KOMMISSIONENS BESLUT av den 13 mars 1996 om överensstämmelsen av statliga garantier för omstruktureringsåtgärder (inklusive sanerings- och konsolideringsprojekt) av stora förlustdrabbade företag inom ramen för bestämmelserna om statliga garantier i delstaterna Sachsen-Anhalt, Niedersachsen, Nordrhein-Westfalen, Rheinland-Pfalz, Bayern, Bremen, Mecklenburg-Vorpommern, Schleswig-Holstein och Sachsen med den gemensamma marknaden (Endast den tyska texten är giltig) (96/475/EG)

EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION HAR BESLUTAT FÖLJANDE

med beaktande av Fördraget om upprättandet av den Europeiska gemenskapen, särskilt artikel 93.2 första stycket i detta,

med beaktande av gemenskapens riktlinjer för statliga undsättnings- och omstruktureringsstöd av den 23 december 1994 (1), särskilt punkterna 4.1 och 4.2,

med beaktande av de yttranden som mottagits, och

med beaktande av följande:

I. INLEDNING

1. Kommissionen har med skrivelser

- SG(94) D/12198 av den 18 augusti 1994

- SG(94) D/12184 av den 18 augusti 1994

- SG(94) D/15710 av den 9 november 1994

- SG(94) D/12186 av den 18 augusti 1994

- SG(94) D/15712 av den 9 november 1994

- SG(94) D/15714 av den 9 november 1994

- SG(94) D/15716 av den 9 november 1994

- SG(94) D/15718 av den 9 november 1994

- SG(94) D/17918 av den 12 december 1994

föreslagit lämpliga åtgärder enligt artikel 93.1 i fördraget för garantibestämmelserna i följande delstater:

>Plats för tabell>

2. Den 23 februari 1995 lämnade den tyska regeringen in sina synpunkter inom ramen för förfarandet enligt 93.1 i fördraget.

Även om de tyska myndigheterna accepterade de flesta av kommissionens föreslagna åtgärder förkastade de några förslag, framför allt förslaget om att varje fall skall anmälas enskilt, i vilket garantier beviljas för omstruktureringsåtgärder (inklusive sanerings- och konsolideringsprojekt) för stora företag (enligt gemenskapens definition av små och medelstora företag) som går med förlust. De tyska myndigheterna har förklarat att de endast är beredda att anmäla garantivolymer över 50 miljoner tyska mark (25 miljoner ecu).

Kommissionen ansåg att den ståndpunkten från de tyska myndigheterna inte kunde godtas. Kommissionen har i själva verket i sitt meddelande om gemenskapens riktlinjer för statliga undsättnings- och omstruktureringsstöd till förlustdrabbade företag förklarat att det är obligatoriskt med enskild anmälan av alla omstruktureringsstöd till stora företag. Denna anmälningsskyldighet har skrivits in i riktlinjerna utan att något tröskelvärde (stöd-/garantibelopp) angetts.

På grund av detta har kommissionen kommit till uppfattningen att garantier för omstruktureringsåtgärder (inklusive sanerings- och konsolideringsprojekt) för stora företag inom ramen för rubricerade bestämmelser, som har gett upphov till lämpliga åtgärder enligt artikel 93.1 i fördraget, inte längre är förenliga med den gemensamma marknaden. Följaktligen beslutade kommissionen den 15 mars 1995 att inleda förfarande enligt artikel 93.2.

I samband med detta skall påpekas att kommissionen i sin skrivelse nr 12 184 av den 18 augusti 1994 om garantibestämmelsen för delstaten Niedersachsen (beslut av den 27 juli 1994) inte föreslagit att alla garantier för omstruktureringsåtgärder för stora förlustdrabbade företag (enligt gemenskapens definition av små och medelstora företag) anmäls, eftersom det ursprungliga godkännandet av bestämmelsen redan förutsåg enskild anmälan av alla viktiga fall (garantier för lån över 0,5 miljoner ecu till företag med fler än 300 anställda [inom känsliga sektorer 50 anställda]).

Följaktligen är förfarandet enligt artikel 93.2 i fördraget inte tillämpligt på delstaten Niedersachsen.

3. Den tyska regeringen har i skrivelsen SG(95) D/4305 av den 4 april 1995 meddelats detta beslut. De andra medlemsstaterna och berörda parter har underrättats om nämnda skrivelse i Europeiska gemenskapernas officiella tidning (2). I denna skrivelse och genom offentliggörandet i EGT uppmanades den tyska regeringen, de andra medlemsstaterna och berörda parter att yttra sig inom en månad.

II. YTTRANDEN I ENLIGHET MED FÖRFARANDET

4. De tyska myndigheterna lämnade in sitt yttrande den 29 maj 1995. Den 9 november 1995 ägde ett sammanträde med de tyska myndigheterna rum.

De andra medlemsstaterna och berörda parter har inte lämnat in något yttrande.

II.1 De tyska myndigheternas yttrande

5. Den tyska regeringen var redan i sitt yttrande av den 23 februari 1995 över förslaget till lämpliga åtgärder enligt artikel 93.1 inte helt införstådd med att anmälan skulle ske av varje enskilt tillämpningsfall av beviljande av garantier för omstruktureringsåtgärder inklusive sanerings- och konsolideringsprojekt, till förmån för förlustdrabbade företag som är större än de som enligt gemenskapsramarna definieras som små och medelstora företag. Den tyska regeringen föreslog istället ett annat kriterium, nämligen fastställandet av ett tröskelvärde på 50 miljoner tyska mark (ca 25 miljoner ecu). Garantier till företag, oavsett storlek och lokalisering, som är lägre än detta tröskelvärde, skall enligt det ovannämnda förslaget gälla som godkända av kommissionen utan att ha anmälts enskilt.

Som motivering angav den tyska regeringen att det är tveksamt om garantier, eftersom de till stor del har karaktären av försäkringar, kan betraktas som stöd och att statliga garantiers stödintensitet är låg, samtidigt som kreditförlustkvoten ligger inom ramen för vad som är normalt för banker och som täcks av provisionerna. En undersökning av delstaten Baden-Württemberg hösten 1994 lär till exempel ha visat att vid garantier inom ramen för hjälpprogrammet för garantier och likviditet under tiden 1991 till 1994 låg den årliga kreditförlustkvoten mellan 1,26 % och 2,84 %. Det skall vidare ha rört sig om oförutsedda skulder som vid ett övertagande av garantin inte säkert ingår, och som motsvaras av avgifter mellan 0,5 % och 1 % av garantiförbindelsen. Enligt den tyska regeringen prövas och attesteras företagens solvens (i vanliga fall av oberoende befullmäktigade). Delstaternas strikta budgetlag förpliktigar dem att endast lämna sådana garantier där återbetalningen av den garanterade krediten är säkerställd vid ett normalt ekonomiskt förlopp. Bankerna kvarstår med en risktäckning på i regel 20 %. Dock lär garantier för omstruktureringsåtgärder inklusive sanerings- och konsolideringsprojekt till förmån för förlustdrabbade företag på grund av en större kreditförlustrisk uppvisa en högre intensitet än garantier för andra ändamål, samtidigt som de har en lägre intensitet jämfört med andra stödformer.

6. I sitt ställningstagande av den 29 maj 1995 enligt förfarandet i artikel 93.2 i Romfördraget är den tyska regeringen av den åsikten att kommissionen, inom ramen för inledandet av förfarandet, antar att ett företag redan är förlustdrabbat när bankerna inte längre är beredda att stödja företaget med lån på egen risk och när statliga garantier beviljas för att företaget skall kunna få krediter. Den tyska regeringen anser, på de grunder som redan anförts i meddelandet av den 25 februari 1995, att anmälningsplikten för samtliga tillämpningstillfällen som kommissionen enligt den tyska regeringens uppfattning härleder ur det ovannämnda är oacceptabel.

6.1 Vidare gör den tyska regeringen gällande att de garantiprogram som finns i Tyskland bygger på en princip som säger att en statlig garanti endast beviljas om företaget inte erhåller några andra krediter, eftersom det inte kan lämna tillräckliga säkerheter till banken. Den tyska regeringen anser att det faktum att säkerheter saknas inte säger någonting om företagets konkurrenskraft och antagandet att ett företag redan är förlustdrabbat om det utan statlig garanti inte kan erhålla något banklån, inte motsvarar verkliga förhållanden i samband med långivning, som snarare är starkt präglade av bankernas riskvillighet och de föreskrivna belåningsgränserna. Således skulle ekonomiskt sunda företag som vill expandera inte kunna finansiera den nödvändiga och meningsfulla utvidgningen av sin verksamhet med ett begränsat egenkapital. Detta gäller framför allt för medelstora företag som visserligen överskrider de, enligt den tyska regeringen, snäva gränserna för gemenskapens definition av små och medelstora företag, men till skillnad från storföretag har problem med att skaffa krediter eftersom de i allmänhet har ett för litet grundkapital, vilket i sin tur begränsar bankernas vilja att ge kredit. Just i sådana fall skulle garantierna ha en särskild betydelse, eftersom det utan detta stöd inte skulle finnas några utvecklingschanser för medelstora företag, vilkas utveckling främjar konkurrensen och förhindrar att marknaden fördelas på några få koncerner. Vidare betonar den tyska regeringen att inga statliga kapitaltillskott sker i samband med att garantierna beviljas och att detta sker enligt marknadsmässiga villkor och att beviljandet endast ersätter företagens säkerheter som bankerna, med hänsyn till säkerhetsbehovet, inte anser vara tillräckliga eller inte anser sig kunna värdera. Den tyska regeringen medger dock att man vanligtvis kan utgå ifrån att stora och sunda företag (stora aktiebolag) normalt själva skall klara av att ta viktiga lån på finansmarknaden utan garantier, men att detta inte gäller för medelstora familjeföretag eller mindre aktiebolag även om de överskrider gemenskapens gränser för små och medelstora företag.

6.2 Den tyska regeringen upprepar sedan sin ståndpunkt att det, med hänsyn till den låga (om överhuvudtaget förekommande) bidragsekvivalenten hos garantier i Tyskland, är nödvändigt att införa ett tröskelvärde och att det vid fastställandet av detta dessutom måste ses till att de administrativa merkostnaderna som enskilda anmälningar för med sig såväl som förfarandets längd, står i rimligt förhållande till stödintensiteten och den inverkan sådana garantier kan få på gemenskapens konkurrens.

6.3 Vid samtalet den 9 november 1995 har den tyska regeringen inte framfört några nya argument utan snarare upprepat sitt krav på införandet av ett tröskelvärde och hänvisat till de administrativa merkostnaderna samt de förseningar som enskilda anmälningarna orsakar.

III. BEDÖMNING

7. Kommissionen har fastställt sin inställning till statliga undsättnings- och omstruktureringsstöd till förlustdrabbade företag i sina riktlinjer, som offentliggjordes i december 1994. Dessa riktlinjer bekräftar i huvudsak kommissionens hittillsvarande beslutspraxis i fråga om stöd till förlustdrabbade företag, såsom de redan framställts i den åttonde konkurrensrapporten från 1979 (punkt 228).

7.1 Kommissionen krävde faktiskt redan i den åttonde konkurrensrapporten att den i fråga om "såväl `undsättningsstöd` som `ledsagande stöd` ( . . . ) på förhand meddelas om de viktiga enskilda tillfällena". I sina riktlinjer preciserar kommissionen detta krav genom att fastställa (punkt 4.1, andra stycket) att "undsättnings- och omstruktureringsstöd ( . . . ) till stora företag måste anmälas enskilt", respektive understryker (punkt 4.2, första stycket) att det "för alla undsättnings- och omstruktureringsstöd till stora företag ( . . . )" gäller "enskild anmälningsplikt".

Begreppet "omstruktureringsstöd" ersätter i denna formulering begreppet "ledsagande stöd" utan att det uppstår innehållsmässiga skillnader.

7.2 Begreppet "stort företag" definieras i punkt 4.2, första stycket i riktlinjerna med formuleringen "( . . . ) stora företag, som alltså inte faller in under i definitionen av små och medelstora företag ( . . . )" och därmed genom en avgränsning gentemot dessa. Med avseende på begreppet små och medelstora företag hänvisas det i punkt 3.2.4 i riktlinjerna till "en `enhetlig definition` för kontrollen av statliga stöd" som fastställts i gemenskapsramarna för statliga stöd till små och medelstora företag (3).

7.3 Begreppet förlustdrabbat företag definieras i punkt 2.1, första stycket i riktlinjerna som ett företag som "inte av egen kraft eller med medel från delägarna eller med kapital utifrån kan återhämta sig." På samma ställe förklarar kommissionen att "den ekonomiska svagheten hos ett företag som staten undsätter eller hjälper till att omstrukturera, ( . . . ) vanligtvis beror på en tidigare otillräcklig prestationsförmåga och dåliga framtidsprognoser". De typiska symptomen på ett sådant tillstånd är enligt kommissionen "sjunkande lönsamhet eller växande förluster, sjunkande omsättning, växande lagerhållning, överkapacitet, minskat kassaflöde, ökad skuldsättning och räntebelastning samt låga nettointäkter. I akuta fall har företaget redan blivit insolvent eller gått i konkurs."

7.4 Begreppet omstruktureringsstöd förklaras i punkt 2.1, fjärde stycket i riktlinjerna. Sådana stöd främjar omstruktureringen av förlustdrabbade företag inom ramen för "en realistisk, sammanhängande och långtgående plan." Omstruktureringsåtgärderna "möjliggör en planenlig övergång av företaget till en långfristig stabil ny struktur som gör det möjligt för företaget att klara av att fortsätta sin verksamhet utan ytterligare statligt stöd." Omstruktureringen omfattar i regel en fysisk omstrukturering (nyordning och rationalisering av företagets verksamhet) och en ekonomisk omstrukturering (kapitalökningar, skuldavveckling).

8. Kommissionen har med anledning av att förfarandet inleddes uttryckligen åberopat kommissionens meddelande av den 23 december 1994 om de ovannämnda riktlinjerna.

9. Den tyska regeringen tycks i sina meddelanden vilja antyda att det är tveksamt om garantier har låg stödintensitet och den låga kreditförlustkvoten som uppvägs av vanliga bankprovisioner. Den avvisar emellertid uppenbarligen inte helt garantiernas stödkaraktär.

9.1 Det är kommissionens uppfattning att en garanti till förmån för ett företag inte innehåller något stöd när följande villkor är uppfyllda:

- Företaget i fråga skall ha en sund finansiell ställning.

- Företaget skall även utan den statliga garantin kunna beviljas ett lån inom den privata sektorn.

- Den statliga garantin skall beviljas mot bakgrund av en premie som betalas av låntagaren som motsvarar den normala handelsmässiga motprestationen för den risk som långivaren tar i samband med privata lån med samma giltighetsperiod och på jämförbara villkor och med hänsyn till förmånstagarens omständigheter, finansiella sektor, ekonomiska utsikter och den säkerhet som ställs för lånegarantin.

- Garantin skall vara begränsad i storlek och varaktighet och bunden till en exakt avgränsad finansiell transaktion.

- Om förmånstagaren inte uppfyller villkoren skall, enligt avtalet, det resterande lånebeloppet betalas tillbaks till långivaren och om nödvändigt genom försäljning av vissa av förmånstagarens tillgångar eller genom avveckling av dennes företag.

De garantier för omstruktureringsåtgärder i stora förlustdrabbade företag som omfattas av artikel 93.2 i Romfördraget uppfyller inte dessa villkor på följande grunder:

- De beviljas till företag som inte är ekonomiskt sunda.

- De beviljas endast (subsidiaritetsprincipen) om företaget annars inte erhåller några krediter, eftersom det inte i tillräcklig utsträckning kan ställa de säkerheter som banker vanligtvis kräver (jämför den tyska regeringens meddelande av den 29 maj 1995).

Enligt kommissionens uppfattning rör det sig, i samband med de garantier som omfattas av förfarandet i enlighet med artikel 93.2, utan tvivel om stöd enligt artikel 92.1. Garantin gör det möjligt för företaget att erhålla finansiella medel som kan förhindra att företaget slås ut från marknaden. Om företaget skulle slås ut, skulle antingen en existerande överkapacitet reduceras eller de fria marknadsandelarna övertas av konkurrenter som i båda fallen skulle kunna förbättra sin lönsamhet. De garantibestämmelser som omfattas av förfarandet i enlighet med artikel 93.2 utesluter inte beviljandet av garantier för företag som bedriver handel inom gemenskapen. Därför måste man utgå ifrån att de garantier som omfattas av förfarandet kan påverka handeln mellan medlemsstaterna.

9.2 Enligt kommissionens uppfattning kan stödintensiteten av lånegarantier till förlustdrabbade företag för övrigt inte avläsas av kreditförlustkvoten ex post (efter omstruktureringen). Kommissionen menar att garantins värde uteslutande kan nå upp till det för garantin säkrade beloppet, om det vid tidpunkten då beslutet om lånet fattas, är helt uppenbart att låntagaren inte kommer att kunna betala tillbaka lånet.

9.3 Kommissionen menar i övrigt att de avgifter som utgår inom ramen för de prövade garantiordningarna (mellan 05 % och 1 % av garantiförpliktelsen enligt den tyska regeringens meddelande av den 23 februari 1995) säkerligen inte heller är tillräckliga för att utjämna de förväntade kreditförlustkvoter, som enligt samma meddelande från den tyska regeringen för delstaten Baden-Württemberg under perioden 1991 till 1994 låg på mellan 1,26 % och 2,84 %. Det är tillika ytterst tvivelaktigt om kreditförlustkvoter från delstaten Baden-Württemberg kan överföras till förhållanden i de andra, särskilt de nya, delstaterna.

De tyska myndigheternas argument om att garantierna ges enligt normala marknadsvillkor och endast ersätter den säkerhet som företagen i fråga ställer, men som bankerna på grund av sina säkerhetsbehov inte anser vara tillräckliga eller värderbara, innehåller i sig själv en motsägelse, eftersom de gynnade företagen på ett konstgjort sätt flyttas över i ett marknadssegment där de inte hör hemma och som de inte har tillgång till.

Av samma orsak kan "försäkringsargumentet" inte anföras i samband med de förlustdrabbade företagen i fråga.

9.4 Det kan således sammanfattningsvis konstateras att garantier för säkring av omstruktureringsprojekt för förlustdrabbade företag enligt kommissionens uppfattning utgör statligt stöd till förlustdrabbade företag och skall bedömas enligt gällande riktlinjer.

10. Den tyska regeringen kom i sitt uttalande av den 29 maj 1995 fram till att kommissionen när förfarandet inleds förutsätter att ett företag redan är förlustdrabbat när bankerna inte längre är villiga att stödja företaget i fråga med lån på egen risk och att det krävs garantier för att kunna få lånen. Enligt den tyska regeringen har kommissionen ur detta härlett en anmälningsplikt för alla enskilda tillämpningsfall.

10.1 Kommissionen kan inte förstå den tyska regeringens bedömning, som inte kan motiveras av att man inleder förfarandet i enlighet med artikel 93.2 i Romfördraget av följande orsaker:

- För det första avser inledandet av förfarandet uteslutande "stora företag".

- För det andra avser inledandet av förfarandet uteslutande "beviljandet av garantier för omstruktureringsåtgärder".

- För det tredje avser inledandet av förfarandet - med uttrycklig hänvisning till kommissionens meddelande av den 23 december 1994 om riktlinjerna för statliga stöd för undsättning och omstrukturering av förlustdrabbade företag - förlustdrabbade företag. Begreppet "förlustdrabbade företag" som används i dessa riktlinjer är relevant, om inte annat så genom referensen till dessa riktlinjer (jämför ovan punkt 7.4). Enligt detta är ett "förlustdrabbat företag" ett företag som "inte av egen kraft eller med delägarnas medel eller kapital utifrån kan hämta sig". I föreliggande fall är "behovet av andra åtgärder för att företaget skall klara sig" avgörande för klassificeringen.

10.2 Kommissionen står dessutom oförstående inför den tyska regeringens värdering, eftersom kommissionen vid utformningen av de förslag som anförs i inledningen till lämpliga åtgärder på intet sätt har bedömt exempelvis garantier för lån till finansiering av nyinvesteringar, som blir nödvändiga när banker inte längre är beredda att stödja företag i fråga med krediter på egen risk, som stöd till förlustdrabbade företag.

För att uppnå en precisering tycks det vara meningsfullt att anföra följande:

Det skall först och främst påminnas om, att som nyinvesteringar enligt nr 18 i bilagan till samordningsprinciperna för de regionala stödbestämmelserna (4) gäller varje "investering i anläggningar vid upprättandet av ett nytt företag, utvidgandet av ett befintligt företag eller påbörjandet av en grundläggande produktförändring eller ett produktionssätt i ett befintligt företag (genom rationalisering, omstrukturering eller modernisering) . . . [såväl] som genom övertagandet av ett företag som lagts ned eller skulle lagts ned om det inte övertagits."

Kommissionen konstaterade, inom ramen för nämnda förslag till lämpliga åtgärder, att de garantibestämmelser som omfattas av de lämpliga åtgärderna tillåter att lånegarantier för finansiering av nyinvesteringar beviljas och detta inbegriper även investeringar i anläggningen, vilka är kopplade till att en grundläggande förändring av en produkt eller ett produktionssätt företas i ett befintligt företag genom rationalisering, omstrukturering eller modernisering eller med investeringar i form av ett övertagande av ett företag som skulle lagts ned.

Kommissionen konstaterade sedan att det var svårt att skilja mellan ett omstruktureringsprojekt (konsolidering eller sanering) i ett förlustdrabbat företag och ett investeringsprojekt i ett befintligt företag i form av rationalisering, omstrukturering eller modernisering och att det blir ännu svårare när övertagandet av ett företag som är nedlagt eller skulle vara nedlagt om företaget aldrig övertagits, säkras med hjälp av en garanti och kopplas till rationaliserings-, omstrukturerings- eller moderniseringsinvesteringar, som i sin tur själva täcks av garantier.

Kommissionen anser därför att den i alla fall med avseende på stora företag måste försäkra sig om att de ovannämnda garantiformerna (grundläggande ändring, övertagande av ett nedlagt eller nedläggningshotat företag) inte innehåller stöd till omstrukturering av förlustdrabbade företag. Därför föreslog kommissionen som lämplig åtgärd, i enlighet med artikel 93.1 i Romfördraget, de tyska myndigheterna att anmäla alla garantier som beviljats till förmån för storföretag (detta gäller inte garantibestämmelserna i delstaten Niedersachsen), som avser finansieringen av anläggningsinvesteringar som är kopplade till en produkts grundläggande förändring eller ett ändrat produktionssätt i ett befintligt företag genom rationalisering, omstrukturering eller modernisering eller som avser finansiering av investeringar i form av att ett övertagande av ett företag som är nedlagt, eller som skulle vara nedlagt utan ett sådant övertagande.

Den tyska regeringen har inte följt detta förslag (punkt bb i den tyska regeringens meddelande av den 23 februari 1995). Detta förslag är fortfarande föremål för de samtal som förs inom ramen för förfarandet enligt artikel 93.1. Föremål för förfarandet i föreliggande fall, i enlighet med artikel 93.2, är uteslutande anmälan av alla enskilda tillfällen då garantier beviljats för omstruktureringsåtgärder inklusive sanerings- och konsolideringsprojekt till förmån för förlustdrabbade företag som är större än små och medelstora företag (punkt dd i den tyska regeringens meddelande av den 23 februari 1995). Kommissionen har i sin skrivelse SG(95)D/4305 av den 4 april 1995, i vilken de underrättade de tyska myndigheterna om att ett förfarande inletts i enlighet med artikel 93.2 i Romfördraget, uttryckligen påpekat att förfarandet endast avser denna punkt och konstaterat att man, med avseende på de andra lämpliga förslagen från kommissionen som tillbakavisades av den tyska regeringen i meddelandet av den 23 februari 1995, anser att det krävs en mer ingående prövning av de framförda kommentarerna och först senare kommer att yttra sig om dessa andra synpunkter.

10.3 Den redogörelse som anförts under punkt 6.2 i detta beslut och som den tyska regeringen lade fram i sitt ställningstagande av den 29 maj 1995 om huruvida kraven uppfyllts av företag som utan statliga garantier inte erhåller något banklån, särskilt sunda företag med begränsat egenkapital som grund måste därför i detta förfarande, enligt artikel 93.2, betraktas som liggande vid sidan av saken.

11. Det tröskelvärde på 50 miljoner tyska mark, som de tyska myndigheterna föreslagit att man inför för anmälningen av varje enskilt fall (se den tyska regeringens meddelande av den 23 februari 1995) tycks inte vara förenligt med ovannämnda "riktlinjer för förlustdrabbade företag".

Som redan anförts i punkt 7.1 skall allt relevant stöd till större företag anmälas enskilt i enlighet med kommissionens politik i fråga om stöd till förlustdrabbade storföretag. Kommissionen bekräftar denna ståndpunkt i detta beslut.

11.1. Kommissionen har i inledningen till ovannämnda "riktlinjer" (punkt 1.1) åter betonat vikten av en omfattande och sträng kontroll av de statliga stöden inom den inre marknaden. Detta gäller särskilt för stöd till förlustdrabbade företag, eftersom dessa sätter marknadens normala urvalsmekanism ur spel, vilken är ett viktigt element för bevarandet av de europeiska ekonomiernas konkurrenskraft och garanterar att de företag som är minst kostnadseffektiva slås ut från marknaden, särskilt från marknader med kapacitetsöverskott, och att de effektivare företagen kan utöka sin verksamhet och sina marknadsandelar, i vissa fall också på handeln utanför gemenskapen. Stöd till förlustdrabbade företag straffar, med tanke på deras verkan, de effektiva företagen genom att de sänker deras lönsamhet och begränsar deras utvecklingschanser. Ofta har dessa konkurrenter upptäckt sina egna omstruktureringsbehov i tid och har en med egna medel finansierad omstruktureringsprocess bakom sig, men berövas nu frukterna av sina insatser på grund av statligt omstruktureringsstöd till konkurrenterna. Under vissa omständigheter innebär framgångsrika och statligt stödda omstruktureringar av konkurrenter på medelfristig sikt ett hot mot dessa företags existens.

Bortsett från att man på lång sikt riskerar de europeiska ekonomiernas konkurrenskraft genom onormalt stort bruk av statliga stöd till förlustdrabbade företag, kan man riskera att skapa en subventionskapplöpning, inom landet och inom gemenskapen mellan lokala offentliga myndigheter och medlemsstater.

11.2. Av dessa orsaker anser kommissionen att det är särskilt viktigt att det sker en noggrann övervakning av omstruktureringsstöd och av att de grundläggande villkor för godkännande av omstruktureringsstöd som anförts i punkt 3.2 i "riktlinjerna" uppfylls enligt följande:

- En stabil omstruktureringsplan för återupprättandet av företagets konkurrenskraft skall läggas fram och förverkligas inom en rimlig tidsfrist.

- Stödet skall begränsas till det minimum som är nödvändigt för omstruktureringen.

- Eventuella negativa verkningar för konkurrenterna skall om möjligt förhindras, detta omfattar eventuellt en minskning av kapaciteten.

- En löpande kontroll skall genomföras på grundval av en periodisk rapport.

Enligt kommissionens uppfattning skall denna övervakning i samband med storföretag, som i vanliga fall bedriver handel inom gemenskapen, i de enskilda fallen företas av kommissionen i konkurrenternas intresse. Detta tycks redan vara nödvändigt om man i detta företagsstorlekssegment, som är särskilt viktigt för gemenskapens inre handel, skall säkra en likabehandling av företagen i de enskilda medlemsstaterna med hänsyn till hur strängt de enskilda ovan skisserade godkännande kriterierna skall tillämpas, men också med hänsyn till värderingen av de gällande marknadsförhållandena.

Kommissionen är därför, som beskrivs i punkt 4.1 i "riktlinjerna", endast villig att godkänna undsättnings- och omstruktureringsstöd på grundval av stödprogram för små och medelstora företag. Som kommissionen anför i punkt 3.2.4 i "riktlinjerna" är den villig att inta en mindre hållning gentemot omstruktureringsstöd till små och medelstora företag, eftersom stöd till små och medelstora företag i vanliga fall förändrar handelsvillkoren i mindre omfattning än stöd till stora företag och snarare uppvägs av ekonomiska nyttoeffekter. Kommissionen hänvisar i detta sammanhang till punkt 3.3 i gemenskapens rambestämmelser för statligt stöd till små och medelstora företag.

11.3 Det finns också ett annat skäl till att kommissionen anser att det är mindre meningsfullt att införa ett tröskelvärde. Kommissionen anser nämligen att ett stort förlustdrabbat företag vanligtvis behöver ett betydande stödbelopp, som i alla fall kräver en utförlig prövning, och att omstruktureringsstöd av för litet omfång inte vanligtvis inte är lämpade att återupprätta företagets konkurrenskraft på längre sikt. Sådana omstruktureringsstöd är enligt kommissionens uppfattning inte förenliga med den gemensamma marknaden och innebär en risk för att det skall bli nödvändigt att ånyo bevilja omstruktureringsstöd om de påbörjade omstruktureringsåtgärderna varit alltför begränsade. Sådana upprepade begränsade omstruktureringsstöd har sedan en tendens att urarta till löpande driftstöd utan att företagets grundläggande strukturproblem blir lösta i tillräcklig utsträckning.

11.4 Kommissionen konstaterade redan i punkt 10.2 att det är svårt att skilja mellan ett omstruktureringsprojekt (konsolidering eller sanering) i ett förlustdrabbat företag och ett nyinvesteringsprojekt i ett befintligt företag i form av rationalisering, omstrukturering eller modernisering och att det blir ännu svårare när övertagandet av ett företag, som är nedlagt eller som skulle vara nedlagt utan detta övertagande, säkras med hjälp av en garanti och kopplas till rationaliserings-, omstrukturerings- eller moderniseringsinvesteringar som i sin tur själva täcks av garantier.

Eftersom stora företags nyinvesteringsprojekt enligt kommissionens beslutspraxis endast anses vara förenliga med gemensamma marknaden i regionala stödområden i enlighet med artikel 92.3 a och c i Romfördraget, kan det vid en enskild prövning av det anmälda omstruktureringsstödet till stora företag dessutom säkras att sunda storföretags nyinvesteringar inte kan dra någon fördel av stödet inom ramen för bestämmelser för förlustdrabbade företag.

11.5 Dessutom menar kommissionen att statliga stöd i enlighet med artikel 92.1 i Romfördraget skall behandlas lika oavsett i vilken form de beviljas. Beviljandet av garantier i form av statliga stöd får enligt förfarandet inte vara fördelaktigare än beviljandet av andra former av stöd till stora förlustdrabbade företag. Denna princip skall framför allt beaktas när denna stödform, enligt de upplysningar som föreligger kommissionen, inte tillämpas lika ofta i de olika medlemsstaterna.

11.6 En särbehandling av garantier kan inte heller motiveras med en hänvisning till den låga stödintensitet som kan konstateras i efterhand. Kommissionen är av den uppfattningen, som redan anförts i punkt 9.2, att stödvärdet av en garanti till ett förlustdrabbat företag kan nå upp till storleken på det lån som garantin möjliggör.

Just på grund av att de offentliga budgeterna endast i ett begränsat omfång belastas av garantilöften som skall infrias, får garantiinstrumentet ur samlad ekonomisk synvinkel till exempel i jämförelse med direkta kapitalökningar i samma storleksordning, en särskilt kraftig konkurrenssnedvridande effekt. Garantibestämmelserna är således ett verkningsfullt instrument i den statliga ekonomiska politiken som man skall vara särskilt uppmärksam på när de skall tillämpas i samband med förlustdrabbade företag.

11.7 De tyska myndigheterna har inte motiverat storleken på 50 miljoner tyska mark på tröskelvärdet de föreslagit med konkurrenspolitiska argument. Det anges framför allt inget skäl till varför garantier blir konkurrenssnedvridande och handelsbegränsande i den utsträckningen att en enskild prövning är motiverad först när de överstiger 50 miljoner tyska mark.

11.8 Det praktiska argumentet om en ökad administrativ kostnad och hänvisningen till kravet "att hundratals fall skall anmälas", är till hjälp när man organisatoriskt skall förbereda avvecklingen av det stödsrättsliga kontrollförfarandet, men kan inte befria kommissionen från sin förpliktelse att skydda konkurrenterna.

Kommissionen är medveten om att en enskild anmälan av omstruktureringsstöd till stora förlustdrabbade företag utgör en administrativ kostnad som möjligtvis kan leda till förseningar. I punkt 4.2 i riktlinjerna har kommissionen förpliktigat sig att sträva efter snabba beslut och gör medlemsstaterna uttryckligen uppmärksamma på hur onödiga förseningar kan undvikas.

IV. IKRAFTTRÄDANDE

12. Vid inledandet av förfarandet i enlighet med artikel 93.2 i Romfördraget har kommissionen fastställt att en medlemsstat mot vilken ett förfarande inleds, eftersom den inte genomfört de lämpliga åtgärder som kommissionen föreslagit, rättmätigt kan fortsätta att bevilja stöden i fråga tills kommissionens har fattat ett slutgiltigt beslut.

12.1 Detta innebär att medlemsstaterna i samband med det föreliggande slutgiltiga beslutet skall beviljas en rimlig period för omläggning av de hittills rättmätigt tillämpade stödbestämmelserna. Eftersom det är nödvändigt att snabbt fatta ett beslut i samband med omstruktureringsstöd, skall det framför allt säkerställas att omläggningen av stödbestämmelserna, inte kommer att utgöra ett hot mot företag som redan ansökt om omstruktureringsstöd mot bakgrund av de gällande bestämmelserna på grund av ändringar som för dem varit oförutsebara. Kommissionen är av den uppfattningen att dessa krav kan uppfyllas genom att låta en enskild anmälningsplikt för omstruktureringsprojekt för stora förlustdrabbade företag träda ikraft den 1 juli 1996, om dessa inte före den 30 juli 1996 har lämnat in en formell garantiansökan till behörig myndighet.

HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.

Artikel 1

Garantibestämmelserna i delstaterna Sachsen-Anhalt, Nordrhein-Westfalen, Rheinland-Pfalz, Bayern, Bremen, Mecklenburg-Vorpommern, Schleswig-Holstein och Sachsen är oförenliga med den gemensamma marknaden, eftersom de beviljar garantier till omstruktureringsåtgärder (inklusive sanerings- och konsolideringsprojekt) för stora förlustdrabbade företag, utan föregående anmälan till kommissionen.

Garantier för omstruktureringsåtgärder i stora förlustdrabbade företag, som beviljas inom ramen för de ovannämnda garantibestämmelserna, skall i enlighet med artikel 93.3 i Romfördraget anmälas till kommissionen så att kommissionen kan kontrollera om de i varje enskilt fall är förenliga med den gemensamma marknaden.

Artikel 2

Detta beslut gäller från och med den 1 juli 1996 för alla garantier för omstruktureringsåtgärder (inklusive sanerings- och konsolideringsprojekt) för stora förlustdrabbade företag inom ramen för garantibestämmelserna i delstaterna Sachsen-Anhalt, Nordrhein-Westfalen, Rheinland-Pfalz, Bayern, Bremen, Mecklenburg-Vorpommern, Schleswig-Holstein och Sachsen i fråga om vilka inte före den 30 juni 1996 har lämnats in en formell garantiansökan till den behöriga myndigheten.

Artikel 3

Tyskland skall inom två månader från delgivningen av detta beslut underrätta kommissionen om vilka åtgärder som vidtagits för att följa beslutet.

Artikel 4

Detta beslut riktar sig till Förbundsrepubliken Tyskland.

Utfärdat i Bryssel den 13 mars 1996.

På kommissionens vägnar

Karel VAN MIERT

Ledamot av kommissionen

(1) EGT nr C 368, 31.12.1994, s. 12.

(2) EGT nr C 242, 19.9.1995, s. 5.

(3) EGT nr C 213, 19.8.1992, s. 2.

(4) EGT nr C 31, 3.2.1979, s. 9.