 (1), som grundar sig på OECD:s arbete.

Även om järnskrot betraktas som icke farligt, anses det alltså utgöra avfall enligt EU:s nuvarande terminologi.

2. MILJÖ- OCH SÄKERHETSASPEKTER AVSEENDE JÄRNSKROT

Det skrot som används i stålindustrin måste för att få användas behandlas så att det uppfyller en rad olika krav i fråga om kvalitet, miljöskydd och skydd av i synnerhet arbetstagarnas säkerhet.

Främst kommer säkerhetsaspekten. Om den inte respekteras innebär det att godset i fråga automatiskt inte godtas.

Följaktligen undantas följande slag av skrot:

- Skrot i form av tryckbehållare vilka kan ge upphov till explosion.

- Skrot i form av eller innehållande farligt material, lättantändligt eller explosivt material, eldvapen, förorenande ämnen eller andra ämnen som är miljö- eller hälsofarliga.

- Skrot i form av radioaktivt material (radioaktivt avfall är för övrigt uttryckligen undantaget från Baselkonventionens och dess följdbestämmelsers tillämpningsområde).

Användning av sådant material som är till fullo återvinningsbart utan tidsbegränsning och kvalitetsförluster passar utmärkt in i ett system för hållbar utveckling, eftersom

- förbrukningen av järnmalm, som är en icke förnybar råvara, minskar,

- användningen av energi minskar avsevärt.

Eftersom det insamlade skrotet har ett värde i sig innebär detta att det alltid kommer att återvinnas och att man därför kommer att undvika att det läggs på tipp eller lämnas liggande i naturen.

Dessutom är miljöskyddsaspekten i samband med återvinningsprocesserna garanterad tack vare de utsläppsbestämmelser som framgår av de berörda industrianläggningarnas tillstånd.

Följaktligen fordrar järnskrotet inga krav eller regler, bortsett från vad förbehandlingen beträffar, för att en hög miljöskyddsnivå skall vara tryggad.

De ekologiska fördelarna av att stålindustrin återvinner järnskrot är obestridliga.

3. EKONOMISKA ASPEKTER AVSEENDE JÄRNSKROT

Tillgången på järnskrot är ytterst viktig för upprätthållandet och utvecklingen av stålindustrin inom EU.

Totalt sett omfattar handeln med järnskrot inom EU:s område samt mellan EU-länder och övriga länder årligen nära 100 miljoner ton (2) varav

- mer än 20 miljoner importerade ton och nära 25 miljoner exporterade ton (inom + utom EU),

- mellan 50 och 60 miljoner ton tillvarataget och bearbetat järnskrot inom EU.

Förbrukningen av skrot inom stålindustrin i EU uppgår till ca 90 miljoner ton per år, motsvarande nästan en fjärdedel av världsförbrukningen.

För att en basindustri som stålindustrin skall kunna vara bärkraftig krävs det att förhållandena för tillgången på dess råvaror, bl.a. järnskrot, är optimala, sett såväl till kvalitet som till pris. Skrotet (och även järnmalmen) handlas med under internationell konkurrens på den världsomspännande råvarumarknaden.

Omotiverade inskränkningar i järnskrotets fria rörlighet, och den negativa klang som stämpeln "avfall" har, kan därför leda till problem i handeln, eller till problem av teknisk natur, och äventyra konkurrensställningen för de europeiska företag som använder skrot.

Bara för att järnskrot står på den gröna listan, är det inte självklart att det för den skull går fritt från särskilda bördor till följd av att dyker upp för skrotets del omotiverade regler och restriktioner. Dessutom skapar de olika myndigheternas och de olika ländernas skiljaktiga tolkningar snedvridning av konkurrensen.

Som exempel kan nämnas att den amerikanska miljöskyddsmyndigheten EPA nyligen tog bort återvunnen metallråvara från miljölagstiftningens tillämpningsområde. Detta beslut ligger helt i linje med de argument som framförs nedan. Men att två handelspartner samtidigt har lagar som skiljer sig åt kommer att försvåra läget på internationell nivå och innebära en affärsmässig nackdel för de berörda företagen i EU.

Den avfallsetikett som järnskrotet nu är behäftad med kan bara ha negativa konsekvenser för imagen och priserna, inte bara vad skrotet beträffar utan även för stål som sådant i egenskap av återvinningsbar produkt. Detta är inte berättigat.

De ekonomiska fördelarna av att stålindustrin återvinner järnskrot är obestridliga.

4. ALLMÄNNA KOMMENTARER

Inom Europeiska unionen och i övriga delar av världen utgör järnskrot en oumbärlig råvara både för (integrerad) framställning av gjutärn och för framställning av elektrostål. Detta gäller för såväl vanligt stål som specialstål (legerat, rostfritt m.m.).

Det järnskrot som används i stålindustrin för framställning av produkter som omfattas av EKSG-fördraget utgör således en oersättlig råvara.

EKSG:s rådgivande kommitté noterar att Europaparlamentet har förordat att järnskrot inte längre skall betraktas som avfall.

Kommittén konstaterar att man i USA betraktar järnskrot som en produkt och inte som ett avfall.

Detta synsätt är både logiskt och förnuftigt med tanke på miljön, de ekonomiska aspekterna och arbetarskyddet.

Elektrostålframställningens utbredning under de senaste åren har fått användningen av skrot att stiga kraftigt, eftersom man i den processen använder mer skrot än vid integrerad framställning. Detta gör denna resolution än mer betydelsefull.

5. SLUTSATS

EKSG:s rådgivande kommitté

- konstaterar att återvinning av järnskrot, och då framför allt dess separation från andra material, underlättas av skrotets specifika fysikaliska egenskaper, bl.a. dess ferromagnetism och höga densitet,

- ogillar att den nuvarande lagstiftningen utan åtskillnad klassar samtliga skrotkategorier som avfall, utan att ta hänsyn till att skrotet kan ha genomgått en behandling som har gjort det direkt användbart inom stålindustrin,

- konstaterar att olika kategorier av järnskrot, som uppfyller ett antal objektivt kontrollerbara definitioner och krav, specificeras var för sig,

- påpekar att dessa specifikationer, som rör kemiska och fysikaliska egenskaper, ju gör att de olika skrotkategorierna kan uppfylla en rad krav, främst vad gäller kvalitet, miljöskydd och skydd av arbetstagarnas säkerhet,

- ger sitt stöd åt att kommissionen fullföljer arbetet med att få fram enhetliga europeiska regler, framför allt när det gäller kontroll av radioaktivitet,

- hävdar bestämt att skrot är en värdefull basråvara och att i själva verket

- det är ofarligt för människors hälsa och miljön att utnyttja denna råvara,

- råvaran är återvinningsbar i all oändlighet, utan att väsentliga egenskaper går förlorade, och

- det med förhållandevis enkla och inte särskilt kostsamma processer går att omvandla råvaran till en produkt som liknar ursprungsråvaran,

- instämmer till fullo i Europaparlamentets rekommendation "att järnskrot inte längre räknas som avfall i gemenskapslagstiftningen" (3).

Mot bakgrund av vad som här har anförts yrkar EKSG:s rådgivande kommitté bestämt på att järnskrot skall betraktas som en produkt och avföras från OECD:s lista över avfallsslag samt undantas från tillämpningsområdet för EU:s lagstiftning beträffande avfall.

(1) EGT L 30, 6.2.1993, s. 1.

(2) För 1995.

(3) EGT C 261, 9.9.1996, s. 150.