Kommissionens beslut

av den 11 december 2002

om stödordning C 46/2001 - Samordningscentraler som Frankrike genomfört

[delgivet med nr K(2002) 4827]

(Endast den franska texten är giltig)

(Text av betydelse för EES)

(2003/883/EG)

EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION HAR FATTAT DETTA BESLUT

med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, särskilt artikel 88.2 första stycket i detta,

efter att i enlighet med nämnda artikel ha gett berörda parter tillfälle att yttra sig(1), och

av följande skäl:

I. FÖRFARANDE

(1) Ekofin-rådet antog 1997 en resolution om en uppförandekod om företagsbeskattning(2) för att få skadlig praxis på området att upphöra. Till följd av det åtagande som ingicks i samband med denna uppförandekod offentliggjorde kommissionen 1998 ett meddelande om tillämpningen av reglerna om statligt stöd på åtgärder som omfattar direkt beskattning av företag(3) (nedan kallat "meddelandet"), där den på nytt bekräftade sin avsikt att noggrant övervaka att reglerna och principen om likabehandling iakttas. Detta förfarande skall ses mot denna bakgrund.

(2) Genom en skrivelse av den 4 augusti 1999 (D/63323) bad kommissionen om upplysningar rörande det franska systemet med samordningscentraler. Upplysningarna lämnades i form av en skrivelse den 12 oktober 1999 (A/37816) från Frankrikes ständiga representation vid Europeiska unionen.

(3) Genom skrivelse SG(2001) D/289747 av den 11 juli 2001 underrättade kommissionen Frankrike om sitt beslut att inleda det formella granskningsförfarande som anges i artikel 88.2 i EG-fördraget, avseende det skattesystem som tillämpas på samordningscentralerna. Genom en skrivelse av den 31 oktober 2001 (A/38577) lämnade Frankrike sina synpunkter på att förfarandet inletts.

(4) Kommissionens beslut om att inleda förfarandet har offentliggjorts i Europeiska gemenskapernas officiella tidning(4). Kommissionen har uppmanat berörda parter att inkomma med sina synpunkter på stödet i fråga. Kommissionen har inte mottagit några synpunkter från berörda parter.

II. BESKRIVNING AV ÅTGÄRDEN

(5) Samordningscentralernas rättsliga ställning, som godkändes den 3 november 1998, ger rätt till en särbehandling i skattehänseende som fastställs i anvisningen av den 16 april 1999 från generaldirektoratet för skatter vid ministeriet för ekonomi, finans och privatisering (nedan kallad "anvisningen"). I anvisningen, som trädde i kraft den 1 januari 1999, preciseras tillämpningen av artikel 39.1 3 och 131c i den franska skattelagen (Code général des impôts, nedan kallad "CGI") med avseende på skattemässig behandling av räntor som ett företag betalat till sina delägare för belopp som dessa ställt till företagets förfogande.

(6) I artikel 39.1 3 i CGI fastställs avdragsgränsen för räntor som betalats till delägare för belopp som dessa lämnar till ett företag eller ställer till företagets förfogande, oberoende av företagets juridiska form, utöver sin andel av kapitalet. Gränsen består av en referensränta som är lika med det årliga genomsnittet av de genomsnittliga faktiska räntor som kreditinstituten tillämpar för lån med rörlig ränta till företag, och med en ursprunglig löptid som överstiger två år. Enligt anvisningen kan den franska skatteförvaltningen medge undantag från denna gräns för åtgärder som genomförs inom ramen för samordningscentralerna.

(7) Enligt artikel 131c i CGI är insättningar på privatkonton, vilka tillhör delägare som är etablerade utanför Frankrike, undantagna från källbeskattning när det gäller utomstående eller närstående företag. I anvisningen preciseras att förmånen av denna åtgärd även kan utnyttjas för insättningar på delägares konton, när de genomförs mellan ett moderbolag och dess dotterbolag eller mellan två dotterbolag, inom ramen för en överenskommelse mellan företag inom samma koncern, och när det gäller inrättande av en samordningscentral som skatteförvaltningen informeras om.

(8) För att omfattas av dessa bestämmelser skall samordningscentralen vara etablerad i Frankrike i form av ett dotterbolag, och inom en koncern ha till uppgift att centralisera kassaflödet mellan företagen som tillhör denna koncern. Samordningscentralen skall på ett effektivt sätt erhålla kassaflöden från koncernens olika företag, vilka är knutna till centralen genom avtalet, och uppfylla dessa företags kassabehov.

(9) Endast företag som kontrolleras direkt eller indirekt av samma företag liksom själva företaget får omfattas av avtalet. Dessutom kan åtgärden endast utnyttjas av företagskoncerner som är etablerade i minst tre olika stater.

III. ANGIVANDE AV SKÄLEN TILL ATT FÖRFARANDET INLEDDES

(10) I sin bedömning av den information som de franska myndigheterna tillhandahöll ansåg kommissionen att undantaget från bestämmelsen om ett tak för ränteavdrag, som enbart var begränsat till samordningscentralerna, föreföll vara en selektiv fördel som inte kunde motiveras av systemets art eller funktion.

(11) Kommissionen ansåg även att utvidgningen av undantaget från källbeskattning till att omfatta räntor som samordningscentralerna betalar utanför Frankrike inte kunde betraktas som en särskild förmån, med tanke på att undantaget redan tillämpades på räntor som betalas utanför Frankrike av alla företag till utomstående eller närstående företag.

IV. KOMMENTARER FRÅN FRANKRIKE

(12) De franska myndigheterna konstaterar att när förfarandet inleddes ansåg kommissionen inte att undantaget från källbeskattning av räntor som samordningscentralerna betalar utomlands skulle betraktas som statligt stöd. Frankrike anser det därför föga konsekvent att kommissionen betraktar undantaget från bestämmelsen om ett tak för ränteavdragen för samordningscentralerna som en förmån, med tanke på att målsättning och tillämpningsområde för de två åtgärderna är identiska.

(13) Frankrike anser att undantaget från taket för ränteavdrag, som är tillämpligt på samordningscentralerna, inte kan ge upphov till någon förmån. Detta undantag har egentligen endast haft en begränsad praktisk betydelse sedan det trädde i kraft i januari 1999, eftersom taket för räntan, som definieras som den genomsnittliga räntan för lån med rörlig ränta som kreditinstituten beviljat företagen, i de flesta fall ligger nära marknadsräntan.

(14) Frankrike påpekar även att enheten för statistiska undersökningar vid generaldirektoratet för skatter vid ministeriet för ekonomi, finans och privatisering endast bedömt åtta avtal som lämnats in av företag som uppfyller villkoren för tillämpning av dessa två åtgärder. Detta skulle tyda på att systemet inte ger någon konkret fördel.

(15) Vad gäller samordningscentraler för koncerner som är etablerade i minst tre olika länder anser de franska myndigheterna att undantaget från bestämmelserna om ett tak för ränteavdrag inte är en selektiv åtgärd, eftersom det inte ger dem någon som helst fördel jämfört med koncerner som inte omfattas av åtgärden. Med tanke på beskattningsunderlaget inom koncernen leder systemet endast till att beskattningen flyttas från samordningscentralen till delägaren: De räntor som får dras av från samordningscentralens resultat beskattas samtidigt hos delägaren som avkastning på ränta, medan de räntor som inte är avdragsgilla, och som därför beskattas på koncernnivå när det finns ett tak för ränteavdrag, dras av från moderbolagets resultat, eftersom de betraktas som vinstutdelning och är undantagna genom tillämpning av systemet med undantag för andelar mellan moder- och dotterbolag.

(16) Enligt de franska myndigheterna är undantaget från taket för ränteavdrag, som är tillämpligt på samordningscentralerna, motiverat genom arten och funktionen hos systemet med ränteavdrag för insättningar på delägares konton. Tanken med ett tak för avdrag för de räntor som betalas av ett bolag till dess delägare är att införa en legalpresumption om avvikelse, för ränteavdrag över en viss nivå som fastställs i förhållande till marknadsräntan, och på så sätt undvika tvister om bedömningen av vad som är en normal ränta. En sådan presumption är inte relevant när förhållandet mellan delägarna och bolaget regleras av ett avtal om samordningscentral, eftersom den affärsmässiga förbindelsen mellan långivare och låntagare har företräde framför förhållandet mellan moder- och dotterbolag. Enda villkoret för ränteavdragen är därför att de skall vara förenliga med gällande marknadsränta som tillämpas mellan oberoende tredje part. Detta synsätt motiverar fransk praxis, som sedan 1984 innebär att det inte finns något tak för räntor som betalas av ett dotterbolag till moderbolaget, när detta fungerar som kreditinstitut.

V. BEDÖMNING AV ÅTGÄRDEN

Inledning

(17) Efter att ha övervägt de franska myndigheternas synpunkter vidhåller kommissionen den hållning som den uttryckte i sin skrivelse av den 11 juli 2001(5), och som inledde förfarandet som anges i artikel 88.2 i fördraget. Kommissionen anser att Frankrikes synpunkter inte har gjort det möjligt att undanröja de tvivel den uttryckte i skrivelsen och anser följaktligen att det undersökta skattesystemet utgör ett olagligt driftsstöd, som inte är förenligt med den gemensamma marknaden enligt artikel 87.1 i fördraget. Kommissionen anser dock att Frankrike och de företag som omfattas av systemet hade grund till berättigade förväntningar om att stödet inte skulle komma att återkrävas.

(18) Kommissionen kan framför allt inte acceptera att de franska myndigheterna likställer undantaget från källbeskattning av räntor som betalas utanför Frankrike med undantaget från taket för ränteavdrag för insättningar på delägares konton. Kommissionen anser att dessa två åtgärder gäller olika saker och därför bör behandlas separat.

Undantag från källbeskattning

(19) När det gäller undantaget från källbeskattning av räntor som betalats utanför Frankrike föreskrevs redan i artikel 131c i CGI ett allmänt undantag från källbeskattning(6). I anvisningen preciserades endast att räntor som betalas utanför Frankrike av samordningscentralerna, vilka underställs villkoren i punkterna 3-9 i nämnda anvisning, kan utnyttja det befintliga undantaget.

(20) I enlighet med punkt 13 i meddelandet utgör rent skattetekniska åtgärder, såsom undantaget från källbeskattning, allmänna åtgärder och ligger därför utanför tillämpningsområdet för artikel 87.1 i fördraget, eftersom samtliga ekonomiska aktörer på territoriet kan utnyttja dem.

(21) Kommissionen kan därför dra slutsatsen att den allmänna omfattningen av undantaget från källbeskattning av räntor som betalas utanför Frankrike, vilken bekräftas i anvisningen för hur detta undantag skall tillämpas på samordningscentralerna, inte gör det möjligt att betrakta denna åtgärd som statligt stöd i enlighet med artikel 87.1 i fördraget.

Systemet med avdrag för räntor som betalats till delägare

(22) När det gäller undantaget från begränsningen av skatteavdraget för räntor som betalats för belopp som ett bolags delägare tillhandahållit anser kommissionen att denna skatteåtgärd utgör stöd i enlighet med artikel 87.1 i fördraget, eftersom den sammantaget uppfyller de fyra nedanstående kriterierna.

Fördel

(23) För det första måste åtgärden ge upphov till en fördel som minskar de kostnader som normalt belastar företagens budget. Undantaget från taket för ränteavdrag för insättningar på delägares konton, vilka utförts av samordningscentralerna, gör att de kan minska det beskattningsbara beloppet. Såsom anges i punkt 9 i meddelandet kan ett minskat skattetryck ge en fördel, särskilt genom att ett företags beskattningsbara intäkt sjunker, efter det att extra avdrag beviljats som undantag från taket för det ordinarie avdraget. Samordningscentralerna och de koncerner de tillhör får en fördel varje gång dessa centraler från sin beskattningsbara intäkt kan dra av samtliga räntor som betalats ut till delägarna, medan övriga franska företag i samma situation skulle vara tvungna att respektera taket.

(24) När det gäller Frankrikes kommentar, som avses i punkt 13, enligt vilken åtgärden endast skulle ha en begränsad praktisk betydelse eftersom det tak som används i de flesta fall ligger nära marknadsräntan, konstaterar kommissionen att förekomsten av några fördelar, eller till och med bara möjligheten att systemet kan innebära fördelar, räcker för att det skall betraktas som stöd, under förutsättning att övriga villkor i artikel 87.1 uppfylls.

(25) Kommissionen noterar Frankrikes argument, som avses i punkt 15, enligt vilket undantaget från bestämmelsen om tak endast skulle förflytta beskattningen från samordningscentralen till delägaren, och därför inte skulle innebära någon som helst komparativ fördel inom den berörda koncernen, jämfört med koncerner som inte omfattas av åtgärden. Den jämförelse som de franska myndigheterna gjort av en koncerns effektiva beskattningsnivå, beroende på om de belopp som betalas ut av en samordningscentral till moderbolaget är avdragsgilla räntor eller vinstdelning (utdelning), gör det inte möjligt att i samtliga fall bortse från att en fördel föreligger, eftersom den bygger på jämförelser mellan olika situationer som varierar på grund av de yttre parametrarna. Utdelningens storlek beror på hur stor vinst som kan delas ut av dotterbolaget och hur det valt att förvalta tillgångarna, och den skattemässiga behandlingen beror på hur stort moderbolagets kapital är samt de skatteregler som kan tillämpas, bland annat internationella sådana. I det hänseendet gäller den situation som Frankrike tar upp bara i ett mycket begränsat sammanhang, som bland annat förutsätter att moderbolaget och dotterbolaget har samma effektiva beskattningsnivå. Resonemanget bygger även på hypotesen att dotterbolagets vinster i sin helhet delas ut till moderbolaget. Frankrikes resonemang förutsätter slutligen att moderbolaget kan dra nytta av ett system med undantag för andelar mellan moder- och dotterbolag, vilket inte alltid är fallet.

(26) Kommissionen noterar dessutom att granskningen av vilken slags fördel en åtgärd ger måste göras mot bakgrund av det nationella systemet i den berörda medlemsstaten, och inte ett system som garanterar en hypotetisk lika behandling mellan stater, vilket underförstått framförts av Frankrike.

(27) Kommissionen drar därför slutsatsen att undantaget från taket för avdrag för räntor som betalats till delägare kan ge en fördel för samordningscentralerna och de koncerner de tillhör.

Statliga medel

(28) För det andra måste förmånen beviljas med hjälp av statsmedel. I detta fall medför minskningen av det beskattningsbara beloppet, för de samordningscentraler som är belägna i Frankrike, en minskning av skatteintäkterna som utgör statliga medel.

Påverkan på konkurrens och handel mellan medlemsstaterna

(29) För det tredje påverkar åtgärden i fråga konkurrensen och handeln mellan medlemsstaterna. Detta kriterium anses uppfyllt eftersom samordningscentralerna måste agera i ett multinationellt sammanhang, som bland annat omfattar handel inom gemenskapen. På grund av den fördel samordningscentralerna får förstärks ställningen för samtliga tillhörande bolag och koncerner, jämfört med andra bolag eller andra koncerner som är konkurrenter inom olika sektorer, varav åtminstone vissa bedriver handel inom gemenskapen.

(30) Såsom betonas i punkt 11 i meddelandet påverkas inte detta påstående av det faktum att ett stöd är relativt lågt(7), något som Frankrike tagit upp.

Selektivitet

(31) Avslutningsvis anser kommissionen att bestämmelserna i anvisningen är selektiva och gynnar vissa företag, eftersom de i detta fall endast gäller samordningscentraler för koncerner som är etablerade i minst tre stater. Företag som är etablerade enbart i Frankrike eller i två stater utesluts alltså.

Motivering grundad på systemets art eller funktion

(32) Frankrike framför argumentet att det system med ränteavdrag utan tak som är tillämpligt på samordningscentralerna kan motiveras med själva idén med taket. Med tanke på det särskilda förhållandet mellan en delägare och dennes företag skulle ett tak innebära en legalpresumption om avvikelse för ränteavdrag som överstiger en viss nivå fastställd i förhållande till marknadsräntan, så att tvister om bedömningen av vilken normal ränta som kan väljas undviks. En sådan förmodan skulle inte vara relevant inom ramen för ett avtal om samordningscentraler, eftersom den affärsmässiga förbindelsen mellan långivare och låntagare skulle ha företräde framför delägarrelationen mellan moder- och dotterbolag. Det enda villkoret för ränteavdragen är därför att de skall vara förenliga med marknadsräntan mellan oberoende tredje part.

(33) Kommissionen kan inte acceptera detta argument, eftersom Frankrike inte förklarar skälen till att den affärsmässiga förbindelsen skulle ha företräde framför förbindelsen mellan moder- och dotterbolag enbart när det gäller samordningscentralerna i förhållande till centraliseringsfunktionerna för kassaflöden, vilka utövas av dotterbolag som inte omfattas av ett avtal i den mening som avses i anvisningen. Frankrike förklarar inte heller varför centraliseringsåtgärder som utförs av ett franskt bolag, till förmån för en koncern som är etablerad enbart i Frankrike eller i två stater, skulle skilja sig från åtgärderna för samordningscentraler som omfattas av systemet. Kommissionen anser därför att bristen på relevans för den allmänna regeln om tak, i fallet med samordningscentraler som kan omfattas av systemet, inte fastställs genom egenskaper som enbart gäller för samordningscentralerna, jämfört med andra bolag som utövar samma slags verksamhet. Omständigheten att de räntor ett dotterbolag betalar till sitt moderbolag, som fungerar som kreditinstitut, omfattas av ett liknande undantag kan inte ändra denna bedömning, eftersom undantaget i sig inte motiverar vad som är så specifikt med systemet som enbart gäller vissa samordningscentraler. Undantaget från den allmänna regeln om tak, som är tillämplig enbart på samordningscentraler för en koncern som är etablerad i minst tre länder, kan därför inte motiveras av systemets art och funktion.

(34) Kommissionen drar därför slutsatsen att det handlar om ett system för statligt stöd i den mening som avses i artikel 87.1 i fördraget.

Förenlighet

(35) Såsom redan betonats i beslutet om att inleda det formella undersökningsförfarandet förefaller systemet i fråga till att börja med inte kunna omfattas av något av undantagen i artikel 87.2 och 87.3 i fördraget, och de franska myndigheterna har inte bestridit kommissionens bedömning i detta hänseende, vilken kan sammanfattas enligt följande.

(36) De undantag som anges i artikel 87.2 i fördraget, som avser stöd av social karaktär som ges till enskilda konsumenter, stöd för att avhjälpa skador som orsakats av naturkatastrofer eller andra exceptionella händelser och stöd som ges till näringslivet i vissa områden i Förbundsrepubliken Tyskland, kan inte tillämpas i detta ärende.

(37) Undantaget i artikel 87.3 a i fördraget, som föreskriver möjligheten att bevilja stöd för att främja den ekonomiska utvecklingen i regioner där levnadsstandarden är onormalt låg eller där det råder allvarlig brist på sysselsättning, kan inte åberopas, eftersom det handlar om ett system vars territoriella tillämpningsområde inte är begränsat.

(38) På samma sätt omfattas inte systemet med samordningscentraler av kategorin stöd för att främja genomförandet av viktiga projekt av gemensamt europeiskt intresse, som anges i artikel 87.3 b i fördraget, och eftersom det inte avser att främja kultur eller bevara kulturarvet kan det inte heller omfattas av undantaget som anges i artikel 87.3 d i fördraget.

(39) De skattefördelar som beviljas inom ramen för systemet med samordningscentraler kan inte omfattas av det undantag som anges i artikel 87.3 c i fördraget, enligt vilket stöd kan beviljas för att underlätta utveckling av vissa näringsverksamheter eller vissa regioner, när det inte påverkar handeln i negativ riktning i en omfattning som strider mot det gemensamma intresset. Det handlar helt enkelt om verksamhetsstöd som befriar de mottagande företagen, eller de koncerner de tillhör, från vissa kostnader som de normalt skulle ha.

(40) Stödet är därför inte förenligt med den gemensamma marknaden.

Återkrav

(41) Åtgärderna i fråga kan inte betraktas som befintligt stöd i enlighet med artikel 88.1 i fördraget och artikel 1 b i rådets förordning (EG) nr 659/1999 av den 22 mars 1999 om tillämpningsföreskrifter för artikel 93 i fördraget(8). De genomfördes i själva verket efter det att fördraget hade trätt i kraft, har aldrig anmälts till kommissionen i enlighet med artikel 88.3 i fördraget, omfattas inte av preskriptionstiderna och utgjorde stöd från den tidpunkt de trädde i kraft. De utgör därmed nya stödåtgärder. När statligt stöd som beviljas olagligt visar sig oförenligt med den gemensamma marknaden är den naturliga följden att stödet återkrävs från mottagarna, i enlighet med artikel 14 i förordning (EG) nr 659/1999. Syftet med att återkräva stödet är att i möjligaste mån återställa den konkurrens som rådde innan stödet beviljades. Varken avsaknaden av tidigare exempel på tillämpningen av reglerna för statligt stöd på liknande fall, eller den påstådda bristen på klarhet avseende gemenskapens politik på området för statligt stöd, berättigar ett undantag från denna grundprincip.

(42) Trots detta anges i artikel 14.1 i förordning (EG) nr 659/1999 att "kommissionen skall inte återkräva stödet om detta skulle stå i strid med en allmän princip i gemenskapsrätten". Det har fastställts i EG-domstolens rättspraxis och kommissionens praxis att ett återkrav av stödet skulle kränka en allmän princip i gemenskapsrätten, när stödmottagaren till följd av kommissionens agerande har en berättigad förväntning om att stödåtgärden har beviljats i överensstämmelse med gemenskapens lagstiftning.

(43) EG-domstolen angav i målet Van den Bergh och Jurgens(9) följande:

"Domstolen har konsekvent hävdat att alla näringsidkare som av en institution givits berättigade förhoppningar kan förlita sig på principen om skydd för berättigade förväntningar. Om en försiktig och omdömesgill näringsidkare å andra sidan kunde ha förutsett att en gemenskapsåtgärd som sannolikt skulle påverka hans intressen skulle komma att vidtas, kan han inte åberopa den principen om åtgärden vidtas."

(Icke officiell svensk översättning.)

Frankrike har inte lagt fram några argument för kommissionen för att det skulle föreligga berättigade förväntningar när det gäller stödmottagarna. Det framgår emellertid av EG-domstolens rättspraxis(10) att kommissionen automatiskt skall beakta de exceptionella omständigheter som, i enlighet med artikel 14.1 i förordning (EG) nr 659/1999, motiverar att den avstår från att återkräva stöd som olagligt beviljats, när detta återkrav strider mot en allmän princip i gemenskapsrätten, såsom respekten för mottagarnas berättigade förväntningar.

(44) Kommissionen konstaterar i detta ärende att det franska systemet med samordningscentraler uppvisar vissa likheter med det system som infördes i Belgien, genom det kungliga dekretet nr 187 av den 30 december 1982 om beskattning av samordningscentraler. Båda systemen gäller verksamhet inom en koncern och omfattar särskilda regler för att fastställa beskattningsunderlaget. I sitt beslut av den 2 maj 1984 ansåg kommissionen att systemet inte medförde något stöd i enlighet med artikel 92.1 i fördraget. Även om beslutet inte har offentliggjorts ledde det faktum att kommissionen inte hade några invändningar mot det belgiska systemet med samordningscentraler till att det vid denna tidpunkt offentliggjordes i den fjortonde rapporten om konkurrenspolitiken samt i ett svar på en fråga från parlamentet(11).

(45) Kommissionen konstaterar i detta sammanhang att dess beslut om det belgiska systemet med samordningscentraler fattades innan det franska systemet antogs. Det fattades också innan meddelandet publicerades. Kommissionen drar därför slutsatsen att det hos stödmottagarna och de franska myndigheterna fanns en berättigad förväntning som förhindrar återkrav av stödet, och den kommer heller inte att återkräva det beviljade stödet.

VI. SLUTSATS

(46) Kommissionen konstaterar att det franska systemet med samordningscentraler utgör ett statligt stöd i enlighet med artikel 87.1 i fördraget, och att Frankrike olagligt genomfört stödet i strid mot artikel 88.3 i fördraget.

(47) Kommissionens tidigare ståndpunkt rörande vissa beskattningsåtgärder till förmån för multinationella företag kan, när det gäller de franska myndigheterna och de som omfattas av systemet, emellertid ha givit upphov till berättigade förväntningar om att systemet med samordningscentraler var förenligt med tillämpliga regler för statligt stöd. Kommissionen konstaterar att återkrav av stödet skulle strida mot den allmänna principen om respekt för berättigade förväntningar och avstår därför från återkravet.

HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.

Artikel 1

Det statliga stöd som Frankrike genomfört, i form av undantag från begränsningen av avdragsrätten för räntor för samordningscentralerna, ett stöd som regleras av anvisningen av den 16 april 1999 från generaldirektoratet för skatter vid ministeriet för ekonomi, finans och privatisering om systemet med samordningscentraler, vilken var giltig från och med den 1 januari 1999, är oförenligt med den gemensamma marknaden.

Artikel 2

Frankrike åläggs att avskaffa de selektiva beståndsdelar i stödet som avses i artikel 1 i det system som regleras av anvisningen av den 16 april 1999 från generaldirektoratet för skatter vid ministeriet för ekonomi, finans och privatisering om samordningscentralerna.

Artikel 3

Frankrike skall inom två månader från delgivningen av detta beslut underrätta kommissionen om vilka åtgärder som har vidtagits för att följa beslutet.

Artikel 4

Detta beslut riktar sig till Republiken Frankrike.

Utfärdat i Bryssel den 11 december 2002.

På kommissionens vägnar

Mario Monti

Ledamot av kommissionen

(1) EGT C 302, 27.10.2001, s. 7.

(2) EGT C 2, 6.1.1998, s. 1.

(3) EGT C 384, 10.12.1998, s. 3.

(4) Se fotnot 1.

(5) Se fotnot 1.

(6) I artikel 131c CGI står: "intäkterna från lån som tagits upp utanför Frankrike av franska juridiska personer med tillstånd från ministeriet för ekonomi, finans och privatisering (detta tillstånd anses som beviljat rent allmänt genom administrativ anvisning från generaldirektoratet för skatt vid ministeriet för ekonomi, finans och privatisering) undantas från beskattningen som avses i punkt III i artikel 125 A" och i artikel 125 A III, om beskattning av intäkter från placeringar med fast ränta, anges att "beskattningen skall tillämpas på inkomster som avses ovan och som uppbärs av personer som inte har sin skatterättsliga hemvist i Frankrike. Samma bestämmelse gäller för inkomster som betalas utanför Frankrike eller som uppbärs av juridiska personer som inte har sitt huvudkontor i Frankrike".

(7) Domstolens dom av den 14 september 1994 i förenade målen C-278/92, C-279/92 och C-280/92, Spanien mot kommissionen, Rec. 1994, s. I-4103, punkt 42.

(8) EGT L 83, 27.3.1999, s. 1.

(9) EG-domstolens dom av den 11 mars 1987 i mål 265/85, Van den Bergh och Jurgens m.fl. mot kommissionen, REG 1987, s. 1155, punkt 44.

(10) EG-domstolens dom av den 24 november 1987 i mål 223/85, RSV/kommissionen, REG. 1987, s. 4617.

(11) Se beslutet om systemet för belgiska samordningscentraler SG(84) D/6421 av den 16 maj 1984 och svaret på den skriftliga frågan nr 1735/90 (EGT C 63, 11.3.1991, s. 37).