SÄRSKILD RAPPORT nr 24/98 om riskkapitalverksamhet som finansieras med medel från Europeiska utvecklingsfonden, samt kommissionens svar (Framlagd i enlighet med artikel 188c.4 andra stycket i EG-fördraget) (98/C 389/02)

1. INLEDNING

Allmänt

1.1 Projekt eller program som finansieras under Lomé-konventionerna kan finansieras med subventioner eller riskkapital från Europeiska utvecklingsfonden (EUF) eller med lån från Europeiska Investeringsbankens (EIB) egna medel eller med två eller flera av dessa finansieringsmetoder tillsammans (1). Denna rapport handlar om användningen av riskkapitalmedel.

1.2 Riskkapital är en särskild finansieringsmetod som förekommer både i Lomé III- och Lomé VI-konventionen. Den gör det möjligt att ge ekonomiskt återbetalningspliktigt bistånd på gynnsamma villkor till prioriterade sektorer i länderna i Afrika, Västindien och Stilla havet (AVS-länderna) och utomeuropeiska länder och territorier (ULT), särskilt då mottagarnas egna lånemöjligheter inte tillåter finansiering med EIB:s egna medel (2).

1.3 Riskkapitalmedlen som utgör en del av EUF (3) administreras av EIB på gemenskapens vägnar i överensstämmelse med EIB:s stadga och budgetförordningen för EDF (4).

1.4 Beloppen som avsatts för riskkapitalverksamhet under Lomé III- och Lomé IV-konventionerna uppgår till 615 respektive 850 miljoner ecu. Av dessa totala belopp tas i tabell 1 upp beslutade belopp (5), åtaganden netto och utbetalningar (endast för AVS-länderna) per den 31 december 1997. Vad gäller disponibla medel under Lomé III- och Lomé IV-konventionerna har åtaganden gjorts för 88 %. Endast 64 % av medlen har emellertid betalats ut till lånemottagarna.

Genomförandet av revisionen

1.5. Vid genomförandet av revisionen har revisionsrätten tagit hänsyn till Europaparlamentets rekommendation (6) där kommissionen, EIB och revisionsrätten uppmanas att ofta göra regelbundna granskningar på platsen av de åtgärder som genomförs av EIB med fullmakt.

1.6 Revisionsrättens revision är den tredje granskningen av biståndsåtgärder som förvaltas av EIB med fullmakt för EUF (7) och den har genomförts på grundval av det trepartsavtal som slutits mellan EIB, kommissionen och revisionsrätten (8). De viktigaste iakttagelserna från de två tidigare revisionerna var att

a) dokumentationen i kommissionens arkiv om EIB:s förvaltning av riskkapitalmedlen är otillräcklig och att den ej används i tillräckligt stor omfattning,

b) EIB drivs mer som en affärsbank än en utvecklingsbank.

1.7 Kommissionens arkiv verkade fortfarande vara ofullständigt och det användes inte i full utsträckning, även om omfattande dokumentation ställts till kommissionens förfogande av EIB och arkiveringssystemet förbättrats under loppet av revisionsrättens granskning. Under granskningens gång begärdes ytterligare information från EIB.

1.8 Samarbetet med EIB har överlag varit gott, särskilt under revisionsbesöken på platsen. Emellertid tillhandahölls viss viktig information så sent att det hindrade revisionsrätten från att utföra en effektiv granskning.

1.9 Information om resultaten av officiella anbudsinfordringar, förutom i form av tabeller med upplysningar om anbudsförfarandet som innehåller endast mycket översiktlig information, har aldrig mottagits.

1.10 Revisionsrätten granskade 42 riskkapitalverksamheter och av dessa besöktes 33 projekt på platsen (9). De finansiella mellanhändernas och riskkapitalfinansieringens slutmottagares transaktioner omfattades också av granskningen (se bilaga I).

2. RISKKAPITAL SOM ETT INSTRUMENT FÖR FINANSIELLT BISTÅND

Olika slag av riskkapitalfinansiering

2.1 Riskkapital används för att finansiera investeringar och är tänkt att stödja genomförandet av direkt produktiva investeringar, såväl offentliga som privata, som bidrar till AVS-ländernas ekonomiska och industriella utveckling (se artikel 263 i Lomé IV-konventionen).

2.2 Riskkapital får tillhandahållas i form av lån eller andelar i eget kapital, enligt artikel 234 i Lomé IV-konventionen.

2.3 Inom lånekategorin utgör globala lån en särskild form av villkorslån och kan jämföras med "kreditlimiter" vid finansinstitut. Dessa institut kan ligga i AVS-länderna (finansinstitut eller små lokala företag som tillhandahåller riskvilligt kapital) eller i gemenskapens medlemsstater. Instituten lånar medlen vidare, med EIB:s godkännande, till den slutliga stödmottagaren (särskilt små- och medelstora företag) i form av enskilda delar av globala lån eller andelar i det egna kapitalet.

2.4 Lån med rätt att delta i utdelningen är en särskild form av riskkapitalfinansiering som införts av EIB för att få villkorliga lån eller förlagslån att ligga mer i linje med begreppet kvasikapital (10). Dessa lån ger vanligen ersättning dels i form av en fast räntedel och dels i form av en rörlig del som är en procentsats av lämnad utdelning.

2.5 När det gäller andelar i det egna kapitalet, används riskkapitalmedel för att på gemenskapens vägnar förvärva tillfälliga minoritetsandelar av det egna kapitalet i företag eller institutioner i AVS-länderna som finansierar utvecklingsprojekt eller främjar och finansierar investeringar i AVS-länderna Se bilaga II för en uppdelning per slag av riskkapitalfinansiering.

Interventionsområden och fördelning av medel

2.6 Den huvudsakliga riktlinjen för EIB:s interventioner när det gäller riskkapitalverksamhet anges i artikel 236 i Lomé IV-konventionen. Denna artikel fastslår att EIB i första hand skall finansiera produktiva projekt och program inom industri, jordbruksindustri, turism, gruvdrift, energi och transporter samt telekommunikationer sammanhängande med dessa sektorer.

2.7 Totalt 406 miljoner ecu eller 49 % av tillgängliga medel under Lomé IV (270 miljoner ecu eller 45 % under Lomé III) hade fördelats till de 46 minst utvecklade AVS-länderna i form av garanterade minimibelopp i de nationella vägledande programmen (NIP). För 14 av dem (Lomé IV), var beloppen för riskkapitalverksamheten för vilka beslut fattats 1 miljon eller mera lägre än dessa minimibelopp vid slutet av 1997.

2.8 Det finns endast ett fåtal (globala) riktlinjer för riskkapitalfinansiering av individuella projekt eller program. Artikel 233.2 i Lomé IV-konventionen (artikel 197.2 och 197.3 i Lomé III-konventionen) tar enligt följande upp de kriterier som skall uppfyllas då finansieringsmetoderna för biståndsprojekten eller programmen fastställs:

a) Graden av AVS-ländernas utvecklingnivå, geografiska läge samt ekonomiska och finansiella förhållanden.

b) Projektets eller programmets art, dess ekonomiska och finansiella återbäring såväl som dess sociala och kulturella verkan.

c) När det gäller lån, faktorer som garanterar att räntor och amorteringar betalas.

2.9 Den huvudsakliga vägledningen som EIB ger när det gäller användning av riskkapitalmedel (11) är att den anser det vara ett alternativt finansieringsinstrument till dess egna medel som skall användas då finansiering med egna medel anses vara olämpligt. EIB väljer mellan riskkapital och finansiering med egna medel på grundval av landets kreditvärdighet och den generella ekonomiska och politiska situationen i landet, förekomsten av säkerheter eller garantier i samband med finansieringen, projektfinansieringens struktur och hur mycket ekonomiskt bistånd som behövs.

2.10 De kriterier som definieras i Lomé IV-konventionen och av EIB är så vidsträckta att en bedömning av om finansieringen av ett projekt är riktig eller inte blir subjektiv. Faktum är att de granskade finansieringsförslagen (12) inte innehåller en klar och tydlig utvärdering av ovannämnda kriterier för att motivera valet att finansiera hela åtgärden eller delar av den med riskkapitalmedel En mer tydlig motivering skulle emellertid ge bättre insyn i beslutet att finansiera med riskkapital.

2.11 I detta sammanhang fann revisionsrätten några verksamheter som finansieras med riskkapitalmedel där det kan diskuteras om det risktagande som skall ingå i sådana verksamheter faktiskt förelåg och om de behövde detta slag av finansiering.

2.12 Det gällde följande verksamheter:

a) Moderniseringen av konsortier av fiskeflottor i Moçambique och i Madagaskar i vilka respektive regeringar har minoritetsandelar. Konsortieverksamheten är lönsam och drar in hårdvaluta för återbetalning av lånen så att andra finansieringskällor kunde ha använts.

b) I Dominikanska republiken har de två globala lånen som getts till en finansiell mellanhand helt använts för vidareutlåning till etablerade små- och medelstora företag som visat sig vara framgångsrika i sin verksamhet. I flera fall skulle lånet kunna ha getts till den slutlige mottagaren även utan tillgång till EIB:s globala lån.

c) I Nya Kaledonien användes riskkapitalmedel i form av globala lån och lån med rätt att förvärva kapitalandelar där andra finansieringskällor lätt kunde ha mobiliserats.

Strängare kriterier och riktlinjer för användningen av riskkapitalmedel bör utvecklas så att ett mervärde erhålls för utvecklingsändamål.

Europeiska investeringsbankens genomförande av riskkapitalverksamhet

Anbudsförfarande

2.13 I samband med anbudsförfarandena under Lomé III beslöt EIB att kontrakt skulle tilldelas efter ett konkurrensutsatt förfarande som tog hänsyn till projektets särskilda typ och utgiftsslag. EIB efterlevde emellertid inte EUF-regeln som stipulerar att anbud skall vara öppna endast för de företag som har sitt huvudkontor i AVS-länderna eller i EU:s medlemsstater.

2.14 Den dokumentation som EIB ställt till förfogande i form av tabeller över förmedlade lån hjälpte inte revisionsrätten att slå fast att anbudsförfarandet genomförts i överensstämmelse med EUF-reglerna, bl. a. dem som stipulerar att leveranser skall komma från en EU-medlemsstat eller ett AVS-land såvida inte ett undantag från reglerna kan göras. I flera fall kom emellertid leveranserna från länder som varken var AVS-länder eller någon av EU:s medlemsstater.

2.15 För Cahora Bassa-projektet, har arbetena på den norra delen (finansierad med EUF-medel förvaltade av kommissionen) och den södra delen (finansierad med EIB:s egna medel och riskkapital medel från EUF) av kraftledningen föregåtts av två olika anbud och kontrakt trots att de slutligen anförtroddes samma avtalspart. Anledningen till detta är att kommissionen och EIB inte kunde komma överens om villkoren för anbudsförfarandet eftersom EUF:s anskaffningsregler skiljer sig från EIB:s (dvs. ursprungsregler när det gäller levereranser från Sydafrika). Revisionsrätten välkomnar förändringen i EIB:s policy 1995, som innebär att EIB nu tillämpar EUF:s regler åtminstone under Lomé IV.

Lånevillkor och förpliktelser

2.16 I flera fall uppfyllde AVS-länderna eller biståndsmottagarna inte, eller endast delvis, sina förpliktelser. Framför allt lämnade de inte nödvändig information som t.ex. rapporter om fortskridande, rapporter om projektens fullgörande, granskade årsredovisningar eller de finansiella mellanhändernas rapporter om de slutliga biståndsmottagarnas resultat (13). Fastän detaljerade analyser av biståndsmottagarnas ekonomiska och finansiella resultat överlämnades till revisionsrätten under dess tjänsteuppdrag, bekräftade inte EIB att man systematiskt erhöll dessa från de finansiella mellanhänderna (14). I denna särskilda fråga är finansieringskontrakten mellan EIB och de finansiella mellanhänderna inte entydiga, eftersom respektive artikel ger utrymme för olika tolkningar vad gäller de finansiella mellanhändernas skyldigheter.

2.17 I övriga fall framkom följande:

a) Låntagaren (AVS-land) tillhandahöll inte utländsk valuta till den slutlige biståndsmottagaren (ca 2 miljoner ecu) i utbyte mot motsvarande belopp i lokal valuta trots flera påminnelser från EIB vid dess besök på platsen.

b) 6 miljoner ecu i riskkapital skulle användas för att modernisera en fiskeflotta. Fastän projektet som sådant framgångsrikt håller på att genomföras finns det frågetecken när det gäller skyddet av AVS-landets tillgång på fisk. Även om uppgifterna om totalt tillåten fångst som låntagaren lämnat in är ofullständiga, framgår det att taket för maximalt tillåten fångst har fastställts ovanför den nivå som förekommer i projektets finansieringsförslag. Samtidigt har det totala antalet utfärdade fiskelicenser också ökat.

c) 3,2 miljoner ecu i riskkapital avsattes för modernisering av fiskebåtar och utrustning för beredning av räkor. Madagaskars regering fortsatte att utfärda fler fiskelicenser trots att den gjort utfästelser om motsatsen och trots påminnelser från EIB. Den minskning som konstaterats i mängden fisk som fångas per timme kan tyda på ett redan alltför stort uttag av fisk.

2.18 EIB:s reaktioner i sådana situationer har varit inkonsekvent. I flera fall har påminnelser sänts ut till låntagaren, i andra fall tycks EIB ha accepterat situationen.

3. RÄNTESATSER OCH UTNYTTJANDET AV RÄNTEMARGINALER VID FÖRMEDLADE LÅN/VERKSAMHETER

Allmänt

3.1 Den enda direkta referensen till räntesatser som gäller riskkapitalverksamhet görs i artikel 234.1 c i Lomé IV-konventionen. Där fastslås att när det gäller lån skall räntesatsen alltid vara lägre än 3 %. I Lomé III-konventionen (15) fastställs att räntesatsen skall bestämmas utifrån varje projekts egenheter men inte överstiga 8 %.

3.2 När medel förmedlas till biståndsmottagaren via ett finansinstitut i AVS-landet eller dess regering, åtnjuter mellanhanden i första ledet en räntesats som ligger under 3 %. Den slutlige biståndsmottagaren betalar högre räntesatser såvida inte lånen beviljas dem direkt av banken eller om mellanhanden förmedlar lånet på samma villkor.

3.3 Marginalen mellan de två räntesatserna skall täcka mellanhandens administrativa kostnader, växelkursrisker och finansiella risker och kostnaden för tekniskt bistånd som ges till den slutlige mottagaren. Eventuellt överskjutande belopp skall användas för utvecklingsändamål (16).

Räntesatsernas nivå

3.4 För de granskade programmen konstaterades att då lån hade förmedlats genom regeringarna i AVS-länderna låg räntesatserna i allmänhet under marknadsräntorna.

3.5 För lån som förmedlats av finansinstitut till små och medelstora företag fastställs vanligtvis räntesatserna på marknadsnivå av flera skäl: för att undvika konkurrenssnedvridning, för att minska risken för oegentligheter vid val av biståndsmottagare (risk för korruption) och för att göra låntagaren oberoende av bistånd på längre sikt. För den slutlige biståndsmottagaren är den enda fördelen med denna riskkapitalfinansiering att den ger lättare tillgång till finansiering på medellång eller lång sikt.

3.6 Lån från EIB:s egna medel åtnjuter en räntesubvention från EUF. Detta skulle kunna leda till en situation där räntesatsen netto på EIB:s lån från egna medel som skall betalas av den slutlige biståndsmottagaren är lägre än räntesatsen för riskkapitallån. För en investering i ett hotellkomplex i Guinea var till exempel räntesatsen på ett lån från EIB:s egna medel 3 % medan räntesatsen för ett riskkapitallån som förmedlats av en finansiell mellanhand låg på 8 %.

3.7 Ur ett utvecklingspolitiskt perspektiv går EIB:s policy att fastställa räntesatserna för små och medelstora företag på marknadsnivå och bevilja förmånligare räntesatser åt större företag i den privata och offentliga sektorn, emot andan i Lomékonventionen och kan leda till en obalanserad situation vid fördelningen av fördelarna med riskkapitalfinansiering till mottagarna.

3.8 Följande exempel åskådliggör den ovan beskrivna situationen:

a) Ett företag som producerar och distribuerar elektricitet i Dominikanska republiken har erhållit ett lån med en räntesats på 6 % i ett förmedlat låneavtal med Dominikanska republikens regering och där växelkursrisken skall bäras av biståndsmottagaren. I samma land måste de små och medelstora företagen betala räntesatser på mellan 22 % och 32 % för lån som förmedlats till dem av den finansiella mellanhanden. Växelkursrisken bärs dock av den sistnämnda.

b) I Moçambique lånade ett lokalt dotterföretag till ett europeiskt företag inom fiskerinäringen till en räntesats på 4 % från regeringen genom ett förmedlat låneavtal. Den valutarisk företaget måste bära var begränsad eftersom verksamheten genererade hårdvaluta. Nyetablerade små och medelstora företag betalade räntesatser på mellan 40 % och 46 % i förmedlade lånteavtal med de finansiella mellanhänderna eftersom dessa var tvungna att täcka växelkursrisken och inflationsrisken.

3.9 I ett flertal lånekontrakt (som ingåtts enligt bestämmelserna i Lomé IV-konventionen) överstiger EIB:s totala ersättning räntan (ersättningen) på lånen 3 %, särskilt när det gäller lån med rätt att delta i utdelningen (se punkt 2.4) (17). Sådana överskjutande inkomster regleras inte i Lomé IV-konventionen.

Ersättning för finansiella tilldelningar från globala lån

3.10 I flera fall kunde inte revisionsrätten kontrollera att de räntesatser som tillämpades av de finansiella mellanhänderna överensstämde med villkoren i lånekontraktet mellan mellanhanden och EIB, antingen för att det inte fanns några "referens"-räntesatser (t. ex. i Haiti) eller för att definitionen av de räntesatser som de finansiella mellanhänderna tillämpade omöjliggjorde en jämförelse med "referens"-räntesatserna. Följande fall visar vilka problem som uppstod beträffande ersättningen:

a) I Dominikanska republiken var räntesatserna för vissa förlagslån där räntesatserna varierade mellan 20 % och 26 % i januari 1997, högre än den "förmånsräntesats" som publicerades av centralbanken på cirka 20 % och som tillämpades sedan oktober 1996. Denna räntesats utgör en referensränta för de finansiella mellanhänderna vid fastställandet av räntesatsen för dess lån. Enligt EIB hade de räntesatser som de finansiella mellanhänderna använt legat i linje med "förmånsräntorna" fram till oktober 1996. Avvikelsen utreds nu av EIB.

b) Beträffande ett annat globalt lån till en finansiell mellanhand i Madagaskar, fastställde finansieringskontraktet, som godkänts av EIB, att dellånen skulle bära en total faktisk räntesats inklusive kostnader, arvoden och andra ersättningar som återspeglade räntesatserna i det landet för verksamheter av samma slag, varaktighet och belopp och som godkänts av banken. I det här fallet är det knappast möjligt att fastställa om räntesatserna fastställts i enlighet med EIB:s riktlinjer.

3.11 I sådana fall borde EIB ha säkerställt att de "referens"-räntesatser som nämns i finansieringskontraktet faktiskt finns i de berörda länderna och en verklig kontroll av de räntesatser som tillämpas av de finansiella mellanhänderna borde ha gjorts.

Metoder som används för att täcka växelkursrisken

3.12 Då det ursprungliga lånet förmedlas i en annan valuta fördelar finansieringskontrakten växelkursriskerna mellan den slutlige biståndsmottagaren och den ursprunglige låntagaren.

3.13 Under Lomé III belastade risken enbart låntagaren som var tvungen att betala tillbaka lånet i ecu eller i en annan europeisk valuta. Vid ett lån som förmedlas överförs risken (delvis) till mottagaren av förlagslånet genom en högre räntesats.

3.14 I Lomé IV-konventionen (artikel 234.2) ändras detta och det fastställs att

a) som en generell regel skall risken bäras av gemenskapen när det gäller riskkapitalfinansiering för att förstärka företagets egna kapital,

b) risken skall delas mellan gemenskapen och övriga parter när det gäller riskkapitalfinansiering av investeringar som görs av företag och små och medelstora företag i den privata sektorn.

3.15 I artikel 234.2 b slås också fast att i allmänhet skall växelkursrisken delas lika. Denna artikel måste förtydligas när det gäller hur den skall tillämpas, när, hur och av vem beräkningarna av detta skall göras samt vad resultatet skall användas till.

3.16 I konventionen sägs inte heller något om vad som skall gälla för växelkursrisken vid lån som förmedlas till företag utanför den privata sektorn eller till företag som inte hör till kategorin små och medelstora företag.

3.17 Växelkursriskerna är en av de viktigaste faktorerna när det gäller fastställandet av räntesatsen vid förmedling av lån. EIB tillämpar olika lösningar på detta problem av skäl som inte är uppbenbara för revisionsrätten.

a) I det första av två liknande projekt nämns ingenting om någon fördelning av växelkursrisken mellan mottagaren och gemenskapen, medan gemenskapen för det andra projektet tar på sig högst 25 % av växelkursrisken.

b) I ett annat fall stipulerar finansieringskontraktet med lånemottagaren att växelkursrisken helt skall bäras av mottagaren, vilket strider mot respektive bestämmelser i Lomé IV-konventionen.

c) I Moçambique, Madagaskar och Nya Kaledonien, hade de finansiella mellanhänderna vid tidpunkten för revisionsrättens besök inte gjort avsättningar till de s.k. växelkursriskreserverna som finansieringskontrakten kräver. Dessutom anger finansieringskontrakten inte till vilket ändamål eventuella saldon från växelkursriskreserverna skall användas efter att lånet har betalats tillbaka.

Användning av räntemarginalen för administrativa kostnader och för utvecklingsändamål

3.18 Administrativa bestämmelser för att avgöra hur stor andel av räntemarginalen (inklusive eventuell avkastning från andelar) som skall användas för administrativa kostnader och för utvecklingsändamål saknades (trots bestämmelserna i Lomé IV-konventionen), var ofullständiga eller oprecisa i ett flertal fall. EIB borde vidta åtgärder för att säkerställa att bestämmelserna i Lomé IV-konventionen (18) om hur räntemarginalerna skall användas efterlevs, dvs. att mellanhändernas nettovinst i sin helhet skall användas för konkreta utvecklingsändamål.

4. PROJEKT SOM FINANSIERAS MED RISKKAPITAL

Omfattning

4.1 Även om investeringarna som ingår i riskkapitalverksamheten har förberetts, genomförts och övervakats på ett riktigt sätt av EIB, kan följande iakttagelser göras i samband med projektens överlevnad på lång sikt, tilldelningsförfaranden, utbetalningsperiod och utbetalningstakt för globala lån samt förseningar i genomförandet.

Faktorer som påverkar "projektets överlevnad på lång sikt"

4.2 I följande fall hotas "projektets överlevnad på lång sikt", även om förberedelserna och genomförandet av investeringarna har varit korrekta. Även när EIB och kommissionen formellt har små möjligheter att ingripa efter det att investeringarna har genomförts, borde de hitta sätt att säkerställa effektiv överblick på nationell nivå över projekt för att undvika att följande problem uppstår:

a) Riskkapital på 13 miljoner ecu avsattes till en investeringsplan på 42 miljoner ecu för att vid en aluminiumproducerande fabrik återställa produktionskapaciteten och förbättra den industriella utrustningens produktivitet och tillförlitlighet. Övriga investeringar i fabriken och dess utrustning som behövs för att garantera verksamhetens överlevnad har ställts in eller skjutits upp av företaget, som i stället använt de medel som på så sätt har frigjorts till att balansera förluster som aktieägarna ursprungligen tagit på sig enligt en avsiktsförklaring som upprättats av de två största aktieägarna.

b) Riskkapital på 20 miljoner ecu avsattes till ett projekt på 152 miljoner ecu (vilket senare reducerades till ett projekt på 120 miljoner ecu) för återuppbyggnad av en kraftledning som sammanband den hydroelektriska stationen i Moçambique med elektricitetsnätet i Sydafrika (RSA). Eftersom avgifterna för elleveranser till RSA (de förhandlades fram 1975 och fastställdes i ett kontrakt som inte kan ändras) ligger betydligt under nu gällande avgifter kommer det att bli mycket svårt att uppnå full täckning av de kostnader som läggs ovanpå hittills gjorda förluster.

c) Riskkapital på 6 miljoner ecu avsattes för att konstruera två anläggningar (på 3 miljoner ecu vardera) för beredning av cashewnötter. Det första projektet beslutades 1992 och påbörjade sin verksamhet under säsongen 1995/1996. Det andra projektet som beslutades 1995, har ställts in av initiativtagare på grund av den oklara och riskfyllda situationen på cashewnötsmarknaden. De två projekten drabbas av regeringens oklara och växlande politik beträffande cashewnötssektorn.

d) Riskkapital på 14 miljoner ecu avsattes för finansieringen av ett jordbruks-industriellt projekt som innebar att nya områden och anläggningar anlades för att bearbeta gummi och palmolja. Råvaran skulle hämtas både från familjeplantager och industriella plantager (Soguipah). Otillräcklig uppmärksamhet ägnades emellertid åt sådana faktorer som tillgång till marknaderna, marknadsföring av produkten och i vilken grad palmoljan överensstämmer med lokalbefolkningens smak. Verksamheten bereder anställning åt 1 686 personer och ger arbete och inkomstkällor till lokalbefolkningen i området, men kontinuiteten är osäker på grund av ackumulerade förluster från perioden 1992 1995 som uppgår till över 50 % av aktiekapitalet, begränsad tillgång till marknaderna och bolagets starka beroende av bidrag och lån.

e) I Madagaskar och Dominikanska republiken har antalet skapade nya arbetstillfällen vid fem av de elva små och medelstora företag som revisionsrätten besökte och som erhållit riskkapitalmedel från EUF på 783 000 ecu, varit lägre än det antal som beräknats och angetts i lånetilldelningsrapporterna. När det gäller ett av dessa företag hade innehavaren av aktiemajoriteten inte fullgjort sitt åtagande att investera i det nystartade företaget, som tillhörde kategorin små och medelstora företag. Detta tycks ha haft en negativ inverkan på företagets kommersiella verksamhet under 1994 och 1995.

Tilldelningsförfaranden för globala lån

4.3 Globala lån som skall förmedlas till små och medelstora företag används både för att starta nya verksamheter och för att utvidga redan befintliga verksamheter. För de granskade fallen hade den allra största delen av finansiering från globala lån använts av de finansiella mellanhänderna för att finansiera utvidgningen av redan befintliga kunders verksamhet (19). Vissa av dem skulle förmodligen ha beviljats lån från mellanhandens egna medel. Detaljer om lånetilldelningen finns i tabell 2.

4.4 I Nya Kaledonien har globala lån använts också för återfinansiering av verksamheter som redan erhållit lån från de finansiella mellanhändernas "egna medel" eller för verksamheter som tidigare finansierats av de små och medelstora företagens egna tillgångar. Mervärdet vad gäller utvecklingsbiståndet är inte självklart i sådana fall.

Utbetalningsperiod och utbetalningstakt

4.5 Utbetalningsperioden för globala lån fastställs i finansieringskontraktet mellan EIB och den finansiella mellanhanden och täcker normalt en treårsperiod med möjlighet till förlängning enligt EIB:s beslut. För detaljer om utbetalningsperioder, se tabell 3.

4.6 Den långsamma utbetalningstakten i Moçambique berodde delvis på att det fanns konkurrerande lån med mindre restriktiva villkor, men också på den höga inflationstakten och motsvarande höga räntesatser för förmedlade lån (40 46 %). I Madagaskar har den allmänna ekonomiska situationen (devalvering av den madagaskiska francen 1994) utgjort ett hinder för bildandet av de små och medelstora företagen och deras expansion.

4.7 I Madagaskar och Moçambique ställde de finansiella mellanhänderna inte omedelbart intäkterna från EIB:s lån till mottagarnas förfogande. I ett fall innehöll den finansiella mellanhanden 100 000 ecu av medlen som tilldelats den slutlige stödmottagaren från EIB utan att någon förklaring finns tillgänglig.

Förseningar av projektens och åtgärdernas genomförande

4.8 I sin årsrapport för budgetåret 1996, volym II om revisionsförklaringen (20), tog revisionsrätten upp de riskkapitalverksamheter för vilka inga utbetalningar gjorts under minst 18 månader.

4.9 Revisionsrätten har upptäckt flera projekt vars genomförande har försenats i hög grad av olika anledningar. Detta har lett till en situation där åtaganden gjorts vad gäller riskkapitalmedel utan att medlen faktiskt använts.

a) I december 1994 slöts ett finansieringskontrakt för återuppbyggnaden av en råoljeledning. Det preliminära utbetalningsschemat innehöll utbetalningar på 9 miljoner ecu under perioden 1995 1997. Vid slutet av 1997 hade endast 0,4 miljoner ecu betalats ut men den av EIB sammanställda årsrapporten om åtgärderns genomförande per december 1995 innehöll inga särskilda anmärkningar beträffande förseningen.

b) Av ett lån på 14 miljoner ecu till regeringen i Etiopien för ett regionalt telekommunikationsprojekt hade endast 0,6 miljoner ecu utbetalats vid slutet av 1997, fastän projektet bedömdes vara färdigställt i december 1996. Utbetalningen av den resterande delen av lånet hade blockerats på grund av allvarliga problem med anbudsförfarandet för byte av telefonlinjerna. Problemet har uppmärksammats av EIB (21) men ännu inte lösts.

c) EIB beviljade i december 1994 ett villkorligt lån på 15 miljoner ecu till Dominikanska republikens regering för studier, utformning, genomförande, kommersiella beställningar och drift av investeringar. Detta ingick som en del i ett större projekt med en beräknad kostnad på 47 miljoner ecu för ett kraftöverföringsnätverk i huvudstaden och i landets södra och östra delar. Projektet som skulle beställts i slutet av 1996 hade ännu inte påbörjats i slutet av 1997.

4.10 Kommissionen borde därför tillsammans med EIB formulera en politik för inställande av riskkapitalverksamheternas "vilande" saldon.

Europeiska gemenskapens finansiella mellanhänders (ECFI) förvaltning av globala lån

4.11 Ett totalt belopp på 15 miljoner ecu har ställts till ECFI:s förfogande i form av villkorslån (se även punkt 2.3). Användningsgraden av denna möjlighet på 15 miljoner ecu har varit ganska låg: i augusti 1997, fyra och ett halvt år efter det att finansieringskontrakten undertecknats och nitton månader efter det att den ursprungliga fördelningsperioden löpt ut, hade 100 % av det globala lånebeloppet fördelats, men endast 42 % hade betalats ut. I sju av de tolv EU-medlemsstaterna (B, D, EL, IRL, I, L, P) hade kreditmöjligheten inte använts alls.

4.12 Enligt de ECFI som revisionsrätten besökt är anledningarna till den låga utnyttjandegraden den tid det tagit för kreditmöjligheten att bli känd, de begränsningar av beloppen som fastställts för de enskilda fördelningarna samt bristen på lämpliga projekt. Utbetalningen fördröjs ytterligare av att tidsödande juridiska och administrativa ramar satts upp, inom vilka investeringarna måste hållas.

4.13. Samtidigt som det är viktigt att riskkapitalmedlen är tillgängliga för en stor krets och på olika nivåer, noterades följande andelar där effektiviteten och insynen i finansieringsuppläggen kan ifrågasättas:

a) När det gäller investeringar i riskvilliga kapitalfonder tycks det finnas fyra nivåer som medlen måste passera innan de når den slutliga biståndsmottagaren (små och medelstora företag). Detta verkar medföra kostnader (ersättningar och avgifter) och ta tid.

b) För en investering i Guinea användes två olika slag av finansiering med riskkapital via två olika mellanhänder i kombination med direkt finansiering från EIB:s egna medel på en mångfald olika villkor.

5. KOMMISSIONENS ROLL

5.1 Som tidigare nämnts (se punkt 1.3) administrerar EIB riskkapital från fondens medel på gemenskapens vägnar och utför också de finansiella transaktionerna i samband med riskkapital.

5.2 På grundval av artikel 11 i det inbördes avtalet skall kommissionen ansvara för att genomföra biståndspolitiken som fastställs av rådet och riktlinjerna för finansiellt utvecklingssamarbete som definieras av AVS EEG:s ministerråd i enlighet med artikel 325 i konventionen. För detta ändamål och för att säkerställa viss samordning mellan kommissionen och EIB nämns i det inbördes avtalet ett informationsutbyte mellan EIB och kommissionen (22) (se punkt 1.7).

5.3 För att fullfölja den uppgift som fastställs i artikel 11 vore det därför av yttersta vikt för kommissionen att kritiskt följa den av EIB genomförda utvärderingsprocessen. När det gäller verksamheten som granskats under loppet av revisionen har revisionsrätten emellertid funnit endast mycket litet skriftligt bevis på aktivt deltagande, såväl i kommissionens arkiv som i protokollen från kommittén till vilken artikel 28 hänvisar. Kvaliteten och omfattningen av reaktionerna på EIB:s förslag från kommissionens centrala avdelningar liksom informationsutbytet med delegationerna beror främst på de olika kommissionstjänstemännens egna initiativ.

5.4 Formuleringen av riktlinjer för de förfaranden som skall följas och de huvudsakliga aspekter som skall tas i beaktande vid svar på EIB:s förslag skulle öka insynen i dessa svar och öka deras värde.

5.5 I artikel 33.6 i det inbördes avtalet fastställs att kommissionen regelbundet och i överenskommelse med EIB skall ta fram en lista över den information den erhållit från den sistnämnda i avsikt att bedöma hur EIB utför sitt uppdrag. I artikeln uppmuntras ett nära samarbete mellan kommissionen och EIB.

5.6 Flera rapporter som begärs i det inbördes avtalet kunde i princip vara till hjälp vid bedömningar, som t.ex. följande rapporter:

a) Rapport om utvärdering av projekten som regelbundet skall överlämnas av kommissionen och EIB till rådet, särskilt i jämförelse med fastställda utvecklingmål (23). Några sådana rapporter har emellertid inte lagts fram.

b) Årlig rapport om genomförandet av transaktioner som finansieras med de medel som förvaltas av EIB (24). Dessa rapporter baseras emellertid i huvudsak på åtaganden för medel som följer fattade finansieringsbeslut samt på ekonomisk information som läggs fram då verksamheten skall bedömas på förhand.

5.7 EIB har inte för någon av de transaktioner som revisionsrätten granskat gjort någon utvärdering i efterhand av de projekt som finansierats med riskkapitalmedel. Ingen information om utvärdering lämnas alltså.

5.8 Kommissionen har inte heller gjort några revisionsbesök eller utvärderingsbesök eller aktiviteter i samband med riskkapitalverksamheter. På grundval av ovanstående är det därför inte klart hur och i vilken grad kommissionen har fullgjort sina skyldigheter enligt artiklarna i det inbördes avtalet.

6. SLUTSATS

6.1 Det sätt på vilket riskkapitalverksamheterna har förberetts, genomförts och övervakats av EIB har inte lett till några iakttagelser. Insynen i verksamheterna och deras effektivitet kan dock fortfarande förbättras.

6.2 Viktig information lämnades ut av EIB på ett mycket sent stadium, vilket hindrade revisionsrätten från att utföra en effektiv granskning (se punkterna 1.8 1.9).

6.3 Kriterierna som skall vara vägledande vid fördelningen av riskkapitalresurserna är av mycket allmänt slag. EIB är således mer eller mindre fri att vid långivning välja mellan riskkapitalmedel eller sina egna medel. Motiveringen till beslutet att använda riskkapital framgår inte tydligt av underlaget till projektbedömningen (se punkterna 2.10 2.12) (25).

6.4 Användningen av olika slag av finansiering (direkta lån, lån via AVS-länder, globala lån) har lett till att de slutliga biståndsmottagarna inte behandlats likvärdigt. Vissa biståndsmottagare åtnjuter den maximala räntesatsen på 3 % som fastställs i Lomékonventionen, medan andra får betala marknadsränta. Även om de inte är den enda avgörande faktorn spelar effekterna av växelkursförändringarna viktig roll när räntesatserna fastställs ovanför nivån på 3 %. Dessa effekter och därmed motiveringen för högre räntesatser kan bara beräknas när lånen helt har återbetalats. När det gäller lån med rätt att delta i utdelningen kan EIB:s totala ersättning mycket väl överstiga gränsen på 3 %, eftersom den åtminstone delvis beror på de biståndsmottagande företagens resultat (se punkterna 3.4 3.9).

6.5 Principen om en genomsnittligt lika stor fördelning av växelkursrisken som infördes genom Lomé IV-konventionen gäller bara investeringar i den privata sektorn eller i små och medelstora företag och behöver klarläggas ytterligare. Olika beräkningar användes av EIB för att följa denna princip och det medförde ibland ganska tungrodda administrativa arrangemang (se punkterna 3.12 3.17).

6.6 Bestämmelserna för hur räntemarginalen skall användas av de finansiella mellanhänderna är ofta oklara. EIB bör se till att villkoren i finansieringskontrakten i detalj fastställer hur räntemarginalen skall användas och att den används på ett sätt som överensstämmer med bestämmelserna i Lomé IV-konventionen (se punkt 3.18).

6.7 Stöd till den privata sektorn i form av globala lån har främst getts till redan befintliga små och medelstora företag i stället för till små och medelstora företag under utveckling. De redan befintliga små och medelstora företagen åtnjuter dessutom ofta finansiering från de finansiella mellanhändernas övriga medel (se punkterna 4.3 4.4) (26).

6.8 I flera fall hämmades effektiviteten i riskkapitaltransaktionerna för utvecklingändamål av det faktum att utbetalningen av medel försenades eller på grund av att den finansierade verksamhetens framgång på lång sikt hotades (se punkterna 4.2, 4.8 4.10).

6.9 Det behövs ett system för utvärderingar i efterhand för att tillhandahålla information om hur framgångsrik den riskkapitalfinansierade verksamheten är och dess verkliga bidrag till den ekonomiska och sociala utvecklingen i AVS-länderna. Ett sådant utvärderingssysstem bör utvecklas i samarbete mellan EIB och kommissionen (se punkt 5.6).

6.10 Kommissionen borde också ha spelat en mer aktiv roll på de förberedande stadierna och när det gäller utvärderingen av de totala effekter riskkapitalverksamheten har på utvecklingen i AVS-länderna. Riktlinjer bör utvecklas som fastställer de berörda avdelningarnas ansvar och de förfaranden som dessa skall följa (se punkt 5.8).

6.11 Ovanstående rekommendationer görs i syfte att förbättra de befintliga systemen för administrering av riskkapitalverksamheten. Alternativa system borde emellertid övervägas. Kommissionens roll i förvaltningen av riskkapitalverksamheten tycks nämligen i praktiken inskränkas till ett informationsutbyte med EIB. Kommissionens deltagande i ett flertal arbetsuppgifter (bedömning, redovisning, övervakning och utvärdering), vilka inte tydligt definierats, efterlevs inte av kommissionen. Revisionsrätten föreslår därför att man överväger möjligheten att anförtro hela ansvaret för riskkapitalverksamheten till EIB, utan inblandning av Europeiska utvecklingsfonden. I detta sammanhang kan noteras att återbetalningar av riskkapitalmedel och räntebetalningar ändå inte krediteras EUF.

Denna rapport har antagits av revisionsrätten i Luxemburg vid dess sammanträde den 14 och 15 oktober 1998.

För revisionsrätten

Bernhard FRIEDMANN

Ordförande

>Plats för tabell>

>Plats för tabell>

>Plats för tabell>

(1) Artikel 233 i Lomé IV-konventionen (EGT L 229, 17.8.1991).

(2) När termen AVS-länder används avses AVS-länder och ULT-länder och om referens till det rättsliga ramverket för riskkapitalverksamheter behöver göras sker detta i relation endast till Lomè IV. Relevanta bestämmelser i samband med Lomé III nämns endast i de fall de skiljer sig från bestämmelserna i Lomé IV.

(3) Se artikel 10.2 i det inbördes avtalet om finansiering och administration av gemenskapsbistånd under Lomé IV-konventionen (EGT L 229, 17.8.1991).

(4) Se artikel 15.1 i det inbördes avtalet.

(5) Inklusive belopp för vilka beslut fattats men där det första åtagandet har dragits tillbaka.

(6) Se resolutionen med iakttagelser som utgör en del av beslutet att bevilja kommissionen ansvarsfrihet för dess förvaltning av den femte, sjätte och sjunde EUF under budgetåret 1993 PE 189.073/58.

(7) Se Särskild rapport 1984, maj 1984 och årsrapporten för 1991, punkterna 17.42 17.61 (EGT C 330, 15.12.1992).

(8) Revisionsrätten offentliggjorde också nyligen i sin särskilda rapport 1/98 iakttagelser avseende riskkapitalverksamheter med budgetmedel som förvaltas av EIB för bilateralt finansiellt och tekniskt samarbete med medelhavsländerna (EGT C 98, 31.3.1998).

(9) Dominikanska republiken, Haiti, Madagaskar, Mauretanien, Moçambique och Nya Kaledonien.

(10) Lån som liknar eget kapital.

(11) Källa: EIB:s svar på ett allmänt frågeformulär från revisionsrätten, 5 augusti 1996, PA/ACP-111/JRL.

(12) Finansieringsförslag för den verksamhet som diskuterades i den kommitté som nämns i artikel 28 i det inbördes avtalet för Lomé IV-konventionen (EGT L 229, 17.8.1991) eller i artikel 22 i det inbördes avtalet för Lomé III-konventionen (EGT L 86, 31.3.1986).

(13) Se även punkt 1.31 i Särskild rapport 1/98.

(14) Se även Särskild rapport 1/98 när det gäller bilateralt finansiellt och tekniskt samarbete med medelhavsländerna, punkt 1.31.

(15) Artiklarna 196.3 b och 199.4.

(16) Se artikel 233.4 b i Lomé IV-konventionen.

(17) Se även årsrapporten för budgetåret 1996, volym II revisionsförklaringen, punkt 22.24 a (EGT C 348, 18.11.1997).

(18) Se artikel 233.4 b i Lomé IV-konventionen.

(19) Se även Särskild rapport 1/98, punkt 1.30.

(20) EGT C, 18.11.1997, punkt 22.12.

(21) Se EIB:s regelbundna lägesrapport från den 22.10.1996.

(22) Se t. ex. artiklarna 12.1 och 12.2, 17.4 och 30.4 i det inbördes avtalet.

(23) Se artikel 30.6 i det inbördes avtalet.

(24) Se artikel 33.5 i det inbördes avtalet.

(25) Se även punkterna 1.22 och 1.24 i Särskild rapport 1/98.

(26) Se även punkterna 1.25 1.30 i Särskild rapport 1/98.

BILAGA I

>Plats för tabell>

BILAGA II

>Plats för tabell>

KOMMISSIONENS SVAR

1. INLEDNING

Genomförandet av revisionen

1.7 Kommissionen har omorganiserat arkiven med dokumentation från EIB. Sedan 1993 arkiverar kommissionen alla handlingar som berör de viktigaste leden i en riskkapitaltransaktion: finansieringsförslag, yttranden från den kommitté som inrättas genom artikel 28 i det inbördes avtalet (nedan kallad "artikel 28-kommittén"), beslut om finansiering samt verkställande av betalningar och återbetalningar. Sedan 1997 är dessa dokument lätt tillgängliga och används regelbundet.

1.8 EIB och dess revisionskommitté har alltid bemödat sig om att ge revisionsrätten all tänkbar hjälp genom att förse den med de kompletterande upplysningar den begärt, hjälpa till med att förbereda revisionsbesök samt att ta fram användbara exempel som kan inkluderas i kontrollen. EIB har också hållit förberedande informationsmöten inför besöken, där man redogjort för hur riskkapitalet använts inom ramen för bankens uppdrag, samt projektspecifika möten med de tjänstemän eller avdelningschefer som ansvarat för de olika projekt som är föremål för revisionsbesöket. Under de gemensamt arrangerade besöken har revisionsrättens tjänstemän biståtts av EIB-personal med god kännedom om projekten, som också skickat information och dokumentation efter kontrollbesöken för att svara på återstående frågor.

EIB har alltid handlat i enlighet med trepartsavtalet ett avtal som för övrigt håller på att omförhandlas på revisionsrättens begäran.

1.9 EIB lät revisionsrätten ta del av standardtabeller för anbudsinfordran i alla de fall då officiella anbudsinfordringar skedde. EIB står till revisionsrättens förfogande för ytterligare upplysningar.

2. RISKKAPITAL SOM ETT INSTRUMENT FÖR FINANSIELLT BISTÅND

Interventionsområden och fördelning av medel

2.8 2.10 Genom det inbördes avtalet om finansiering och administration av gemenskapens stöd, som undertecknades av medlemsstaternas företrädare, församlade i rådet, inrättas en "artikel 28-kommitté" inom banken. Kommittén består av företrädare för medlemsstaterna, och en företrädare för kommissionen deltar. Därigenom garanteras i synnerhet medlemsstaterna insyn i kommitténs arbete.

Artikel 28-kommittén mottar inför nästan varje möte ett flertal förslag till finansiering enligt Lomékonventionen. Därför krävs det inte att man i varje rapport redogör i detalj för orsakerna till att finansiering genom riskkapital använts. I de flesta rapporter anges kortfattade och ofta ganska uppenbara motiv, t.ex. att landet i fråga inte är kreditvärdigt. Frågan om huruvida finansiering via riskkapital eller lån ur EIB:s egna medel skall användas är sällan föremål för diskussion, och i de fall där särskilda aspekter på denna fråga tas upp på mötena brukar diskussionerna såvitt vi känner till förlöpa på ett tillfredsställande sätt.

2.12 a) Det faktum att fiskeriprojekten i Moçambique och Madagaskar är lönsamma och genererar inkomster i hårdvaluta är mycket positivt, och utgör i sig en motivering för transaktionerna. Vi har två anmärkningar i detta sammanhang:

i) Man kan inte generellt hävda att om ett projekt är lönsamt skulle det alltid gå att hitta finansiering från andra källor. I såväl Moçambique som Madagaskar var det för ett par år sedan (och än idag) mycket svårt att uppbringa långsiktig finansiering för projekt inom den privata sektorn, p.g.a. de risker och den osäkerhet som omgärdar affärsverksamhet i dessa länder.

ii) Inom ramen för sitt uppdrag enligt Lomékonventionen strävar EIB efter att uppmuntra privata investerare att delta i finansieringen och förvaltningen av lönsamma projekt (som de ovan nämnda) genom att bidra med delfinansiering. Man bör ha i åtanke att finansiering genom riskkapital är avsedd att ge avkastning, så det är viktigt att välja projekt som har en god chans att bli lönsamma.

2.12 b) och c) Anmärkningen ger inte full rättvisa åt den särskilda roll som spelas av de finansiella intermediärerna i Dominikanska republiken och Nya Kaledonien. Avsikten är att dessa intermediärer skall bidra till att förbättra de små och medelstora företagens kunskaper och rutiner när det gäller banklån, och ge dem tillgång till investeringskapital till fördelaktigast möjliga marknadsräntor genom ett nätverk av kvalificerade personer på platsen. Dessa små och medelstora företag skulle annars få vända sig till fristående finansieringsföretag som erbjuder mycket kortfristiga lån, som löper över veckor eller månader och som betingar betydligt högre räntor.

Europeiska investeringsbankens genomförande av riskkapitalverksamhet

Anbudsförfarande

2.13 2.15 Fram till nyligen tillämpade EIB sina gängse anbudsförfaranden oavsett om projekten skulle finansieras med riskkapital eller genom bankens egna medel (dvs. ett förfarande som är öppet för åtminstone anbudsgivare inom EU och AVS-länderna). Detta i syfte att få in så ekonomiskt gynnsamma anbud som möjligt. Som exempel kan nämnas Cahora Bassa-projektet i Moçambique. När det gäller finansiering genom riskkapital tillämpar EIB numera, efter samråd med kommissionen, de mera selektiva anbudsförfaranden som används för Europeiska utvecklingsfonden.

Lånevillkor och förpliktelser

2.16 Det stämmer att myndigheter och låntagare i AVS-länderna inte alltid fullgör sina åtaganden att ge banken information inom avtalad tid. EIB försöker så långt det är möjligt att övervaka situationen och söka upp låntagare, men det är svårt att lyckas hundraprocentigt i detta arbete.

2.17 b), c) och d) Se 2.16 ovan. Fiskelicenser och fiskekvoter ger ofta upphov till svårigheter, såväl inom EU som i andra delar av världen. I länder där den offentliga förvaltningen är svag, som i Moçambique och Madagaskar, kan således problem lätt uppstå, även om EIB försöker övervaka skeendet så noggrant som möjligt.

2.18 Se 2.16 ovan.

3. RÄNTESATSER OCH UTNYTTJANDET AV RÄNTEMARGINALER VID FÖRMEDLADE LÅN

Räntesatsernas nivå

3.4 3.8 EIB har definitivt inte haft någon avsikt att föra en politik som strider mot andan i Lomékonventionen. När EIB sätter räntesatserna för de projekt den finansierar måste banken dels ta hänsyn till bestämmelserna i konventionen, som klart anger subventionerade räntor, dels till behovet att de slutliga låntagarna (särskilt inom den privata sektorn) betalar räntor som ligger närmare marknadsräntorna i de fall då dessa kan bestämmas. Detta kan förvisso skapa vissa obalanser, men man bör samtidigt uppmärksamma att

i) det är normalt att ett lån till en solid låntagare med en tillförlitlig borgensman bakom kan beviljas till en lägre ränta än ett lån där säkerheten är sämre (således kan ett lån ur egna medel ibland ha en lägre ränta än ett mer osäkert lån som beviljas med hjälp av riskkapital), samt att

ii) ett lån som beräknas i AVS-landets lokala valuta ofta har en betydligt högre nominell ränta än ett lån i ecu på grund av de underliggande inflationsförväntningarna.

I fråga om det hotellkomplex i Guinea som nämns under punkt 3.6 måste en jämförelse mellan de olika räntesatserna för lånet ur egna medel respektive medlen från riskkapital kompletteras med ytterligare upplysningar: lånet ur egna medel medför en extra kostnad för låntagaren, eftersom denne måste skaffa fram en garanti som banken kan acceptera. När det gäller riskkapitaltransaktionen är det inte räntenivån som utgör den främsta fördelen för slutmottagaren, utan de övriga ekonomiska villkoren, eftersom riskkapitalet här närmast tar form av ett aktiekapital.

3.9 Det är riktigt att den fjärde Lomékonventionen fastställer ett tak för årsräntan på riskkapital till 3 %, men däremot inte för ersättningar och vinstdelning. Det förekommer ofta att en fast ränta kompletteras med en vinstdelningskomponent, och det finns inget hinder för detta i Lomékonventionen.

Ersättning för finansiella tilldelningar från globala lån

3.10 3.11 Eftersom finansieringskontrakten standardiseras så långt det är möjligt är det inte förvånande att "referens"-räntesatser kan omnämnas även i kontrakt där inga sådana referenssatser tillämpas. EIB stämmer i dessa fall av räntesatserna mot de rapporter som ges ut av centralbanken på kvartals- eller halvårsbasis. Detta kan bara göras i efterhand, eftersom centralbanken publicerar siffrorna med en viss fördröjning. Standardvillkoren i kontrakten ändras dock inte.

Metoder som används för att täcka växelkursrisken

3.13 Enligt Lomé III var låntagaren tvungen att betala tillbaka lånet i ecu eller i en annan europeisk valuta. Växelkursrisken baserades dock endast på ecu, inte på "ecu eller annan europeisk valuta".

3.14 3.17 När det gäller delning av växelkursrisken bör man lägga märke till att nyckelorden i artikel 234.2 b sista meningen i konventionen är "i medeltal", dvs. fördelat på alla projekt som finansieras med riskkapital.

Att således 100 % av valutarisken i vissa enskilda fall kan åligga slutmottagaren strider inte i sig mot artikel 234 i Lomékonventionen. Dessutom skulle det ju vara ologiskt att skydda en initiativtagare från växelkursrisker om dennes försäljningsinkomster helt och hållet består av utländsk valuta. I sådana fall är det bättre att utreda vilka andra risker som kan belasta mottagaren, och på vilket sätt effekterna av dessa risker kan dämpas. EIB strävar i enlighet med artikel 234 efter att växelkursriskerna skall fördelas jämnt i genomsnitt.

När det gäller program för utlåning till små företag (globala lån) är vidareutlåningen i regel angiven i lokal valuta, eftersom små och medelstora företag vanligen främst säljer på den lokala marknaden och inte på exportmarknaden.

Användningen av räntemarginalen för administrativa kostnader och för utvecklingsändamål

3.18 När EIB väljer en finansiell intermediär eller ett institut för utvecklingsfinansiering, fäster den noggrann uppmärksamhet vid dess finansiella soliditet, dess roll i utvecklingsarbetet och vid hur intermediären eller institutet stödjer landets ekonomi. I detta avseende är de flesta "institut för utvecklingsfinansiering" allmännyttiga företag med ett starkt inflytande särskilt över småföretagens utveckling. Dessa kriterier är förenliga med artikel 233.4 b i fjärde Lomékonventionen (finansieringsavsnittet).

4. PROJEKT SOM FINANSIERAS MED RISKKAPITAL

Faktorer som "projektets överlevnad på lång sikt"

4.2 Det är riktigt att varken EIB eller kommissionen numera ingriper direkt hos mottagaren när investeringarna väl är gjorda. Däremot följer man indirekt upp projekten genom en löpande politisk dialog med de lokala myndigheterna.

När det gäller riskkapitaltransaktioner går det knappast att undvika att vissa enskilda projekts överlevnad på lång sikt kan äventyras, trots alla garantier. Detta kan antingen bero på skeenden inom själva företaget eller faktorer som står utanför dess kontroll.

De exempel på risker som tas upp i rapporten har lyckligtvis inte omsatts i verklighet, och deras relevans måste ses i detta perspektiv.

Tilldelningsförfaranden för globala lån

4.4 I en övergripande finansieringsplan går det sällan att fastställa exakt i vilken takt olika investeringar kan genomföras. I ett mellanskede täcks därför ofta behov genom att antingen stödmottagaren går in med egna medel, eller genom att den finansiella intermediären bidrar genom ytterligare, tillfälliga lån. EIB:s insats består i praktiken i att refinansiera sitt eget bidrag, eftersom detta bidrag skall vara av kompletterande natur och inte ske i stället för finansiering från intermediärens sida.

Utbetalningsperiod och utbetalningstakt

4.6 Det globala lånet i Moçambique beviljades parallellt med lån från Världsbanken (med medel från IDA, International Development Association) samt ett franskt program för utvecklingsbistånd. Ingen av dessa tre lånefaciliteter fungerade särskilt framgångsrikt, och en del av orsaken till att lånen utnyttjades så långsamt var att de finansiella intermediärernas marginaler var otillräckliga. Under den period då lånen fördelades och betalades ut omförhandlades därför marginalerna mellan centralbanken och de finansiella intermediärerna, och de sistnämnda fick således en bättre marginal både på EIB-lånen och lånen från Världsbanken.

Förseningar av projekt och åtgärdernas genomförande

4.9 a) Finansieringskontraktet för projektet i fråga undertecknades 1994, men utbetalningarna inleddes inte förrän 1997 (och har fortsatt under 1998). Projektet samfinansieras av EIB och Världsbanken (med IDA-medel), som noggrant samordnar sina insatser, särskilt när det gäller övervakning av projektet. Innan första utbetalningen ägde rum ställdes krav på att Zambia skulle uppfylla ett antal stränga villkor, bl. a. genomföra reformer inom några olika sektorer. Detta förklarar varför det tog över två år innan utbetalningarna kunde börja.

4.9 b) Sedan dess har de aktuella problemen lösts, och återstoden av lånet kommer att betalas ut inom kort.

4.9 c) Förseningen orsakades i första hand av den tidigare regeringens obeslutsamhet när det gällde att genomföra sektorsreformer, bland annat att ratificera den nya lagen för elsektorn, vilket hörde till villkoren för att EIB-lånet skulle utbetalas. Lagförslaget fastnade i kongressen under två år på grund av politiska meningsskiljaktigheter inför 1996 års presidentval och en kamp mellan ekonomiska intressen (privata investerare inom elkraftssektorn samt importörer av utrustning för reservkraft). Den nya regeringen har visat sin avsikt att driva igenom dessa reformer, och låneutbetalningar har kunnat inledas.

4.10 En gång i kvartalet stämmer kommissionen och EIB av situationen vad gäller outnyttjade utgiftsåtaganden. På grundval av de uppgifter man får fram, och efter analys av dessa, uppmanar EIB kommissionen att frigöra de medel som inte utnyttjats.

Europeiska gemenskapens finansiella mellanhänders (ECFI) förvaltning av globala lån

4.11 och 4.13 a) Kommissionen har noterat revisionsrättens anmärkningar och infört lämpliga ändringar i samband med uppföljningen av den ECFI II-facilitet som godkändes i april 1998.

4.13 b) Som tidigare nämnts (under punkt 3.4 3.8) måste varje jämförelse mellan räntorna på lån ur egna medel och på riskkapitalinvesteringar kompletteras med ytterligare detaljer: lånet ur egna medel medför en extra kostnad för låntagaren, eftersom denne måste skaffa fram en garanti som banken kan acceptera. När det gäller riskkapitaltransaktionen är det inte räntenivån som utgör den främsta fördelen för slutmottagaren, utan de övriga ekonomiska villkoren, eftersom riskkapitalet här närmast tar form av ett aktiekapital.

5. KOMMISSIONENS ROLL

5.2 5.4 När gemenskapsstöd planeras i samband med att en konvention undertecknats sker detta i nära samarbete mellan kommissionen och EIB (bl. a. i samband med undertecknandet av det nationella vägledande programmet och EIB:s bilaga till detta program). Vidare håller EIB:s personal och kommissionens delegationer kontinuerlig, ofta informell, kontakt under konventionens fortsatta löptid.

I artikel 33.5 fastställs kommissionens roll i de operationer som finansieras med fondens medel och som förvaltas av EIB. Kommissionen mottar varje år en rapport från banken om det finansiella genomförandet, och deltar i samordningsmöten tillsammans med banken.

Med utgångspunkt från de preliminära förslag som sammanställs av EIB rådfrågar kommissionen de kontor som är ansvariga för det geografiska området i fråga och om så krävs delegationen, och meddelar sedan banken sina anmärkningar, förslag och eventuella invändningar.

5.6 a) Rådet mottar rapporter enligt artiklarna 29 och 33. Den informationsplikt som revisionsrätten avser uppfylls således.

5.7 EIB:s utvärderingsenhet genomför i regel sitt arbete sektorsvis eller efter problemtyp. Enhetens program täcker alla delar av EIB:s verksamhet och är anpassad efter det faktum att bankens verksamhet i huvudsak sker inom EU. För närvarande planeras ingen undersökning av EUF:s riskkapitaltransaktioner.

6. SLUTSATS

Kommissionen och EIB är nöjda att kunna konstatera att revisionsrätten inte har några invändningar när det gäller hur banken planerat, genomfört och följt upp riskkapitaltransaktionerna.

Vad gäller kommissionens roll i sammanhanget bör det understrykas att det är EIB som har ansvaret för att förvalta riskkapitaltransaktionerna, både enligt artikel 1 i finansprotokollet till den fjärde Lomékonventionen och enligt artikel 10.2 i det inbördes avtalet. EIB skall enligt artikel 10.2 handla på gemenskapens vägnar, inte på kommissionens. Detta bekräftas för övrigt i artikel 58.1 och 58.2 i förordningen med finansiella bestämmelser för den sjunde EUF.

Vad beträffar kommissionens ansvar för tillförlitligheten hos EUF:s räkenskaper som helhet måste detta, såvitt gäller de transaktioner som sköts av EIB, begränsas till en kontroll av att beloppen i räkenskaperna stämmer överens med de uppgifter som EIB lagt fram.

En annan fråga gäller utvärdering av riskkapitaltransaktionerna. Kommissionen har beslutat att undersöka vad riskkapitalfinansieringen har haft för övergripande effekt på AVS-länderna, och först därefter ge konkreta förslag inför framtida konventioner, efter Lomé.

Vad slutligen avser öppenhet och insyn anser kommissionen att dessa aspekter skyddas väl, i synnerhet vad angår medlemsstaterna, vars företrädare deltar i "artikel 28-kommitténs" arbete tillsammans med kommissionen.