Rådets resolution

av den 19 december 2002

om ändring av direktivet om skadeståndsansvar för produkter med säkerhetsbrister

(2003/C 26/02)

EUROPEISKA UNIONENS RÅD UTFÄRDAR DENNA RESOLUTION.

RÅDET ERINRAR OM FÖLJANDE:

1. I rådets direktiv 85/374/EEG av den 25 juli 1985 om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om skadeståndsansvar för produkter med säkerhetsbrister(1), ändrat genom Europaparlamentets och rådets direktiv 1999/34/EG(2), eftersträvas en tillnärmning av medlemsstaternas rättsregler om tillverkarens ansvar för skada orsakad av en defekt i hans produkter eftersom nuvarande skillnader kan snedvrida konkurrensförhållandena och påverka varuflödet inom den gemensamma marknaden samt leda till olika grader av skydd av konsumenterna mot skada på deras hälsa eller egendom orsakad av en produkt med säkerhetsbrister. För att uppnå en fullgod lösning av det problem som kännetecknar nutidens fortlöpande tekniska utveckling och som består i att finna en rimlig placering av ansvaret för de risker som den moderna tekniska produktionen medför ålägger direktivet tillverkaren ett strikt ansvar för skada orsakad av en defekt i hans produkter.

2. Tillverkaren anses vara den som framställer en slutprodukt, en råvara eller en komponent och var och en som genom att sätta sitt namn, varumärke eller något annat kännetecken på produkten utger sig för att vara den som tillverkat den, enligt artikel 3.1 i direktivet. Utan att tillverkarens ansvar berörs skall den som för försäljning, uthyrning, leasing eller annan form av distribution inom ramen för sin näringsverksamhet importerar en produkt till gemenskapen betraktas som tillverkare i detta direktivs mening och skall ha samma ansvar som en tillverkare (jfr artikel 3.2 i direktivet).

3. När tillverkaren eller importören av produkten inte kan identifieras skall varje leverantör av produkten betraktas som tillverkare av den om han inte inom skälig tid meddelar den skadelidande vem tillverkaren eller den importör som levererat produkten till honom är (jfr artikel 3.3 i direktivet). Frånsett denna artikel innehåller direktivet inga bestämmelser om skadeståndsansvar för leverantören.

4. Då direktivet antogs (1025:e mötet i rådet, den 25 juli 1985) togs följande gemensamma uttalande från rådet och kommissionen om direktivets räckvidd till rådets protokoll: "När det gäller tolkningen av artiklarna 3 och 12 är rådet och kommissionen eniga om att det inte finns något som hindrar enskilda medlemsstater från att i sin nationella lagstiftning fastställa bestämmelser om skadeståndsansvar för mellanhänder, eftersom mellanhänders skadeståndsansvar inte omfattas av direktivet. Det råder även enighet om att medlemsstaterna enligt direktivet får fastställa regler om den slutgiltiga ömsesidiga placeringen av skadeståndsansvar mellan flera skadeståndsansvariga tillverkare (jfr artikel 3) och mellanhänder."

Samtidigt togs följande uttalande beträffande lydelsen av artikel 3.3 till rådets protokoll: "Rådet noterar att ordet leverantör enligt artikel 3.3 betyder en person som är verksam inom distributionskedjan."

5. I en dom av den 25 april 2002 (mål C-52/00) fastställde Europeiska gemenskapernas domstol att man med detta direktiv, i de frågor som däri behandlas, eftersträvar en fullständig harmonisering av medlemsstaternas lagar och andra författningar (se även de domar som avkunnades samma dag i mål C-154/00 och mål C-183/00). Vidare fastslog domstolen i mål C-52/00 att en nationell lagstiftning, som föreskriver att leverantören av en produkt med säkerhetsbrister är skadeståndsansvarig i samtliga fall och på samma sätt som tillverkaren, utgör ett brott mot direktivet.

6. Sålunda kan inte medlemsstaterna längre föreskriva att bestämmelser om skadeståndsansvar för leverantörer, t.ex. för personer som är verksamma inom distributionskedjan, skall vila på samma grund som systemet för skadestånd i direktivet om tillverkarnas skadeståndsansvar. Frånsett de fall som anges i artikel 3.3 verkar detta innebära att ett system för skadeståndsansvar för leverantör på grundval av strikt ansvar utesluts.

7. Denna rättsliga situation ger upphov till oro, eftersom direktivet enligt punkt 3 inte innehåller några bestämmelser om skadeståndsansvar för leverantören, frånsett artikel 3.3.

8. Möjligheten att fastställa regler för leverantörers skadeståndsansvar, inbegripet regler om strikt ansvar, skulle kunna ge konsumenterna fördelar, oavsett om dessa regler fastställs på nationell nivå eller gemenskapsnivå. I fall av detta slag kommer konsumenten därför att kunna väcka talan mot tillverkaren, leverantörer i efterföljande led, inbegripet produktförsäljaren, eller mot samtliga. Detta skulle kunna förbättra konsumentens möjligheter att faktiskt erhålla ersättning.

Rådet erinrar även om att ett av de allmänna målen för gemenskapen är att främja konsumentintressena och säkerställa ett högt skydd för konsumenterna, jfr. artiklarna 95 och 153 i fördraget.

9. RÅDET ANSER att det mot denna bakgrund finns ett behov av att bedöma om direktiv 85/374/EEG, ändrat genom direktiv 1999/34/EG, bör ändras så att nationella regler om leverantörernas skadeståndsansvar tillåts som vilar på samma grund som ansvarssystemet i direktivet om tillverkarnas skadeståndsansvar.

(1) EGT L 210, 7.8.1985, s. 29.

(2) EGT L 141, 4.6.1999, s. 20.