Meddelande om genomförandet av artikel 171 i EG-fördraget (96/C 242/07)

1. I artikel 171 i EG-fördraget, efter ändringen genom Fördraget om Europeiska unionen, har möjligheten införts att föreskriva sanktioner mot en medlemsstat som underlåtit att efterkomma en dom enligt vilken staten inte uppfyllt en skyldighet enligt fördraget.

Det åvilar Europeiska gemenskapernas domstol att fatta det slutgiltiga beslutet om åläggandet av dessa sanktioner. Kommissionen, i sin egenskap av fördragens väktare, spelar emellertid en avgörande roll genom att det är kommissionen som inleder förfarandet enligt artikel 171 och, i förekommande fall, väcker talan vid domstolen och yttrar sig över åläggandet av ett standardbelopp eller vite med fastställt belopp.

2. Eftersom det rör sig en ny mekanism som kompletterar det befintliga förfarandet vid fördragsbrott anser kommissionen att det är nödvändigt, för tydlighetens skull, att offentligt yttra sig över de kriterier som den kommer att tillämpa när den begär att domstolen skall ålägga penningsanktioner. Kommissionen vill genom detta agerande fästa uppmärksamheten på att både kriterierna och tillämpningen av dem har fastställts för att säkerställa en effektiv tillämpning av gemenskapsrätten. Till slut är det tillämpningen i det enskilda fallet av de allmänna kriterierna som anges nedan samt utvecklingen av domstolens praxis på området som kommer att göra det möjligt för kommissionen att så småningom utveckla sina egna normer. Detta meddelande är endast ett första steg på vägen.

3. Enligt artikel 171 i EG-fördraget kan kommissionen väcka talan vid domstolen om en medlemsstat, inom den tidsfrist som angetts i det motiverade yttrandet som riktats till den av kommissionen, inte vidtagit nödvändiga åtgärder för att följa en dom. I detta fall anger kommissionen "det standardbelopp eller det vite som den med hänsyn till omständigheterna anser det lämpligt att den berörda medlemsstaten skall betala".

Inom ramen för detta förfarande har det lämnats till kommissionen gottfinnande att besluta om saken skall anhängiggöras vid domstolen. Om kommissionen beslutar att väcka talan åvilar det den att ta ställning till sanktionen och sanktionsbeloppet när ansökan lämnas in.

Detta innebär emmellertid inte, enligt kommissionens uppfattning, att kommissionen måste begära att sanktioner åläggs i alla ärenden. När omständigheterna berättigar det (överträdelse av ringa omfattning, ingen risk för upprepning etc.) kan kommissionen avstå från att begära att en sanktion åläggs. Kommissionen måste dock motivera sitt ställningstagande i detta fall.

4. I artikel 171 föreskrivs två alternativa penningsanktioner, standardbelopp eller vite. Med hänsyn till den grundläggande målsättningen med hela överträdelseförfarandet, vilken är att så snart som möjligt uppnå överensstämmelse, anser kommissionen att vite är den lämpligaste sanktionen för att uppnå detta mål.

Detta innebär emellertid inte att kommissionen avhänder sig möjligheten att ålägga ett standardbelopp.

5. Fastställandet av sanktionsbeloppet bör vägledas av själva målsättningen med detta medel, dvs. att garantera den effektiva tillämpningen av gemenskapsrätten. Kommissionen anser att beloppet bör beräknas med hänsyn till tre grundläggande kriterier:

- Överträdelsens svårighetsgrad.

- Överträdelsens varaktighet.

- Behovet av en avskräckande sanktion för att undvika upprepning.

6. Vad gäller svårighetsgraden är en överträdelse som består i att en dom inte följs alltid att anse som allvarlig. Men för de särskilda behoven vad gäller fastställandet av penningsanktionen tar kommissionen även hänsyn till två faktorer som är nära förbundna med överträdelsen i sak som ledde till den dom som inte efterkommits, dvs. betydelsen av de gemenskapsregler som var föremål för överträdelsen och överträdelsens följder för allmän- och individualintresset.

6.1. För att utvärdera betydelsen av de gemenskapsbestämmelser som var föremål för överträdelsen tar kommissionen snarare hänsyn till arten och räckvidden av dessa än till deras plats i normhierarkin. En överträdelse av exempelvis icke-diskrimineringsprincipen bör alltid anses som mycket allvarlig oberoende av om överträdelsen har inträffat genom en kränkning av principen enligt EG-fördraget eller en kränkning av principen enligt en förordning eller ett direktiv. Generellt bör exempelvis kränkningar av de grundläggande rättigheterna och de fyra grundläggande friheterna i fördraget alltid anses som allvarliga och leda till penningsanktioner som anpassas efter svårighetsgraden.

6.2. Verkan av överträdelser på allmän- och individualintresset bör bedömas i det enskilda fallet. Som exempel kan nämnas en minskning av egna medel till följd av en överträdelse eller särskilt skadliga effekter av förorening till följd av ett beteende som kränker gemenskapsrätten. Vad gäller överträdelsens verkan på allmänintresset bör man alltid ta hänsyn till hur överträdelsen påverkar gemenskapens funktion. Det är uppenbart att ett oberättigat förbud mot att i en medlemsstat saluföra en produkt tillverkad i en annan medlemsstat har omedelbar och påtaglig verkan på den gemensamma marknadens funktion, medan andra, mindre radikala åtgärder, eller t.o.m. en medlemsstats passivitet, kan ha lika stora konsekvenser för gemenskapens funktion.

6.3. När hänsyn tas till individualintresset för att mera konkret beräkna sanktionsbeloppet, är det inte kommissionen avsikt att ersättning skall erhållas för de skadelidandes skada eller men, eftersom denna typ av ersättning kan fås genom förfaranden i de nationella domstolarna. Kommissionen avser däremot att använda denna faktor för att ta hänsyn till överträdelsens effekter för de ekonomiska aktörerna och de enskilda. Konsekvenserna blir till exempel inte desamma om överträdelsen rör ett enskilt fall av felaktig tillämpning (underlåtenhet att erkänna ett diplom eller om den rör underlåtenhet att införliva ett direktiv om ömsesidigt erkännande av diplom), vilket skulle skada en hel yrkeskategori.

7. Kommissionen tar också hänsyn till överträdelsens varaktighet för att fastställa sanktionsbeloppet. Eftersom det gäller förfaranden som syftar till att fastställa att en dom av domstolen inte efterkommits är varaktigheten i allmänhet avsevärd.

8. Vad gäller sanktionens effektivitet är det viktigt att fastställa lämpliga belopp för att garantera sanktionens avskräckande verkan. Att enbart ålägga symboliska sanktioner skulle frånta detta kompletterande medel i överträdelseförfarandet dess ändamålsenliga verkan och gå tvärtemot det slutliga målet med detta förfarande, vilket är att garantera full tillämpning av gemenskapsrätten.

Beslutet att begära att sanktioner åläggs är beroende av omständigheterna i det enskilda fallet, som uppgavs i punkt 3. När det däremot har beslutats att sanktioner bör åläggas är det logiskt, för att säkerställa den avskräckande effekten, att öka beloppen om det finns risk för upprepning (eller om upprepning fastslagits) av fördragsbrottet för att upphäva de ekonomiska fördelar som medlemsstaten eventuellt har dragit av överträdelsen i fråga.