Rådets rekommendation

av den 21 juni 2002

till allmänna riktlinjer för medlemsstaternas och gemenskapens ekonomiska politik

(2002/549/EG)

EUROPEISKA UNIONENS RÅD

som beaktar Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, särskilt artikel 99.2 i detta,

som beaktar kommissionens rekommendation,

som beaktar diskussionen i Europeiska rådet den 21 juni 2002 i Sevilla,

som konstaterar att Europaparlamentet har antagit en resolution om kommissionens rekommendation,

REKOMMENDERAR FÖLJANDE.

INNEHÅLLSFÖRTECKNING

>Plats för tabell>

I. ALLMÄNNA RIKTLINJER FÖR DEN EKONOMISKA POLITIKEN

1. INLEDNING

EU har en väldefinierad strategi för den ekonomiska politiken som är tillväxtorienterad och eftersträvar stabilitetsinriktade makroekonomiska lösningar, som på kort sikt kan anpassas på ett adekvat sätt till ändrade ekonomiska förhållanden och samtidigt förbättra den långsiktiga kapaciteten för hållbar, sysselsättningsskapande och icke inflationsdrivande tillväxt. I 2002 års allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken anpassas och uppdateras denna strategi med utgångspunkt i de politiska riktlinjer som gavs av Europeiska rådet i Barcelona (15-16 mars 2002), samtidigt som även utvecklingen av strategin för en hållbar utveckling har beaktats. Riktlinjerna har utarbetats med beaktande av granskningen av genomförandet av 2001 års allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken och bedömningen av den ekonomiska situationen och de ekonomiska utsikterna enligt kommissionens ekonomiska prognoser från våren 2002.

I avsnitt 2 ges en kort översikt över den ekonomiska bakgrunden till riktlinjerna, och de viktigaste utmaningarna för den ekonomiska politiken redovisas. I avsnitt 3 beskrivs sedan de allmänna ekonomisk-politiska rekommendationer som gäller alla medlemsstater och gemenskapen. Inom ramen för den övergripande strategin skiljer sig de olika medlemsstaternas prioriteringar beträffande den ekonomiska politiken något åt till följd av skillnader i ekonomisk tillväxt, ekonomiska framtidsutsikter, strukturer och institutioner. Dessa skillnader beaktas i de landspecifika ekonomisk-politiska riktlinjerna som läggs fram i del II.

I linje med fortsatta ansträngningar att dra lärdom av erfarenheter för att förstärka samordningen och i linje med uppmaningen från Europeiska rådet i Barcelona att göra de olika relevanta processerna effektivare och lägga större vikt vid åtgärder för genomförandet än vid utarbetandet av årliga riktlinjer, kan dessa riktlinjer komma att förändras både till formen och när det gäller de tidpunkter då de offentliggörs från och med år 2003. I 2002 års riktlinjer eftersträvas därför kontinuitet med förra årets riktlinjer.

2. HUVUDPRIORITERINGAR OCH POLITISKA KRAV

2.1 Den ekonomiska återhämtningen tar fart

2001 präglades EU:s ekonomi av en kraftig och oväntad avmattning av den ekonomiska aktiviteten. Den makroekonomiska politiken sattes på prov och sysselsättningstillväxten avtog.

Nu finns det dock allt fler tecken på att ekonomin har stabiliserats och redan håller på att återhämta sig. Den ekonomisk-politiska reaktionen, sunda ekonomiska grundprinciper, bättre förtroende för den ekonomiska utvecklingen och bättre extern efterfrågan, tillsammans med avklingandet av flera negativa ekonomiska chocker har gett en grund för denna återhämtning. Det friktionsfria införandet av euron 1999 (och 2002 i form av sedlar och mynt) har skapat en välbehövlig känsla av stabilitet och förtroende. Trots bestående risker för bakslag och den osäkerhet som råder kan man förvänta sig att EU:s ekonomi skulle kunna förstärkas så att den når en tillväxttakt nära eller över sin potentiella under andra halvåret 2002 och vidare under 2003, dvs. då rekommendationerna i dessa riktlinjer skall genomföras.

Eftersom utvecklingen på arbetsmarknaden följer den ekonomiska situationen med en viss eftersläpning, är det inte troligt att sysselsättnings- och arbetslöshetstrenderna kommer att förbättras påtagligt före 2003. Inflationstrycket förväntas förbli under kontroll på medellång sikt och inflationen, mätt enligt det harmoniserade konsumentprisindexet (HIKP), förväntas stabilisera sig på en nivå omkring 2 %.

>PIC FILE= "L_2002182SV.000401.TIF">

>PIC FILE= "L_2002182SV.000402.TIF">

2.2 De viktigaste uppgifterna under den närmaste tiden

Den ekonomiska politiken inom EU har som viktigaste uppgift att öka välståndet för medborgarna, nu och i framtiden. Politiken bör därför inriktas på att skapa en balanserad och hållbar expansion av ekonomin. Europeiska rådet i Lissabon gav uttryck för denna huvuduppgift genom att formulera det övergripande målet att Europa skall bli den mest konkurrenskraftiga och dynamiska kunskapsbaserade ekonomin senast år 2010 och ha förutsättningar för en hållbar tillväxt med ökad sysselsättning, bättre jobb och större social sammanhållning.

Sunda ekonomiska grundprinciper, lämplig ekonomisk politik och avsaknaden av mer betydande ekonomiska obalanser skapar ett gott utgångsläge för ekonomin. Utvecklingen hittills när det gäller strukturreformerna har bidragit till den förbättrade ekonomiska tillväxten och sysselsättningsskapandet under de senaste åren. Uppgiften är nu att bygga vidare på dessa resultat och ytterligare stärka grundvalarna för den framtida tillväxten. På grund av den förestående utvidgningen är det dessutom ännu mer brådskande att EU blir dynamiskt och flexibelt.

Trots de framsteg som redan gjorts måste den potentiella tillväxttakten ökas för att ge ekonomin förutsättningar för en kraftfull återhämtning innan ett högt kapacitetsutnyttjande leder till pristryck. På längre sikt kommer dessutom den potentiella tillväxttakten att visa en nedåtgående tendens när tillgången på arbetskraft blir mer begränsad på grund av den demografiska utvecklingen mot åldrande befolkningar, om inte åtgärder sätts in för att öka produktiviteten, arbetskraftsdeltagandet och sysselsättningen.

Takten i det ekonomiska reformarbetet måste ökas om man skall kunna nå en starkare ekonomisk prestationsförmåga och klara av de utmaningar som sattes upp i Lissabon för att återfå förutsättningar för full sysselsättning. Åtgärderna måste inriktas på fyra områden: i) att bevara och ytterligare stärka det makroekonomiska ramverket, ii) att verka för fler och bättre jobb, öka arbetskraftsdeltagandet och motverka en bestående arbetslöshet, iii) att öka förutsättningarna för en hög produktivitetstillväxt och iv) att främja en hållbar utveckling i dagens och morgondagens medborgares intresse.

i) Bevara och ytterligare stärka det makroekonomiska ramverket

Om man bevarar och ytterligare stärker det makroekonomiska ramverket går det lättare att välja lämpliga politiska lösningar i alla ekonomiska situationer och på så sätt skapa en miljö där en hållbar och stabil makroekonomisk tillväxt är säkerställd med dämpade konjunktursvängningar och en inre dynamik och elasticitet som förstärkts. En sådan miljö ger förutsättningar för tillväxt på medellång sikt, en kultur präglad av entreprenörsskap och innovationer och ett ökat välstånd, eftersom ekonomin då fullt ut kan dra fördel av de ekonomiska reformerna.

Den ekonomiska nedgången på senare tid har bidragit till att framhäva betydelsen av klara politiska spelregler och en snabb övergång till de budgetmål på medellång sikt som överenskommits inom ramen för stabilitets- och tillväxtpakten.

Ett starkt makroekonomiskt politiskt ramverk

Huvudsyftet med penningpolitiken inom euroområdet är att upprätthålla prisstabiliteten. Utan att åsidosätta detta syfte stöder stabila priser den allmänna ekonomiska politiken i gemenskapen. En penningpolitik fokuserad på prisstabilitet har en viktig roll både genom att stabilisera produktionen på dess trendmässiga nivå och genom att skapa en miljö som leder till en förstärkning av ekonomins utbudssida och den potentiella tillväxten. Prisstabilitetsåtagandet har gynnat en stabilitetsinriktad kultur, minskat osäkerheterna och skapat gynnsamma förutsättningar för en återhållsam löneutveckling och därigenom gett de nödvändiga förutsättningarna för en investeringsvänlig miljö. Detta bekräftas genom de mycket stabila inflationsförväntningarna på under 2 %.

En sund finanspolitik är den andra grundpelaren i de makroekonomiska ramarna i EU. Som allmän princip är det viktigt att undvika att finanspolitiken blir konjunkturförstärkande, eftersom det skulle innebära att svängningarna i den ekonomiska aktiviteten förvärras, att det strukturella saldot blir ohållbart och att den gemensamma penningpolitikens fokusering på prisstabilitet undermineras. Med tanke på riskerna och osäkerheten i en finanspolitisk "finjustering", främst när det gäller val av tidpunkt, effektivitet och dess irreversibla karaktär, bör normen för finanspolitiken vara att låta de automatiska stabilisatorerna få verka symmetriskt under konjunkturcykeln, förutsatt att referensvärdet på 3 % av BNP för det högsta tillåtna budgetunderskottet iakttas. Förutom att ge fritt och symmetriskt spelrum för de automatiska stabilisatorerna kan offentliga finanser som på medellång sikt är nära balans eller i överskott göra det möjligt att kontinuerligt minska de offentliga skuld- och räntebetalningarna i förhållande till BNP och på så sätt ge bättre förutsättningar för hållbarhet i de offentliga finanserna och förmåga att hantera framtida påfrestningar på budgeten, bl.a. sådana som orsakas av den demografiska utvecklingen. Dessutom bör de medlemsstater som vill göra egna politiska val skapa det nödvändiga manöverutrymmet. Den grundläggande politiska filosofin är förankrad i stabilitets- och tillväxtpakten, vilket gör det lättare att bedriva en penningpolitik inriktad på prisstabilitet och därigenom främja förutsättningarna för ekonomisk tillväxt och fortsatt skapande av nya arbetstillfällen.

En nära samordning av de politiska beslutsfattarnas ekonomiska politik och fortsatt och fruktsam dialog mellan rådet, eurogruppen och Europeiska centralbanken, med kommissionens medverkan och med respekt för alla aspekter på det europeiska centralbankssystemets oberoende, är väsentliga för att främja en harmonisk ekonomisk utveckling. Arbetsmarknadsparternas medverkan i den makroekonomiska dialogen spelar också en viktig roll.

Det ökande inbördes beroendet mellan ekonomierna inom euroområdet kräver en regelbunden översyn av metoderna och förfarandena för att samordna den ekonomiska politiken, förstärka genomförandet och öka insynen.

Fullborda övergången till sunda offentliga finanser

Att fullborda övergången för att på medellång sikt uppnå offentliga finanser i balans eller i överskott är en nödvändig förutsättning för att förverkliga fördelarna med EMU och åtgärderna för en budgetpolitisk samordning inom stabilitets- och tillväxtpakten. Fram till dess och med tanke på att inte överskrida referensvärdet 3 % kan det finnas avvägningsproblem mellan, å ena sidan, konsolideringen av budgetarna för att uppnå de saldon som krävs på medellång sikt och, å andra sidan, stabiliseringen av svängningarna i produktionen genom att de automatiska stabilisatorerna tillåts att verka fullt ut. Därför måste arbetet intensifieras för att uppnå budgetsaldon nära balans eller i överskott så snart som möjligt i alla medlemsstater och senast år 2004. Förutom att ge utrymme för de automatiska stabilisatorerna bör finanspolitiken styras av behovet av bättre kvalitet och hållbarhet i de offentliga finanserna. Den tidsfrist som finns innan effekterna av den demografiska utvecklingen gör sig mer kännbara bör utnyttjas för att uppnå sunda budgetsaldon i de offentliga finanserna.

ii) Verka för fler och bättre jobb, öka sysselsättningsgraden och motverka en bestående arbetslöshet

En analys av sysselsättningstillväxten inom EU i ett medellångt perspektiv visar på stark tillväxt. Det omfattande skapande av nya jobb som kunnat iakttas sedan 1997 beror inte bara på gynnsamma makroekonomiska förhållanden utan också på de arbetsmarknadsreformer som medlemsstaterna genomfört, bl.a. inom ramen för den europeiska sysselsättningsstrategin och de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken. Det gäller bl.a. åtgärder för att minska arbetskostnaderna och förbättra arbetskraftens anpassningsförmåga, bestående återhållsamhet i lönebildningen, större reallöneflexibilitet och skattereformer, och i mindre utsträckning reformer av bidragssystemen. Arbetsmarknaderna har också utvecklats i riktning mot större flexibilitet, vilket framgår av den ökande andelen deltidsarbeten och tillfälliga arbeten inom det samlade sysselsättningsskapandet.

Trots det förbättrade resultatet under andra halvan av 90-talet är de mänskliga resurserna fortfarande underutnyttjade inom EU och strukturella problem finns fortfarande. Arbetslösheten - och särskilt långtidsarbetslösheten - är fortfarande hög i flera medlemsstater, och man bör förhindra att den förväntade konjunkturuppgången av arbetslösheten 2002 inte också leder till en ökning av den strukturella arbetslösheten. Arbetslösheten är ofta koncentrerad till mer eftersatta regioner och mer sårbara grupper av arbetskraften. Samtidigt uppstår det i flera medlemsstater en situation med hög arbetslöshet som sammanfaller med arbetskraftsbrist, och förhållandena på arbetsmarknaden varierar ofta betydligt mellan olika regioner, vilket tyder på bristande samstämmighet mellan utbudet och efterfrågan på arbete som delvis beror på hinder för den geografiska och yrkesmässiga rörligheten och en brist på erforderliga färdigheter och bristande differentiering i löneutvecklingen.

Dessutom är arbetskraftsdeltagandet, särskilt bland kvinnor och äldre, otillfredsställande lågt, och det krävs betydande insatser om sysselsättningsgraderna skall nå de mål som ställdes upp i Lissabon och Stockholm för att också förbereda sig på effekterna av den demografiska utvecklingen. Om målen från Lissabon skall uppnås krävs det att ytterligare cirka 15 miljoner nya arbetstillfällen skapas inom EU mellan 2002 och 2010. Som förberedelse för den demografiska utvecklingens effekter har Europeiska rådet i Barcelona uppmanat till en höjning av den faktiska genomsnittliga pensionsåldern i EU med cirka fem år senast 2010.

Det är därför nödvändigt att kraftfullt fullfölja de politiska åtgärderna för att minska arbetslösheten och bygga upp en heltäckande strategi för att öka arbetskraftsdeltagandet, så som beslutades vid Europeiska rådet i Barcelona. I det arbetet bör ingå reformering av skatte- och bidragssystem och andra åtgärder för att modernisera arbetsmarknaderna, skapa förbättrade incitament för människor att ta upp arbeten, skapa möjligheter för människor att komma in på arbetsmarknaden, förbättra informationen om lediga jobb, stödja långtidsarbetslösas återinträde genom en aktiv arbetsmarknadspolitik, främja företagarandan, förbättra villkoren för företagen så att de med vinst kan sysselsätta fler anställda. I detta sammanhang kan det fungera som en katalysator om man främjar uppbyggandet av humankapital i syfte att öka de arbetssökandes färdighetsgrad på ett sätt som kan kompletteras och anpassas under hela deras arbetsföra liv och på så sätt ge dem en bättre kvalitet i arbetet. Ytterligare indikatorer för kvalitet i arbetet håller på att utarbetas i samband med de strukturella indikatorerna.

iii) Förbättra förutsättningarna för en hög produktivitetstillväxt

Det kommer i allt högre utsträckning att bero på produktivitetsökningar om man skall kunna upprätthålla en hög levnadsstandard på lång sikt i takt med att den del av befolkningen som är i arbetsför ålder börjar minska till följd av den demografiska utvecklingen. Tillväxten av arbetskraftens produktivitet är relativt liten inom unionen och har nu minskat med i genomsnitt en halv procentenhet från första till andra halvan av 1990-talet, i huvudsak till följd av en mer arbetsintensiv tillväxt till följd av strukturreformerna, och har i hög utsträckning påverkats av att lågutbildad och annan arbetskraft fått ett starkare inträde på arbetsmarknaden med en produktivitetspotential under genomsnittet. Den senaste tidens låga tillväxt i arbetsproduktivitet, om den håller i sig, kan inte ge utrymme för de bestående ökningar av BNP på 3 % som anses nödvändiga för att uppfylla målen från Lissabon.

Privata sektorns investeringar och innovationer kan antas främjas av en mer konkurrensutsatt och entreprenörvänlig miljö, som i sin tur ökar produktiviteten per anställd och därigenom levnadsstandarden. Det finns stort utrymme för en bättre investeringsmiljö genom strukturella reformer på produkt-, kapital- och arbetsmarknaderna. Lika betydelsefullt är en lämplig tillsyn och regelgivning, effektiva offentliga institutioner, nätindustrier och investeringar i praktisk och teoretisk utbildning samt arbetskraftens anpassningsförmåga.

Trots de uppmuntrande framsteg som gjorts hittills är stora segment av de europeiska produktmarknaderna fortfarande inte tillräckligt integrerade för att göra unionen till en attraktiv investeringsmiljö. Ytterligare reformer krävs för att integrera energi- och kommunikationsnäten inom hela EU. För att underlätta tillhandahållandet av tjänster över nationsgränserna, särskilt inom distributionssektorn, och öka rörligheten för både kvalificerad och okvalificerad arbetskraft, krävs det en ökad samordning av medlemsstaternas och gemenskapens politiska åtgärder. När det gäller finansiella tjänster och kapitalmarknaderna har EMU redan skapat nya möjligheter till effektivitetsvinster. Ändå bör både nationella myndigheter och privata marknadsaktörer ta sitt ansvar för att fullfölja den ekonomiska integreringen ytterligare, även om det fortfarande återstår ett långt och ännu oavslutat program som måste fullbordas och som närmare beskrivs i relevanta delar av dessa riktlinjer. Ett logiskt komplement till främjandet av konkurrensen på den inre marknaden är en ökad konkurrens på världsmarknaden. Europeiska unionen bör därför fortsätta att besluta om en gemensam utrikespolitik som gynnar öppen världshandel och driva på alla medlemsstater att ansluta sig till WTO:s regler.

>PIC FILE= "L_2002182SV.000701.TIF">

>PIC FILE= "L_2002182SV.000801.TIF">

iv) Främja en hållbar utveckling i dagens och morgondagens medborgares intresse

Genom att ta hänsyn till dagens och morgondagens medborgares behov, bl.a. i fråga om en miljömässigt hållbar utveckling och social och regional sammanhållning, kan man säkerställa att de politiska åtgärder som syftar till välståndsökningar fullt ut bidrar till att öka medborgarnas välfärd. Den ekonomiska politiken kan bidra i betydande grad till uppnåendet av detta mål, men för att det helt skall kunna uppnås krävs det i princip omfattande politiska åtgärder på ett antal områden som normalt ligger utanför de rent ekonomisk-politiska övervägandena.

Den ekonomiska politiken kan t.ex. i hög grad bidra till att skapa en mer hållbar miljö om det säkerställs att näringsverksamheternas externa effekter prissätts. Den ekonomiska politiken kan också skapa förutsättningar för effektivt utnyttjande av resurser och energi och därigenom främja innovation och skapa arbetstillfällen. På samma sätt kan den ekonomiska politiken bidra i betydande utsträckning till en tillfredsställande förberedelse för de uppgifter som följer av den ändrade åldersstrukturen i samhället, särskilt när det gäller deltagandet på arbetsmarknaden och dess finansiella konsekvenser. Syftet är att säkerställa ett positivt samspel mellan den ekonomiska och den sociala politiken för att stödja ett på lång sikt hållbart arbetsliv samtidigt som potentialen för de mänskliga resurserna utnyttjas optimalt och den sociala sammanhållningen säkerställs.

Den ekonomiska politiken kan slutligen på flera olika sätt bidra till den sociala och ekonomiska sammanhållningen. God ekonomisk tillväxt ger förutsättningar för skapande av nya arbetstillfällen, och att ha ett arbete är det bästa skyddet mot fattigdom och social utslagning. En modern och aktiv välfärdsstat som uppmuntrar människor att arbeta skulle också vara en viktig förutsättning för att nå detta mål. Tillväxt- och stabilitetsinriktade makroekonomiska ramar och effektiva produkt-, kapital- och arbetsmarknader är viktiga faktorer för en återhämtning på både nationell och regional nivå. Den ekonomiska politiken kan förbättras på vissa områden om man bättre beaktar specifika lokala förhållanden. Att underlätta arbetsmarknadsanpassningarna genom att främja en lönebildningsprocess som tar hänsyn till lokala förhållanden, främst när det gäller produktivitets- och färdighetsnivåer, och genom att reducera de faktorer som motverkar arbetskraftens geografiska rörlighet är ett viktigt steg i utvecklingen och bör fullföljas ytterligare. Man bör också ytterligare överväga hur man kan öka effektiviteten i de offentliga utgifter som har regionala effekter genom att förbättra de offentliga systemen för resursallokering och -tilldelning.

3. EKONOMISK-POLITISKA REKOMMENDATIONER

3.1 Att slå vakt om en makroekonomisk politik som gynnar tillväxt och stabilitet

Den makroekonomiska politiken har stor betydelse för att främja tillväxt och sysselsättning och bevara prisstabiliteten. Den bör syfta till att stödja en välbalanserad ekonomisk expansion och till att tillväxtpotentialen utnyttjas fullt ut, och den bör syfta till att skapa grundförutsättningar för att sparande och investeringar skall ligga på en nivå som leder till att ekonomin varaktigt får högre tillväxt och sysselsättning utan ökat inflationstryck.

Medlemsstaterna bör uppnå och bevara sunda offentliga finanser så som överenskommits i samband med stabilitets- och tillväxtpakten. Alla medlemsstater behöver säkerställa att de konjunkturrensade budgetsaldona utvecklas mot, eller förblir nära balans eller i överskott under de kommande åren i enlighet med stabilitets- och tillväxtpakten.

Saldot för offentliga finanser ((I saldona för offentliga finanser för 2000-2002 ingår inte engångsintäkter från försäljning av UMTS-licenser.

UMTS-beloppen uttryckta i % av BNP uppgår enligt prognosen för våren 2002 till följande:

2000: D: 2,5 %, E: 0,1 %, I: 1,2 %, NL: 0,7 %, A: 0,4 %, P: 0,3 %, euroområdet: 1,1 %, UK: 2,4 % och EU-15: 1,2 %.

2001: B: 0,2 %, EL: 0,5 %, E: 0,0 %, F: 0,1 %, euroområdet: 0 %, DK: 0,2 % och EU-15: 0 %.

2002: E: 0,0 %, F: 0,1 %, IRL: 0,2 %, euroområdet: 0 % och EU-15: 0 %.

I det tyska stabilitetsprogrammet fastställdes målet för 2004 till - 1 % av BNP, men vid Ekofinrådets möte i februari åtog sig den tyska regeringen att nå en budget nära balans före 2004.

I de franska siffrorna ingår den justering som de franska myndigheterna gjorde i stabilitetsprogrammet enligt ett brev till kommissionen den 22 januari 2002.)):

Vårprognos jämfört med stabilitets- och konvergensprogrammen

>Plats för tabell>

När det gäller euroområdet är det främsta målet för Europeiska centralbankens penningpolitik att upprätthålla prisstabiliteten. Utan att äventyra detta mål skall den också stödja den allmänna ekonomiska politiken i gemenskapen.

Generellt sett bör de medlemsstater som ingår i euroområdet göra följande:

i) Inrikta och genomföra sin finanspolitik så att de uppnår eller behåller offentliga finanser som är nära balans eller som uppvisar överskott under konjunkturcykeln. Om de offentliga finanserna ännu inte nått balans eller överskottt, bör medlemsstaterna i samband med genomförandet av budgeten för 2002 och utarbetandet av budgeten för 2003 vidta alla nödvändiga åtgärder för att säkerställa att detta medelfristiga mål uppnås senast 2004.

ii) Säkerställa att skattereformerna finansieras på ett lämpligt sätt, så att åtagandet om sunda offentliga finanser kan infrias. Undvika en konjunkturförstärkande finanspolitik och därigenom bidra till en lämplig makroekonomisk politik på nationell nivå och i euroområdet. Låta de automatiska stabilisatorerna verka fullt ut i takt med att ekonomin återhämtar sig. Se till att budgeten följs noggrant, så att det inte uppstår avvikelser från målen i stabilitetsprogrammen.

iii) Ytterligare förstärka de offentliga finanserna i syfte att säkerställa deras långsiktiga hållbarhet, genom att använda de möjligheter som finns innan de demografiska förändringarna får fäste.

Vad gäller de medlemsstater som inte ingår i euroområdet är penningpolitiken i Danmark inriktad på den fasta växelkursen gentemot euron inom ramen för ERM2, vilket anses bidra till att uppnå prisstabilitet. I Sverige och Förenade kungariket är syftet med penningpolitiken att uppnå prisstabilitet genom inflationsmål. Om dessa inflationsmål uppfylls, bidrar de till att skapa förutsättningar för växelkursstabilitet.

Rent allmänt skall medlemsstaterna utanför euroområdet i enlighet med stabilitets- och tillväxtpakten också bibehålla sunda offentliga finanser. Allmänt sett bör de göra följande:

i) Inrikta och genomföra sin finanspolitik så att de uppnår eller behåller offentliga finanser som är nära balans eller som uppvisar överskott under konjunkturcykeln.

ii) Säkerställa att skattereformerna finansieras på ett lämpligt sätt, så att åtagandet om sunda offentliga finanser kan infrias. Undvika en konjunkturförstärkande finanspolitik och därigenom bidra till en lämplig makroekonomisk politik på nationell nivå. Låta de automatiska stabilisatorerna verka fullt ut i takt med att ekonomin återhämtar sig. Se till att budgeten följs noggrant, så att det inte uppstår avvikelser från målen i konvergensprogrammen.

iii) Ytterligare förstärka de offentliga finanserna i syfte att säkerställa deras långsiktiga hållbarhet, genom att använda de möjligheter som finns innan de demografiska förändringarna får fäste.

Löneutvecklingen i de medlemsstater som ingår i euroområdet bör återspegla skillnader i ekonomisk situation och sysselsättning. Regeringarna bör främja att lämpliga ramvillkor råder för löneförhandlingar mellan arbetsmarknadens parter. För att löneutvecklingen skall kunna bidra till en sysselsättningsvänlig ekonomisk politik, bör arbetsmarknadens parter fortsätta att följa en ansvarsfull linje och ingå löneuppgörelser i medlemsstaterna som följer de generella principer som anges i de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken. Det är nödvändigt

i) att de nominella löneökningarna är förenliga med prisstabilitetsmålet,

ii) att reallöneökningarna inte överstiger arbetsproduktivitetsökningarna, samtidigt som hänsyn tas till att stärka och på sikt bibehålla avkastningen på investeringar som stärker produktionskapacitet och sysselsättning, och

iii) att nationella arbetsmarknadsinstitutioner och kollektiva avtalsförhandlingar respekterar att arbetsmarknadens parter är självständiga och tar hänsyn till förhållandet mellan den sektoriella och den lokala löneutvecklingen och arbetsmarknadssituationen, och därigenom möjliggör en löneutveckling som bl.a. följer produktivitet och skillnader i yrkesutbildning. Det kommer också att bidra till att garantera EU:s konkurrenskraft och förbättra sysselsättningen för alla utbildningsnivåer och i alla geografiska områden.

3.2 Att förbättra de offentliga finansernas kvalitet och hållbarhet

För att maximera de offentliga finansernas bidrag till tillväxt och sysselsättning och uppnå de mål som fastställdes i Lissabon och Stockholm måste alla medlemsstater uppnå och bibehålla sunda offentliga finanser. Detta är särskilt viktigt i de länder där man ännu inte uppnått sunda offentliga finanser som är nära balans eller uppvisar överskott enligt stabilitets- och tillväxtpakten. En lämplig avvägning mellan att minska den offentliga skulden, sänka skatterna och finansiera offentliga investeringar på viktiga områden måste göras och åtgärderna måste fördelas över tiden på ett lämpligt sätt. Länder med en hög nivå på den offentliga skulden och/eller som ännu inte har uppnått de medelfristiga budgetmålen i stabilitets- och tillväxtpakten skall prioritera konsolideringen av de offentliga finanserna, vilket kommer att hjälpa länderna att förbereda sig för ytterligare kostnader i samband med den åldrande befolkningen. Bedömningen av de offentliga finansernas hållbarhet på grundval av de uppdaterade stabilitets- och konvergensprogrammen bekräftar att om inga omfattande reformer vidtas finns det en betydande risk för att det uppstår obalanser i de offentliga finanserna i framtiden som en effekt av den åldrande befolkningen i många medlemsstater.

Därför skall medlemsstaterna vidta följande åtgärder:

i) Fortsätta ansträngningarna för att göra skatte- och bidragssystemen mer sysselsättningsvänliga, bland annat genom att inom ramen för fortsatt finanspolitisk konsolidering minska det totala skattetrycket, särskilt för lågavlönade, genomföra riktade reformer av skatte- och bidragssystemet och genom att förbättra skattesystemens effektivitet (se även avsnitt 3.3).

ii) Främja de offentliga utgifternas kvalitet genom att styra resurser mot kapitalisering av fysiskt kapital och humankapital samt mot forskning och utveckling.

iii) Öka effektiviteten i de offentliga utgifterna genom att genomföra institutionella och strukturella reformer, särskilt införa eller förbättra mekanismerna för utgiftsbedömning och utgiftsbegränsning, bland annat budgetprocessen.

iv) Förbättra den långsiktiga hållbarheten i de offentliga finanserna genom att följa den tredelade strategi som fastställdes vid Europeiska rådets möte i Stockholm om att höja sysselsättningsgraden, minska den offentliga skulden och anpassa pensionssystemen. Detta innefattar en lämplig kombination av åtgärder, som medlemsstaterna skall bestämma, för att skära ner på den offentliga skulden i snabb takt, modernisera arbetsmarknaderna för att höja sysselsättningsgraden (särskilt bland kvinnor och äldre arbetstagare), reformera pensions- och sjukvårdssystemen så att de blir finansiellt hållbara. I detta sammanhang skulle också offentliga reservfonder för pensioner kunna bidra till att förbättra de offentliga finansernas hållbarhet, under förutsättning att de mottar avsevärda bidrag. Medlemsstaterna bör stärka sin förmåga att utvärdera de offentliga finansernas långsiktiga hållbarhet och beakta dessa analyser i den medelfristiga budgetplaneringsprocessen. Detta kommer att göra det lättare att förstärka granskningen inom ramen för den multilaterala övervakningen, vilket begärdes vid Europeiska rådets möte i Barcelona.

v) Reformera pensionspolitiken i riktning mot de breda gemensamma mål som fastställdes vid rådsmötena i Göteborg och Laeken för att säkerställa finansiell hållbarhet på lång sikt, slå vakt om tillräckliga pensioner och uppfylla samhällets föränderliga behov. Utveckla en övergripande strategi där man beaktar balansen mellan dessa breda mål och de utmaningar som de enskilda länderna står inför, samt särskilt vidta åtgärder för att höja den effektiva pensionsåldern. Man bör också överväga ökad fondering i pensionssystemen.

vi) Ytterligare samordna skattepolitiken för att undvika skadlig skattekonkurrens samt på ett effektivt sätt genomföra rådets överenskommelse om skattepaketet från november 2000 med avseende på att uppfylla tidsfristen för överenskommelsen i december 2002.

Gemenskapen bör precis som medlemsstaterna tillämpa en strikt budgetdisciplin. Detta måste gälla alla kategorier i budgetplanen, samtidigt som man respekterar det interinstitutionella avtalet om budgetdisciplin och förbättrat budgetförfarande. En flexibel fördelning av gemenskapens resurser bör göras för att öka EU-budgetens ekonomiska verkningar.

3.3 Att effektivisera arbetsmarknaderna

Trots effekterna av konjunkturnedgången fortsatte arbetsmarknadsläget att förbättras under 2001, även om föregående års mycket positiva utveckling inte kunde upprepas. Den genomsnittliga arbetslösheten på 7,6 % låg 0,5 procentenheter under genomsnittet för år 2000 (se diagrammet över arbetslösheten). Framsteg när det gäller att uppfylla de mål för sysselsättningen som beslutades av Europeiska rådet vid mötena i Lissabon och Stockholm har fortskridit under 2001, om än i långsammare takt än under föregående år. Den totala sysselsättningsgraden uppgår för närvarande till 64 %, sysselsättningsgraden bland kvinnor till 55 % och bland den äldre arbetskraften (i åldern 55-64 år) till 38 % (se diagram över sysselsättningsgraden för hela arbetskraften, för kvinnor och för den äldre arbetskraften).

De strukturreformer av arbetsmarknaden som genomförts de senaste åren, också inom ramen för den europeiska sysselsättningsstrategin, har givit utslag i en mer sysselsättningsintensiv tillväxt. En varaktig återhållsamhet med löneökningar har gjort det möjligt att påtagligt öka sysselsättningen och få ned arbetslösheten utan att inflationen skjutit i höjden, ökande tillfälliga anställningar eller deltidsanställningar har bidragit till att skapa mer flexibla arbetsmarknader och höja arbetskraftsdeltagandet, skattesänkningar inriktade på låginkomsttagare har förbättrat incitamenten att ta arbete, och medlemsstaterna har även börjat att styra om insatserna från passiva till aktiva arbetsmarknadsåtgärder. Tyvärr förefaller takten i arbetsmarknadsreformerna att ha avtagit under 2001 och den behöver öka för att nå målen från Lissabon.

>PIC FILE= "L_2002182SV.001201.TIF">

>PIC FILE= "L_2002182SV.001301.TIF">

Viktiga utmaningar kvarstår som det är nödvändigt att ta sig an genom ytterligare reformer. I linje med diskussionen i avsnitt 2.2 ii gäller dessa utmaningar särskilt följande:

- Att främja fler och bättre arbetstillfällen.

- Att öka arbetskraftsdeltagandet ytterligare, särskilt för kvinnor och äldre arbetskraft, för att uppnå de sysselsättningsmål som beslutades på toppmötena i Lissabon och Stockholm och förbereda sig inför följderna av åldrande befolkningar.

- Att få ned den höga arbetslösheten.

- Att minska obalansen mellan efterfrågan och utbud på arbetskraft mellan olika regioner och yrken.

- Att främja social integration.

Dessa utmaningar bör också ses i förening med andra utmaningar som direkt påvekar arbetsmarknaden, som exempelvis lönebildning, företagaranda, utbildning och fortbildning, som behandlas i avsnitt 3.1, 3.6 respektive 3.7. Rådet antog den 18 februari 2002 detaljerade sysselsättningspolitiska riktlinjer för år 2002, som är förenliga med prioriteringarna i 2001 års allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken och även med de specifika rekommendationerna för varje medlemsstat i dessa. När det gäller arbetsmarknadsreformer skall medlemsstaterna beslutsamt genomföra sysselsättningsriktlinjerna och de rekommendationer som riktats till dem.

Medlemsstaterna bör framförallt vidta följande åtgärder:

i) Anpassa skatte- och bidragssystemen så att det lönar sig att arbeta och uppmuntra ansträngningar att söka arbete. Minska höga effektiva marginalskatter, särskilt för låginkomsttagare, och minska arbetslöshetsfällor. Se över förmåns- och bidragssystemens incitamentseffekter, t.ex. förmånernas villkor, kriterierna för att erhålla bidrag, bidragens varaktighet, ersättningsnivån, samt arbetsrelaterade förmåner och användningen av skattelättnader i syfte att göra systemen mer sysselsättningsfrämjande. Därutöver bör förvaltningssystemen ses över och den administrativa styrningen stramas upp. Incitamenten för förtidspension bör minskas. En ökad satsning bör göras på att förbättra möjligheterna för den äldre arbetskraften att stanna kvar på arbetsmarknaden, i syfte att till år 2010 successivt höja den faktiska genomsnittliga pensionsåldern i EU med cirka fem år och därigenom öka den äldre arbetskraftens deltagande på arbetsmarknaden.

ii) Förstärka de aktiva arbetsmarknadspolitiska åtgärderna genom att göra dem mer effektiva vad gäller både resursutnyttjande och förmågan att skapa fler reguljära arbetstillfällen, bl.a. genom att modernisera arbetsförmedlingarna. Detta innebär bland annat att bättre inrikta insatserna på de grupper som löper störst risk att bli långtidsarbetslösa, på de åtgärder som har visat sig vara effektivast och tillgodosett arbetsmarknadens behov. I detta sammanhang krävs det också en aktiv och förebyggande politik för att vidta åtgärder som stimulerar till att grupper och enskilda i farozonen eller eftersatta grupper kommer ut igen på arbetsmarknaden.

iii) Undanröja hinder för arbetskraftens rörlighet inom och mellan medlemsstaterna. Att i linje med handlingsplanen för kompetens och rörlighet främja ömsesidigt erkännande av kvalifikationer, underlätta möjligheterna att överföra sociala förmåner och pensionsrättigheter, förbättra informationen om lediga arbetstillfällen och göra den lättare att överblicka samt säkerställa att skatte- och bidragssystemen, liksom bostadsmarknaderna, inte hindrar arbetskraftens rörlighet.

iv) Upprätthålla arbetskraftens anställbarhet genom utbildning och omskolning samt underlätta arbetskraftens yrkesmässiga rörlighet genom att i dialog med arbetsmarknadens parter öka möjligheterna till livslångt lärande för att på så sätt bidra till bättre arbetskvalitet och högre produktivitet.

v) Tillsammans med arbetsmarknadens parter främja en mer flexibel arbetsorganisation och se över regelverket för anställningsavtal och, i erforderliga fall, relaterade kostnader för att främja skapandet av arbetstillfällen och uppnå balans mellan flexibilitet och arbetstrygghet. Se till att en eventuell sänkning av den totala arbetstiden inte leder till att enhetsarbetskostnaden stiger samt att framtida arbetskraftsbehov beaktas fullt ut.

vi) Undanröja befintliga hinder för kvinnor att börja förvärvsarbeta och ha som mål att det i enlighet med nationella mönster senast 2010 skall finnas barnomsorg för minst 90 % av barnen mellan tre år och den obligatoriska skolåldern och för minst 33 % av barnen under tre år. Att ta itu med de underliggande faktorer som ger upphov till löneskillnader mellan män och kvinnor och främja familjepolitiken så att det går att kombinera arbete och familjeliv.

3.4 Nystart för strukturella reformer på produktmarknaderna

Framstegen i genomförandet av det ekonomiska reformprogrammet i Lissabonstrategin har varit blandade. Framsteg har noterats när det gäller att införliva inremarknadsdirektiven i den nationella lagstiftningen, öppna upp den offentliga upphandlingsmarknaden för konkurrens, stärka konkurrensmyndigheternas befogenheter, och minska omfattningen av statsstöd. Avregleringen av telekommunikations- och elmarknaderna har börjat att ge resultat i form av lägre priser. På motsvarande sätt förväntas det ökade tillträdet till järnvägsnätet att ge positiva effekter. Möjligheterna till ytterligare prissänkningar kommer dock troligen att påverkas av fysiska flaskhalsar, olämpliga regelstrukturer, alltför långsamt öppnande av marknader, och höga marknadsandelar för befintliga aktörer inom dessa sektorer. Detta visar att ytterligare reformer krävs på produktmarknaderna (varor och tjänster), särskilt inom områden där det inte gjorts tillräckligt snabba framsteg. Trots att EU:s produktmarknader blir allt mer integrerade, fortsätter skillnader i normer och föreskrifter att utgöra hinder för gränsöverskridande verksamhet. Arbetet med att skapa en inre marknad för tjänster har dessutom gått trögt. Mot denna bakgrund bör medlemsstaterna göra följande:

i) Fullt ut genomföra den inre marknaden genom att

- öka ansträngningarna att höja genomförandegraden av inremarknadsdirektiven till 98,5 %, uppnå ett fullständigt införlivande före Europeiska rådets möte våren 2003 av de direktiv vars genomförande försenats mer än två år, och säkerställa ett korrekt genomförande av inremarknadslagstiftningen,

- mer kraftfullt fullfölja avskaffandet av de återstående tekniska handelshindren genom att påskynda utvecklingen av nya produktstandarder och förbättra de nationella förvaltningarnas tillämpning av principen om ömsesidigt erkännande,

- skapa en verkligt fungerande inre marknad för tjänster genom att undanröja hinder för gränsöverskridande handel och marknadsinträde, och

- ytterligare öppna upp de offentliga upphandlingsmarknaderna och göra dem mer transparenta, bland annat genom att göra dem tillgängliga on-line senast 2003 och genom att snarast möjligt under 2002 anta lagstiftningspaketet på området offentlig upphandling.

>PIC FILE= "L_2002182SV.001501.TIF">

ii) Säkerställa en effektiv konkurrens och därigenom ge konsumenterna reella fördelar genom att

- säkerställa att konkurrens- och regleringsmyndigheterna är verkligt oberoende och har tillräcklig kapacitet och effektivitet, främja samarbetet mellan dem och se till att konkurrensreglerna tillämpas mer konsekvent av kommissionen och de nationella konkurrensmyndigheterna, och

- säkra ett mindre och bättre statsstöd i förhållande till BNP, styra om stödet mot övergripande mål av gemensamt intresse och inrikta det på identifierade marknadsmisslyckanden. Öka insynen i den statliga stödpolitiken och utvärdera stödens effektivitet.

iii) Påskynda reformer i nätindustrierna och samtidigt understryka hur viktigt det är för medborgarna och för den territoriella och sociala sammanhållningen att ha tillgång till tjänster av allmänt ekonomiskt intresse.

- Uppmuntra inträde av nya marknadsaktörer och förbättra konsumenternas valmöjligheter på avreglerade marknader, särskilt genom att fullt ut genomföra det nya regelverket för telekommunikationer till juli 2003.

- Säkerställa alla icke-hushållskonsumenters rätt att fritt välja leverantör av el och gas från och med 2004 (vilket motsvarar minst 60 % av den totala marknaden) och upprätta en nationell tillsynsfunktion. När det gäller el nå en överenskommelse 2002 om ett öppet och icke diskriminerande prissystem för gränsöverskridande transaktioner. Medlemsstaterna skall senast 2005 ha nått en nivå av elsammankoppling motsvarande minst 10 % av deras installerade produktionskapacitet. Berörda företag bör främst tillgodose finansieringsbehoven.

- Säkerställa ett effektivt utnyttjande av befintlig infrastruktur och skapa incitament att bygga ny infrastruktur där så krävs genom att fatta beslut före utgången av 2002 om en översyn av riktlinjerna och de allmänna reglerna om finansiellt stöd för transeuropeiska energi- och transportnät.

- Fatta beslut på transportområdet före utgången av 2002 om fördelning av ankomst- och avgångstider vid flygplatser, tillträde till hamntjänster och offentliga upphandlingsavtal, aktivt överväga gemenskapens anslutning till Eurocontrol och skapa ett gemensamt luftrum senast 2004, öppna de transeuropeiska fraktnäten för konkurrens senast den 15 mars 2003 och fortsätta arbetet på ett andra järnvägspaket.

3.5 Att främja effektiviseringen och integrationen av marknaderna för finansiella tjänster inom EU

När det gäller reformer bör man framför allt påskynda finansmarknadernas integrering och dra full nytta av en effektiv kanalisering av sparandet genom att minska kostnaderna för att få tillgång till kapital till investeringar i EU. Kärnan i dessa satsningar är den handlingsplan för finansiella tjänster som skall genomföras senast 2005 och där alla berörda parter skall vinnlägga sig om att ha nått en integrerad värdepappersmarknad i slutet av 2003. I detta sammanhang föreligger det också behov av att effektivisera de gränsöverskridande avräknings- och betalningssystemen på EU-nivå.

Handlingsplanen för riskkapital bör genomföras senast 2003. Den innehåller en rad åtgärder (många av dem gemensamma med handlingsplanen för finansiella tjänster) när det gäller aktiekapitalfinansiering (venturekapital och företagsledningens uppköp av det egna bolaget [buy out]) som syftar till att främja marknadsintegration, att anta strukturreformer vad gäller tillsynsregler, beskattning och konkurslagstiftning och att främja företagarandan.

Integrationen kommer att främja den finansiella stabiliteten inom EU, förutsatt att det finns fullgoda institutionella system för samarbete och samordning i fråga om stabilitetstillsyn. Som en reaktion på den pågående konsolideringen inom och mellan finansiella sektorer har flera medlemsstater antingen redan reformerat eller inlett en reformering av sina tillsynssystem. Valet av tillsynslösningar varierar i de olika medlemsstaterna, vilket förväntas öka behovet av tydliga förfaranden för gränsöverskridande samarbete mellan olika nationella tillsynsmyndigheter.

De senaste tidens händelser som påverkat finansmarknaderna har understrukit behovet av bättre företagsstyrning. EU har utökat mandatet för redan befintliga arbetsgrupper i enlighet med Europeiska rådet i Barcelona och avser att vidta ytterligare åtgärder för att förbättra den nuvarande institutionsramen på detta område.

För att nå snabbare framsteg i fråga om finansiell integration, kommer det att krävas följande:

i) Ökade ansträngningar från alla berörda parter - rådet, Europaparlamentet, kommissionen och medlemsstaterna - att se till att handlingsplanen för finansiella tjänster genomförs till fullo senast 2005, och senast 2003 vad gäller lagstiftningen för värdepappersmarknaderna. Därför krävs det att rådet och Europaparlamentet i synnerhet så tidigt som möjligt under 2002 antar förslagen till direktiv om finansiella säkerheter, marknadsmissbruk, försäkringsförmedlare, distansförsäljning av finansiella tjänster, finansiella konglomerat, prospekt och tjänstepensionsfonder, samt förordningen om antagande av internationella redovisningsstandarder i EU, vilket underströks av Europeiska rådet i Barcelona. Dessutom kom rådet vid mötet i Orvieto överens om att individuella åtgärder bör infria målen för integrering och effektivitet. Medlemsstaterna bör snarast möjligt säkerställa genomförandet av den lagstiftning som redan antagits av rådet.

ii) Att öka ansträngningarna att genomföra handlingsplanen för riskkapital senast 2003 och reformera konkursförfarandena för att skapa bättre balans mellan företagande och skydd för investerare och utveckla en skattemässig ram som i högre grad främjar investeringar och företagande.

iii) Att ytterligare förbättra systemen på nationell och internationell nivå liksom på gemenskapsnivå för att garantera ett effektivt samarbete över nations- och sektorsgränserna samt samordning och utbyte av information av försiktighetsskäl.

iv) Att kraftigt uppmuntra till att undanröja hindren för effektiva gränsöverskridande avräkningar och betalningar samt övervaka framstegen.

3.6 Att främja företagarandan

Det krävs ökade och mer produktiva investeringar i näringslivet för att förbättra produktiviteten och höja den potentiella tillväxtnivån i den europeiska ekonomin. Skapandet av en konkurrenskraftig företagsmiljö som understöds av en fullgod offentlig infrastruktur och en modern och effektiv offentlig förvaltning är avgörande för att stimulera nystartande och utveckling av företag. Detta är samtliga medlemsstater medvetna om, vilket belyses av alla de olika åtgärder som vidtagits för att minska näringslivets regelbörda, stimulera nyföretagande och underlätta de små och medelstora företagens tillgång till finansiering. Europeiska stadgan för småföretag, som godkändes vid Europeiska rådets möte i Feira (juni 2000), bör också bidra till att stödja småföretagen. Skillnader i villkoren för företagande mellan medlemsstaterna - särskilt på skatteområdet - är dock fortfarande betydande. Detta förhållande erbjuder stora möjligheter till att ta lärdom av exempel på bästa praxis. Medlemsstaterna bör

i) skapa ett företagsvänligt klimat genom att

- förbättra och förenkla systemet för företagsbeskattning och den befintliga regleringsramen; vidare bör de i största möjliga utsträckning undanröja hinder för företagandet, bl.a. genom att minska den tidsåtgång och de kostnader som i allmänhet krävs för att starta ett nytt företag och minska den administrativa bördan,

- höja de offentliga tjänsternas effektivitet, bland annat genom att i ökad utsträckning använda offentlig upphandling och tillämpa så kallad benchmarking, genom en ökad medverkan av den privata sektorn och konkurrens mellan offentliga tjänsteleverantörer, samtidigt som man säkerställer att de många olika tjänsteleverantörerna konkurrerar på lika villkor, samt genom att göra offentliga tjänster tillgängliga online, och

- minska de hinder för gränsöverskridande ekonomisk verksamhet som bland annat sammanhänger med skillnader mellan medlemsstaterna i redovisningsnormer, regler för företagsstyrning, bolagsbeskattning och mervärdesskatt.

ii) omsätta i handling de åtaganden som gjorts i den europeiska stadgan för småföretag.

iii) uppmuntra risktagande genom att förbättra tillgången till finansiering särskilt för de små och medelstora företagen i uppbyggnadsskedet. Tillgång på kapital i förening med företagsledningsförmåga är av särskild vikt för de små och medelstora företagen (se även avsnitt 3.5).

3.7 Att främja utvecklingen av den kunskapsbaserade ekonomin

Trots den senaste tidens framsteg, ligger Europeiska unionen fortfarande efter Förenta staterna både när det gäller utveckling och spridning av ny teknik. Det finns vidare betydande skillnader mellan medlemsstaterna, både i fråga om FoU-utgifter som procentandel av BNP och i antalet patentansökningar per capita. Det krävs ökade och bättre investeringar i humankapital, FoU och IKT för att förbättra EU:s konkurrenskraft. Unionens nyligen godkända satellitnavigeringsprojekt Galileo är anmärkningsvärt i detta sammanhang. Företagen, arbetsmarknadens parter och medborgarna måste uppmuntras att ta vara på de möjligheter som den kunskapsbaserade ekonomin erbjuder. Utbildnings- och fortbildningssystem måste bli bättre anpassade till behoven hos särskilt eftersatta grupper på arbetsmarknaden. Detta innebär att medlemsstaterna bör

i) främja FoU och innovation genom att

- utveckla ramvillkor som gör det möjligt att öka de totala utgifterna för FoU i Europeiska unionen med målet att nå upp till 3 % av BNP till 2010 och effektivisera FoU. Två tredjedelar av dessa nya investeringar bör komma från den privata sektorn. Detta förutsätter förbättrade incitament för företag att investera i FoU genom en integrerad strategi som syftar till att öka konkurrensen på produktmarknaderna, förbättra tillgången till riskkapital, förbättra immaterialskyddet (inklusive skapandet av gemenskapspatent till överkomligt pris) och samtidigt säkerställa att ny teknik får snabb spridning, samt en effektiv användning av skatteincitament och andra finansiella incitament,

- förbättra kopplingarna mellan universitet och företag, vilket bör leda till kunskapsöverföringar och ett förbättrat kommersiellt utnyttjande av FoU-resultat, samt fastställa klara och konsekventa prioriteringar för offentlig forskning,

- förbättra forsknings- och innovationssamarbetet inom Europa,

- anta det sjätte ramprogrammet för forskning,

ii) främja tillgång till IKT genom att

- säkerställa effektiv konkurrens i de lokala telenäten (accessnäten) i syfte att påskynda utvecklingen av europeiska bredbandsnät, och

- uppmuntra Internetanvändningen i alla samhällsgrupper och på alla samhällsområden (dvs. i hushåll, skolor, företag och offentliga förvaltningar), bl.a. genom att fastställa en ny handlingsplan e-Europe 2006, och i synnerhet öka andelen skolelever med tillgång till datorer med Internetuppkoppling till en dator per femton elever,

>PIC FILE= "L_2002182SV.001801.TIF">

iii) stärka utbildnings- och fortbildningsansträngningarna,

- både privata och offentliga, för att öka utbudet av utbildade forskare, öka antalet IKT-experter, förbättra befolkningens grundläggande IKT-kompetens och se till att alla medborgare har möjlighet att skaffa sig grundläggande färdigheter,

- höja utbildnings- och yrkesutbildningssystemens förmåga att i tillräcklig utsträckning anpassa sig till förändringar i krav på yrkeskvalifikationer, och i synnerhet tillgodose behoven hos särskilt eftersatta grupper på arbetsmarknaden såsom kvinnor, äldre arbetskraft eller arbetskraft med låg skolutbildning, samt

- införa instrument för att säkerställa transparens för examensbevis och kvalifikationer.

3.8 Att öka den miljömässiga hållbarheten

För att skydda naturresurser såsom ren luft, rent vatten och ren mark, bibehålla en biologisk mångfald och minska risker för folkhälsan krävs en aktiv miljöpolitik som syftar till att säkerställa ett ansvarsfullt utnyttjande av knappa naturresurser och en ekonomiskt, miljömässigt och socialt hållbar utveckling på lång sikt. De åtaganden som gjorts på det internationella planet - särskilt på klimatförändringsområdet - kräver också ekonomisk-politiska åtgärder.

Europeiska rådet uppmanade vid sitt möte i Stockholm till att integrera främjandet av en hållbar utveckling i de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken. En hållbar utveckling är ett begrepp som sträcker sig längre än en rent ekonomisk bedömning och som syftar till förbättringar i livskvaliteten genom att främja konsekventa åtgärder som baseras på en övergripande bedömning av deras ekonomiska, sociala och miljömässiga dimensioner. Därför behöver man göra en korrekt och omfattande analys av de politiska åtgärdernas sociala, ekonomiska och miljömässiga kostnader och fördelar för varje politikområde.

Det är ett framåtsyftande begrepp som beaktar både nuvarande och framtida generationers välfärd. Konkreta prioriterade åtgärder har fastställts för de olika politikområdena. I detta avsnitt behandlas hur miljöaspekter kan integreras i den ekonomiska politiken, särskilt användandet av marknadsbaserade instrument, som ett sätt att främja en hållbar utveckling.

Offentliga insatser försenas ofta av oro för möjliga kortfristiga konsekvenser av miljöskyddspolitiken för ekonomisk tillväxt, sysselsättning och för enskilda företags, regioners och medlemsstaters konkurrensförmåga. Klara och stabila mål för hållbar utveckling skulle kunna skapa ekonomiska möjligheter genom en potential för teknisk innovation och investering som gynnar tillväxt och sysselsättning. I detta sammanhang bör medlemsstaterna i högre grad använda sig av ekonomiska instrument. Dessa instrument ger industrin flexibilitet att minska föroreningarna på ett kostnadseffektivt sätt och uppmuntrar till tekniska innovationer. De utgör dessutom ofta de mest effektiva sätten att komma till rätta med negativa externa effekter, eftersom de leder till en internalisering av externa kostnader i priserna. De är därför ett sätt att på ett mer konsekvent och kostnadseffektivt sätt genomföra principen om att förorenaren skall betala. I detta sammanhang är det viktigt att förbättra information till de medborgare och företag som berörs och att det görs en korrekt utvärdering av instrumenten i fråga.

Medlemsstaterna bör ställa upp tydliga mål och tidsplaner för sin politik och genomföra den konsekvent, motsvarande de som beslutades av Europeiska rådet i Göteborg på det här området, för att underlätta för företagen och konsumenterna att anpassa sig. Fortlöpande åtgärder krävs varje år för att få till stånd ett gradvis avskiljande av ekonomisk tillväxt från resursförbrukning, särskilt mellan tillväxt i transporter och energiförbrukning och BNP-tillväxt. Att gradvis men kontinuerligt och på ett trovärdigt sätt förändra skattesatsernas nivå och struktur tills de externa kostnaderna till fullo återspeglas i priserna skulle minimera de strukturella anpassningsproblemen och stödja innovativa lösningar från företagens sida. Denna strategi skulle också minimera kostnadseffektiva undantag för de företag eller sektorer som påverkas mest. Sådana undantag minskar ofta åtgärdens miljömässiga effektivitet, snedvrider skattestrukturen och är svåra att ta bort i ett senare skede. Om det inrättades en ram eller en samordning för användandet av marknadsbaserade instrument på gemenskapsnivå skulle detta bidra till att undvika sådana snedvridningar och det skulle ge ett stöd till den inre marknaden.

Av detta framgår följande:

i) Medlemsstaterna och gemenskapen bör på sina respektive behörighetsområden syfta till att göra konsekvensutredningar av politiska åtgärders konsekvenser för samhället och miljön.

ii) För att effektivisera de marknadsbaserade instrumenten bör konkurrensen öka genom avreglering och sammanslagning av marknaderna och genom att sänka hindren för in- och utförsel.

iii) Medlemsstaterna bör införa och öka användningen av marknadsbaserade instrument som beskattning, användaravgifter och avgifter för den som förorenar, försäkrings-/ansvarssystem, frivilliga åtaganden och handel med utsläppsrätter. Transportsektorn utgör en nyckelsektor för en sådan politik med sina olika transportsätt som fortfarande saknar ett fullt konsekvent och integrerat system för användaravgifter och skatter för att på lämpligt sätt integrera externa effekter och spegla resursförbrukningen.

iv) För att uppfylla kraven i Kyotoprotokollet på ett kostnadseffektivt sätt bör medlemsstaterna vidta förberedelser inför införandet av handel med utsläppsrätter på EU-nivå genom att bland annat säkerställa att de har upprättat tillräckligt stabila förfaranden för övervakning, rapportering och kontroll av utsläpp. De medlemsstater som redan infört system för handel med emissionsrätter för växthusgaser, eller som överväger att göra det, bör säkerställa att deras system är förenliga med det gemenskapssystem som för närvarande diskuteras i rådet. Medlemsstaterna bör överväga hur man skall fördela utsläppsrätterna. På det mer övergripande planet bör medlemsstaterna förbereda lämpliga åtgärder och politiska riktlinjer för att uppfylla sina skyldigheter enligt Kyotoprotokollet, särskilt i syfte att uppnå en effektivare styrning av efterfrågan på energi och transporter.

v) Medlemsstaterna bör uppmuntra särredovisning av miljöinformation i företagens årsredovisningar i linje med kommissionens rekommendation av den 30 maj 2001.

vi) Medlemsstaterna bör minska branschstöd och skatteundantag och andra åtgärder som har en negativ inverkan på miljön om detta är förenligt med målen för hållbar utveckling.

vii) Medlemsstaterna bör samtidigt med överenskommelsen om att öppna energimarknaderna nå enighet senast i december 2002 om en lämplig ram för energibeskattning på europeisk nivå.

viii) Medlemsstaterna bör fortsätta att vidta åtgärder med inriktning på energiförbrukningen, inklusive transportsektorn, för att Europeiska unionen "senast 2010 skall kunna visa fram påtagliga framsteg när det gäller att förbättra energieffektiviteten", vilket Europeiska rådet i Barcelona krävde.

II. LANDSPECIFIKA EKONOMISK-POLITISKA RIKTLINJER

1. BELGIEN

Belgiens ekonomi mattades av klart under 2001, BNP ökande med 1 % i reala termer efter ett exceptionellt år 2000 då ekonomin expanderade med 4 %. Nedgången i världshandeln och företagens försämrade framtidstro till följd av detta var de huvudsakliga skälen till denna utveckling. Ekonomin förväntas återhämta sig gradvis under de första kvartalen 2002 och under andra halvåret förväntas återhämtningen bli ännu kraftigare då både export- och importvolymerna kommer att börja röra sig igen. BNP-tillväxten i reala termer förväntas dock inte överstiga föregående års resultat. Under 2003 kommer den ekonomiska tillväxten att ligga något under 3 % till följd av en ökande internationell handel och en kraftigare inhemsk efterfrågan. Inflationen, mätt enligt det harmoniserade konsumentprisindexet, förväntas mattas av och ligga klart under 2 % 2002, jämfört med 2,5 % 2001, och fortsätta att vara begränsad under 2003. Sysselsättningen beräknas öka under 2003, men i en blygsammare takt i förhållande till den senaste tidens ökningar. Arbetslösheten förväntas öka något under 2002, men beräknas återgå till en fallande trend under 2003. Löneutvecklingen förväntas vara fortsatt måttlig mot bakgrund av det nya ramavtalet för löner som skall ingås i slutet av 2002 för perioden 2003-2004.

Även om den minskar ligger den offentliga skulden som andel av BNP fortfarande på en mycket hög nivå i Belgien och kräver ytterligare budgetanpassningar, särskilt när det gäller att säkerställa de offentliga finansernas hållbarhet mot bakgrund av effekterna av en åldrande befolkning. För att anta denna utmaning måste den pågående pensionsreformen fortsätta ytterligare, särskilt när det gäller bestämmelser om förtidspension och tilläggspension. Den låga sysselsättningsgraden, de stora regionala skillnaderna vad gäller arbetslöshet, otillräcklig konkurrens inom vissa tjänstesektorer, de administrativa bördorna på näringslivet och otillräcklig effektivitet inom den offentliga förvaltningen är andra områden som måste uppmärksammas.

Finanspolitik

Trots den kraftiga nedgången i ekonomin 2001 var den offentliga sektorns finanser i balans (eller uppvisade ett överskott på 0,2 % som andel av BNP, inklusive UMTS-intäkter). Ett stort primärt överskott på 6,6 % som andel av BNP, vilket uppnåddes genom inskränkningar av de primära utgifterna och stigande skatteinkomster, var avgörande för att upprätthålla denna balans. Dessutom bidrog särskilda faktorer, till exempel avyttring av fastigheter, med 0,3 % som andel av BNP till detta resultat. I uppdateringen av 2001 års stabilitetsprogram är målet balans i den offentliga sektorns finanser 2002 och ett överskott på 0,5 % som andel av BNP 2003. Att upprätthålla stora primära överskott i storleksordningen 6 % som andel av BNP per år är fortfarande en viktig faktor i budgetanpassningsstrategin med hänsyn till att den offentliga skulden fortsätter att vara mycket hög och med tanke på utmaningarna på lång sikt med effekterna av en åldrande befolkning. En gräns för ökningen i reala termer för utgifterna i kategori I (statens utgifter och socialförsäkringssystemen) på 1,5 % per år anses vara lämplig för att uppnå detta mål. Minskningen av den offentliga skulden var blygsam under 2001, vilket till stor del berodde på låg nominell BNP-tillväxt och ad hoc-faktorer. Den offentliga skulden beräknas minska och ligga marginellt under 100 % som andel av BNP i slutet av 2003. Mot denna bakgrund och med tanke på att Belgien ingår i euroområdet bör finanspolitiken inriktas på att

i) under 2002 inte tillåta att balansen i de offentliga finanserna försämras i förhållande till 2001, särskilt genom att begränsa de nuvarande offentliga utgifterna,

ii) återuppta konsolideringen av de offentliga finanserna 2003 och uppnå ett överskott i de offentliga finanserna på 0,5 % som andel av BNP genom att hålla fast vid begränsningen på 1,5 % när det gäller ökningen i reala termer av utgifterna i kategori I och genom strikt övervakning av budgeten i alla delar i förvaltningen, och

iii) förstärka den befintliga strategin för att förbereda för effekterna på de offentliga finanserna av att befolkningen blir allt äldre, särskilt genom att minska skuldnivån ytterligare och fullfölja reformen av pensionssystemet, genom att på ett bättre sätt ta itu med problemet med den genomsnittliga verkliga pensionsåldern och på ett tydligare sätt bestämma storleken på de finansiella medel som årligen skall anslås till en särskild fond.

Arbetsmarknad

Den belgiska arbetsmarknaden kände av en svagare tillväxt under 2001. Den snabba minskningen av arbetslösheten som noterats under de två senaste åren stannade gradvis av och beräknas för närvarande öka något under 2002. Trots att den totala sysselsättningen ökade stadigt under andra hälften av nittiotalet, från 56,3 % 1996 till cirka 61 % i slutet av 2000, ligger den fortfarande under EU-genomsnittet. Detta beror huvudsakligen på att sysselsättningen ligger på en relativt sett lägre nivå för ungdomar (29 % för åldersgruppen 15-24 år), äldre personer (bara 24 % för dem som är 55-64 år) och kvinnor (51,5 %). Som ett led i ansträngningarna att skapa en "aktiv välfärdsstat" fortsatte den successiva övergången från passiv politik till förebyggande och mer aktiva åtgärder under 2001. Trots de åtgärder som redan vidtagits, är bidragsberoendet fortfarande relativt stort i vissa segment på arbetsmarknaden och andra åtgärder skulle kunna vidtas för att undanröja de återstående arbetslöshetsfällorna och aktivera det ganska stora antalet bidragsberoende personer i arbetsför ålder, särskilt äldre arbetstagare, som inte är sysselsatta. De regionala skillnaderna är fortfarande märkbara. Sysselsättningsnivån i Flandern (cirka 64 % 2000) var fortfarande 8-9 % högre än i Vallonien och Brysselområdet. Detta visar på bristande rörlighet på arbetsmarknaden och otillräcklig löneflexibilitet. De viktigaste hindren för rörligheten är språkbarriärer, höga boendekostnader (till följd av kvarvarande höga registreringsavgifter), ökande trafikstockningar och ett otillräckligt nätverk för kollektivtransporter. Som en ytterligare dimension kunde ett bättre utnyttjande av befintlig lagstiftning för att ge arbetstagare möjlighet att delta i det ekonomiska resultatet i sina företag bidra till lönedifferentiering. Mot bakgrund av ovanstående, och i kombination med en strikt tillämpning av sysselsättningsrekommendationerna som antogs av rådet i februari 2002, bör de viktigaste prioriteringarna för Belgien vara följande:

i) Konsolidera de senaste reformerna av skatte- och bidragssystemen så att det lönar sig att arbeta, särskilt genom att avlägsna de återstående negativa incitamenten för äldre personer att fortsätta arbeta eller att komma in på arbetsmarknaden igen.

ii) Vidta åtgärder för att öka arbetskraftens rörlighet, bl.a. genom att uppmuntra arbetsmarknadens parter att låta nuvarande lönesättningsmekanismer bättre återspegla lokala arbetsmarknadsförhållanden och färdigheter, samtidigt som den totala löneökningstakten förblir måttlig.

iii) Främja en lämplig balans mellan flexibilitet och säkerhet, och noggrant övervaka effekterna på tillgången på arbetskraft till följd av de senaste initiativen för att öka arbetstidsflexibiliteten, särskilt det nya systemet att spara tid.

iv) Intensifiera ansträngningarna för att öka sysselsättningsnivån för kvinnor genom att avlägsna de negativa incitament som finns för att underlätta inträde eller återinträde på arbetsmarknaden.

Produktmarknader, företagande och en kunskapsbaserad ekonomi

Öppenheten inom den belgiska ekonomin stimulerar konkurrens på varumarknaderna vilket leder till en hög nivå på arbetsproduktiviteten och konsumentpriser som ligger i linje med EU-genomsnittet. Andelen införlivade inremarknadsdirektiv uppfyllde målet på 98,5 % för mars 2002. Trots bristen på verklig konkurrens på accessnätet, fortlöper avregleringsprocessen inom telekommunikationssektorn väl och tillgången till bredband sprids snabbt tack vare låga anslutningskostnader. Kopplingarna mellan de lokala myndigheterna och de privata aktörerna uppvisar dock fortfarande brister vad gäller insyn, och avregleringen är mindre framskriden i vissa sektorer, till exempel inom energisektorn. Särskilt förseningen när det gäller att inrätta en oberoende systemansvarig för överföring av elektricitet och bristen på godkännande av överföringstariffer har hindrat inträde på marknaden. Till följd av detta är konkurrensen fortfarande begränsad inom dessa sektorer, vilket har lett till höga priser. Även om de genomsnittliga utgifterna för FoU och informations- och kommunikationsteknik ligger på EU-nivå, är de fortfarande koncentrerade till några få sektorer och företag. Viktiga reformer för att minska byråkratin och öka effektiviteten när det gäller de allmännyttiga tjänsterna har genomförts och börjat ge resultat. Den administrativa bördan och det statliga stödet till järnvägen fortsätter dock att ligga på en hög nivå. Med tanke på det ovan anförda bör Belgien prioritera att

i) öka konkurrenskraften inom el- och gasområdet genom att officiellt utse en oberoende operatör av eltransportsystemet utan betydande inblandning av innehavaren (åtskilt ägande) och genom att vidta åtgärder för att uppmuntra nya leverantörer till detaljisterna via rättvis tillgång till näten,

ii) öka insynen i förbindelserna mellan den offentliga och privata sektorn på lokal och regional nivå, särskilt kommunernas och kommunala organs roll inom olika sektorer, t.ex. energisektorn, för att undvika snedvridningarna av konkurrensen och intressekonflikter,

iii) vidta ytterligare åtgärder för att minska den administrativa bördan på företagen, däribland den tid och de kostnader som krävs för att registrera nya företag, och för att utveckla e-förvaltningen.

2. DANMARK

Under 2001 sjönk den ekonomiska tillväxten till 0,9 %, huvudsakligen till följd av en klart avmattad investeringstillväxt och försämrad ökning av exportefterfrågan. Produktionstillväxten beräknas stiga med cirka 1,75 % i år och öka till cirka 2,5 % 2003, i första hand på grund av inhemsk efterfrågan. De faktorer som förväntas ligga till grund för tillväxten 2002 är privatkonsumtion, som förväntas öka i linje med de faktiska nettolönerna, och investeringar, som beräknas återhämta sig i och med förväntningarna på en gynnsammare utveckling. Den danska exporten antas öka i linje med den externa efterfrågan, och genom att importen utvecklas i linje med den slutliga efterfrågan förväntas nettoexportens bidrag till tillväxten bli negativt i år igen. År 2003 förväntas den inhemska efterfrågan stärkas ytterligare medan nettoexporten förväntas lämna ett tämligen neutralt bidrag till tillväxten. Inflationen (mätt enligt det harmoniserade konsumentprisindexet), som steg med 2,3 % 2001, förväntas bli i stort sett oförändrad under det innevarande året, eftersom prisökningarna på kläder förväntas uppväga effekterna av de något lägre oljepriserna och det skattestopp som infördes av den nya regeringen. Därefter förväntas inflationen falla något under 2003. Efterfrågan på arbetsmarknaden kommer att vara fortsatt hög. Sysselsättningen förväntas öka marginellt under året, och med cirka 0,5 % 2003. Trots avmattningen i ekonomin har den registrerade arbetslösheten legat på en mycket låg nivå och en liten minskning av arbetslösheten förväntas 2003 när tillväxten kommer igång igen.

Den danska ekonomin, som för närvarande befinner sig på randen av sin kapacitet, måste öka sin produktionskapacitet genom att fokusera på följande grundläggande utmaningar: Åtgärda begränsningarna i tillgången på arbetskraft, vilket också skulle göra det lättare att hejda de ihållande höga löneökningarna. Konkurrensen i ett antal viktiga sektorer inom näringslivet är fortfarande otillräcklig och med tanke på den offentliga sektorns storlek måste effektiviteten inom denna sektor förbättras ytterligare. Vidare är det av grundläggande betydelse att effektivt begränsa den offentliga konsumtionen, och det är desto mer angeläget efter skattestoppet så att de offentliga finanserna kan fortsätta uppvisa höga överskott även på medellång sikt.

Finanspolitiken

År 2001 uppgick överskottet i de offentliga finanserna till 2,8 % som andel av BNP, exklusive UMTS-intäkter på 0,2 %. Budgetöverskottet förväntas minska till 2,1 % som andel av BNP under året och därefter beräknas det öka till 2,4 % som andel av BNP 2003. Minskningen av överskottet 2002 beror i första hand på att en föreslagen ändring av det särskilda pensionssparandet har inberäknats för de år som prognosen omfattar, vilken minskar överskottet med 0,5 % som andel av BNP av tekniska skäl(1). Som framgår av Danmarks senaste uppdaterade konvergensprogram håller man i stort sett fast vid strategin att successivt minska primärutgifterna och sänka skatterna i förhållande till BNP. Som så många gånger förr översteg den verkliga ökningen av den offentliga konsumtionen 2001 de mål som fastställts av den tidigare regeringen. Ett nytt inslag är att den nya regeringen, som tillträdde i november 2001, har åtagit sig att inte höja några direkta eller indirekta skatter. Dessutom har det införts ett tak för den särskilda nominella skatten på fast egendom. Inget datum har fastställts för när skattestoppet skall upphöra. Enligt de långsiktiga prognoserna i det uppdaterade programmet skall de offentliga finanserna uppvisa årliga överskott på 1,5-2,5 % som andel av BNP fram till år 2010 för att klara de ekonomiska effekterna av en åldrande befolkning. Mot denna bakgrund bör finanspolitiken särskilt inriktas på att

i) säkerställa uppfyllande av regeringens mål att begränsa den offentliga konsumtionens tillväxt i reala termer till i genomsnitt 1 % per år, vilket innebär att ökningen 2003 helst inte skall överstiga myndigheternas prognos på 0,7 % för att kompensera ökningen på 1,3 % i budgeten 2002, och

ii) säkerställa att skattestoppet genomförs på alla förvaltningsnivåer, eventuellt genom bindande åtaganden från lokala och regionala myndigheter i samband med budgeten 2003.

Arbetsmarknad

Den danska sysselsättningsutvecklingen är den bästa i gemenskapen, med en total sysselsättningsnivå på 76 % 2001. Sysselsättningsnivån för kvinnor ligger på 72 % och för äldre arbetstagare på 56 %. Arbetslöshetsnivån fortsatte att minska något under 2001 och uppgick till 4,3 %. Efterfrågan på arbetsmarknaden var fortsatt hög. Inga nya reformer inleddes under 2001. De tidigare reformerna fortsätter dock att leda till att förtids- och invaliditetspensioneringarna minskar. Dessutom kommer marginalskattesatsen att sänkas under 2002 i enlighet med Whitsunpaketet 1999. Den nya regeringen har nyligen tillkännagett ett skattestopp. Trots de tidigare reformerna finns det en klar tendens mot att förhandla om kortare arbetstid och utträdet från arbetsmarknaden är relativt högt. Andelen personer i arbetsför ålder som är beroende av bidrag (däribland arbetslöshetsersättning) och som deltar i arbetsmarknadsprogram uppgår till 21 %, vilket till en del bidrar till ständigt hög efterfrågan på arbetsmarknaden. En ytterligare ökning av utbudet på arbetskraft, vilket är nödvändigt med tanke på den allt äldre befolkningen, bör uppmuntras genom reformer av skatte- och bidragssystem på så sätt att systemens struktur i högre grad gynnar sysselsättningen. Mot bakgrund av dessa aspekter, och i kombination med en strikt tillämpning av sysselsättningsrekommendationerna, som antogs av rådet i februari 2002, bör Danmark i första hand

i) se till att det lönar sig att arbeta genom att fortsätta ändringarna av överföringssystemen och genom att ytterligare minska skattetrycket på arbete, särskilt för låg- och medelinkomsttagare.

Produktmarknader, företagande och en kunskapsbaserad ekonomi

Den danska ekonomin är mindre öppen (mätt som total handel i förhållande till BNP) än i de flesta andra små medlemsstater och har en relativt hög prisnivå, som delvis beror på bristande konkurrens inom flera sektorer. Det ad hoc-mässiga stödet och sektorsstödet är lågt och resultatet när det gäller att genomföra inremarknadsdirektiven är utmärkt. Framsteg har gjorts när det gäller att avreglera telekommunikations- och elmarknaderna, samt vad gäller att öppna offentlig upphandling för konkurrens. Framstegen är dock mindre när det gäller att öppna gasmarknaderna för konkurrens. Penetrationsnivån är hög vad gäller informations- och kommunikationsteknik, och utgifterna för FoU ligger över EU-genomsnittet. Inom FoU-området är resultaten i Danmark inte lika goda som i de övriga nordiska medlemsstaterna, delvis beroende på att företagen spenderar mindre på FoU och att man har varit mindre framgångsrik när det gäller att omsätta tekniska framsteg i konkreta produkter. Enligt en OECD-undersökning har Danmark dessutom höga utgifter för offentlig utbildning, men relativt låga utbildningsresultat. Mot bakgrund av detta bör Danmark i första hand

i) öka ansträngningarna för att stärka konkurrensen inom de sektorer där konkurrensen bedömts vara otillräcklig,

ii) öka konkurrensen när det gäller att tillhandahålla offentliga tjänster på lokal nivå genom ökat deltagande av den privata sektorn och konkurrens mellan leverantörer av offentliga tjänster, och

iii) öppna el- och gasmarknaderna fullständigt för konkurrens och säkerställa rättvist tillträde till nät.

3. TYSKLAND

BNP ökade med 0,6 % i Tyskland 2001. På privatkonsumtionens område ledde inkomstskattesänkningarna i januari 2001 till att den sjunkande tillväxttakten begränsades, vilket hade utlösts av de ökande bränslepriserna och den försämrade internationella miljön genom sin negativa inverkan på arbetslösheten som började öka något under året. Däremot föll investeringarna kraftigt mot bakgrund av förväntningarna om lägre tillväxt. Ytterligare ett hinder för ekonomin var den stora lagerminskningen. Till följd av detta stagnerade den inhemska efterfrågan under 2001. Tillväxten kom huvudsakligen från nettoexporten. För 2002 visar de ledande indikatorerna på en återhämtning vid halvårsskiftet. Drivkraften förväntas vara en återhämtning av investeringarna, medan konsumtionen förmodas ligga på en låg nivå till följd av ökande arbetslöshet. Trots det förväntade kraftiga uppsvinget kommer dock den årliga genomsnittliga BNP-tillväxten att stanna kvar under 1 % på grund av det kraftiga negativa statistiska överhänget i början av året. Mot bakgrund av att olje- och livsmedelspriserna blev högre än väntat uppgick den genomsnittliga ökningen av konsumentpriserna till 2,4 % 2001. Eftersom priserna på dessa varor förväntas sjunka igen bör inflationstrycket minska och hålla KPI-inflationen under 2 %, vilket skulle vara en av de lägsta nivåerna i euroområdet. Sysselsättningen började minska 2001 och beräknas, trots den förväntade ekonomiska uppgången, ligga på en genomsnittligt lägre nivå 2002. Följaktligen förväntas den genomsnittliga arbetslösheten vara något högre 2002 än 2001.

Till följd av skattereformen och den ekonomiska nedgången steg det tyska underskottet i de offentliga finanserna till 2,7 % som andel av BNP 2001. En viktig utmaning är därför att stärka konsolideringen av de offentliga finanserna och att säkerställa ett strikt genomförande av stabilitetsprogrammet, särskilt med avseende på att hålla det offentliga underskottet 2002 under fördragets referensvärde på 3 % som andel av BNP. Samtidigt som den nuvarande konjunkturmässiga nedgången huvudsakligen är externt genererad, hålls den tyska ekonomins tillväxtpotential tillbaka av försenade effekter från återföreningen, bland annat krisen inom byggnadssektorn, och av långsamma framsteg när det gäller strukturreformer. Högsta prioriteten bör därför vara att öka och utnyttja tillväxtpotentialen fullt ut. Om reformerna genomförs mot en tillväxt- och stabilitetsorienterad makroekonomisk bakgrund, bör de kunna minska den ihållande höga arbetslösheten och de regionala arbetslöshetsskillnaderna och att förbättra de aktiva arbetsmarknadsåtgärdernas effektivitet. Detta skall backas upp av sysselsättningsfrämjande politik, särskilt genom reformer av bidragssystemet för att det skall löna sig att arbeta och genom att ta itu med negativa incitament mot att delta på arbetsmarknaden, särskilt när det gäller kvinnor. Med sina skatte- och pensionsreformer har Tyskland nyligen gjort framsteg i detta avseende. Samtidigt som den nyligen genomförda pensionsreformen är ett viktigt steg i rätt riktning kan ytterligare reformer behöva genomföras i framtiden. Förbättringar av det övergripande företagsklimatet, särskilt genom ytterligare reformer på produkt-, kapital- och arbetsmarknaderna, förväntas också bidra till att stärka Tysklands ekonomiska tillväxtpotential.

Finanspolitiken

Enligt Statistische Bundesamts senaste beräkningar uppgick det offentliga underskottet 2001 till 2,7 % som andel av BNP. Denna försämring i förhållande till resultatet 2000 (-1,3 % som andel av BNP, exklusive UMTS-intäkter) och till prognoserna i det uppdaterade tyska stabilitetsprogrammet i oktober 2000 (ett planerat underskott på 1,5 % som andel av BNP 2001) beror främst på att tillväxtnedgången har varit kraftigare än väntat och på några statistiska revideringar. Utgifterna har dock överskridits inom den samlade hälso- och sjukvårdssektorn och också i några delstaters budgetar. Låg BNP-tillväxt och en ökning av vissa bidrag beräknas medföra att underskottet inte kommer att minska i år jämfört med förra året, trots att vissa skatter har ökat.

Vid mötet med Ecofinrådet den 12 februari 2002 åtog sig den tyska regeringen att respektera referensvärdet på 3 % som andel av BNP för det offentliga underskottet 2002 och bekräftade sitt åtagande att uppnå saldon för de offentliga finanserna som är nära i balans 2004. Detta bekräftades på nytt genom den överenskommelse som nåddes mellan den federala regeringen och delstaterna vid ett särskilt möte med finansplaneringsrådet (Finanzplanungsrat) den 21 mars 2002. Mot denna bakgrund, och med beaktande av att Tyskland ingår i euroområdet, bör finanspolitiken särskilt inriktas på följande:

i) Säkerställa att referensvärdet på 3 % som andel av BNP för det offentliga underskottet inte överskrids. En eventuellt högre tillväxt skall utnyttjas för att minska underskottet 2002 till en nivå under 2,5 % som andel av BNP som fastställdes i det senaste uppdaterade stabilitetsprogrammet.

ii) Minska underskottet 2003 i tillräckligt hög grad för att kunna uppnå saldon i de offentliga finanserna som är nära i balans 2004. Fortsätta i detta syfte att hålla nere utgifterna och säkerställa att varje manöverutrymme i budgeten utnyttjas för att minska underskottet.

iii) Genomföra nödvändiga hälso- och sjukvårdsreformer för att minska utgiftstrycket och bidra till att förbättra de offentliga finansernas kvalitet och hållbarhet genom att förbättra sjukvårdens kvalitet och ekonomiska effektivitet.

iv) Anta de överenskomna förändringarna enligt Haushaltsgrundsätzegesetz under innevarande parlamentsperiod och underlätta effektiv kontroll av de överenskommelser som uppnåtts vid det särskilda mötet med Finanzplanungsrat den 21 mars 2002.

Arbetsmarknad

Den tyska arbetsmarknaden påverkades kraftigt av den ekonomiska nedgången 2001, när sysselsättningstillväxten stannade av och arbetslösheten började öka igen. Den totala sysselsättningsnivån (65 % 2000) ligger över genomsnittet inom Europeiska unionen. Ungdomsarbetslösheten är relativt låg. Andelen arbetslösa, varav hälften utgör långtidsarbetslösa, är hög och ligger något över EU-genomsnittet på 7,9 %. Den regionala arbetslösheten fortsätter att variera kraftigt. Trots den senaste tidens ökade flexibilitet i löneförhandlingarna, är löneskillnaderna och rörligheten inte tillräckliga för att bidra till en klar minskning av de regionala skillnaderna. Positiva åtgärder, t.ex. Job-AQTIV-lagen och den s.k. Mainz-modellen för subventionering av låglönearbeten, har vidtagits genom ny lagstiftning som syftar till att rationalisera de aktiva arbetsmarknadspolitiska åtgärderna, men de storskaliga aktiva arbetmarknadsprogrammen i regioner med hög arbetslöshet måste fortsätta att förbättras. Dessutom är de lågutbildade arbetstagarnas deltagande på arbetsmarknaden mycket lågt och de löper 60 % större risk att bli arbetslösa än de genomsnittliga arbetstagarna. Om man skall lyckas höja sysselsättningsnivån ytterligare är det av avgörande betydelse att få bukt med de kvarvarande kraftiga negativa incitamenten och hindren för lågutbildade, äldre och kvinnor att delta på arbetsmarknaden. Mot bakgrund av dessa aspekter, och i kombination med en strikt tillämpning av sysselsättningsrekommendationerna, som antogs av rådet i februari 2002, bör Tyskland prioritera följande:

i) Intensifiera ansträngningarna för att få arbete att löna sig genom en skatte- och bidragsreform, särskilt när det gäller kvinnor och äldre arbetstagare. Följande områden berörs av bidragsreformen: kriterier och villkor för att erhålla bidrag, bidragens varaktighet och ersättningsnivå samt indragande av bidrag när arbetet återupptas. Minska de sociala avgifterna, särskilt i den lägre delen av löneskalan, för att uppfylla kravet på sunda offentliga finanser.

ii) Förbättra de aktiva arbetsmarknadspolitiska åtgärderna, särskilt där de används i stor skala, och utveckla och effektivisera stödet till arbetssökande. Säkerställa effektiviteten i de aktiva arbetsmarknadsprogrammen och inrikta dem mot de personer som löper störst risk att hamna i långtidsarbetslöshet, samtidigt som arbetsmarknadens krav tillgodoses.

iii) Med respekt för arbetsmarknadens parters oberoende främja institutionerna inom arbetslivsområdet och kollektiva förhandlingssystem med hänsyn till förhållandet mellan löneutveckling och arbetsmarknadsvillkor, för att på så sätt möjliggöra en löneutveckling som följer produktivitetsutvecklingen och beaktar skillnaderna i yrkesfärdigheter för att främja sysselsättningen på alla kvalifikationsnivåer och i alla geografiska områden och samtidigt slå vakt om en stabilitets- och sysselsättningsinriktad löneutveckling.

iv) Främja flexiblare arbetsorganisation och se över regleringen av anställningskontrakt för att främja fler arbetstillfällen och finna en lämplig balans mellan flexibilitet och säkerhet.

v) Avlägsna hinder för kvinnors deltagande på arbetsmarknaden, bland annat genom att underlätta tillgången till barnomsorg.

Produktmarknader, företagande och en kunskapsbaserad ekonomi

Den tyska ekonomin är relativt öppen för att vara en storskalig ekonomi (mätt som total handel i förhållande till BNP) och nivån på konsumentpriserna ligger nära EU-genomsnittet. Det statliga stödet minskar gradvis. Den tid och de kostnader som krävs för att starta ett privat aktiebolag ligger i nivå med EU-genomsnittet och är mycket låga för ensamföretagare. Att döma av företagens utgifter för FoU, patentansökningar och den andel av arbetskraften som har lägst gymnasieutbildning har Tyskland en stark ställning inom den kunskapsbaserade ekonomin. Framstegen när det gäller frågor som rör inre marknaden (genomförande av inremarknadsdirektiv och öppning av offentlig upphandling för konkurrens) har varit begränsade. Delvis på grund av nationella miljövårdande åtgärder ligger priserna på el (hushållen) och gas klart över EU-genomsnittet och tidigare regionala monopolinnehavare har fortfarande en stark ställning i försörjningsverksamheten. Utbildningsresultaten bland 15-åringarna och andelen gymnasister som går vidare till universitetet ligger under EU-genomsnittet. Två tredjedelar av den berörda åldersgruppen börjar på kvalificerade kombinerade yrkesutbildningsprogram som har en positiv effekt på ungdomarnas sysselsättningsmöjligheter och håller nere arbetslösheten för denna åldersgrupp på en relativt låg nivå jämfört med övriga medlemsstater. Mot bakgrund av dessa faktorer bör Tyskland i första hand

i) säkerställa effektiv konkurrens på el- och gasmarknaderna, vilket bör leda till att nivåerna sjunker och de regionala skillnaderna minskar vad gäller avgifterna för att utnyttja energinäten, och inrätta en regleringsfunktion för energi med avseende på att säkerställa effektiv kontroll av villkoren för prissättning,

ii) vidta nödvändiga åtgärder för att förbättra studieresultaten i allmänhet och för att öka antalet gymnasister som går vidare till universitetet i synnerhet,

iii) öka genomförandegraden när det gäller inremarknadsdirektiv i syfte att uppnå målet på 98,5 % och öka det sammanlagda värdet på de upphandlingskontrakt som publiceras i Europeiska gemenskapernas officiella tidning.

4. GREKLAND

Till följd av den försämrade världsekonomin avmattades den grekiska ekonomin något, men understöddes av inhemska faktorer. Avsevärt lägre räntesatser, till följd av att Grekland gick med i eurosamarbetet 2001, och ökande inflöden av medel från strukturfonderna i kombination med förberedelserna inför olympiska spelen 2004 upprätthöll investeringarna. En kraftig ökning av konsumentkrediterna och en återhämtning av de disponibla inkomsterna i reala termer bidrog dock samtidigt till att konsumtionen ökade. Trots detta hade utrikeshandeln en negativ effekt på BNP-tillväxten i reala termer, vilket avspeglas både av det höga importinnehållet i den inhemska efterfrågan och av de begränsade förbättringarna av konkurrenskraften. Detta tillväxtmönster förväntas bestå 2002, medan en förbättring beräknas 2003 som ett resultat av att exportefterfrågan återhämtar sig. Situationen på arbetsmarknaden har sakta förbättrats under de senaste åren och sysselsättningen ökar relativt långsamt i hela ekonomin trots kraftiga åtgärder för att skapa nya arbetstillfällen inom tjänste- och byggnadssektorerna. Inflationstrycket i början av 2001, som orsakats av indirekta effekter av oljeprisuppgången 2000, började avmattas under andra halvåret 2001. Den privata sektorns löneförhandlingar är avslutade. Avtalet innehåller en nominell ökning på 5,4 % och 3,9 % för åren 2002 respektive 2003.

Trots de senaste årens framsteg kräver utmaningarna på medellång sikt ytterligare förbättringar av den grekiska ekonomin. Obalanserna på skatteområdet har korrigerats under senare år, men den offentliga skuldkvoten ligger på en mycket hög nivå och kräver ytterligare kraftiga budgetanpassningar, särskilt med hänsyn till den allvarliga risken för att obalanser i budgeten kan uppstå i framtiden på grund av den åldrande befolkningen. Under nuvarande skede med BNP-tillväxt i reala termer är det möjligt att skynda på strukturreformer för att höja den fortfarande låga produktivitetsnivån, att förbättra arbetskraftens och produktmarknadernas effektivitet och att skapa en bättre näringslivsmiljö. Sammanfattningsvis återstår viktiga utmaningar när det gäller att ta itu med den höga strukturarbetslösheten och öka sysselsättningen.

Finanspolitiken

År 2002 uppvisade den offentliga sektorns finanser ett underskott på 0,4 % av BNP och när de icke-budgeterade UMTS-inkomsterna inkluderades var de i balans. I uppdateringen av 2001 års stabilitetsprogram är målet 2002 ett överskott i den offentliga sektorns finanser på 0,8 % som andel av BNP och ett överskott på 1 % som andel av BNP 2003. Dessa budgetprognoser är baserade på hög BNP-tillväxt i reala termer på cirka 4 % per år för perioden. Budgetstrategin är även fortsättningsvis inriktad på att uppnå stora primära överskott, som trots detta beräknas minska under perioden. Förbättringen av de offentliga finanserna är i själva verket ett resultat av stadigt minskande räntebetalningar, medan få nedskärningar av primärutgifterna förväntas. Den offentliga skuldkvoten beräknas minska från 99,6 % som andel av BNP 2001 till 94,4 % som andel av BNP 2003, vilket begränsas av oberoende faktorer, dvs. stora finansiella transaktioner. Mot bakgrund av ovanstående, och med tanke på att Grekland ingår i euroområdet, bör finanspolitiken inriktas på att

i) säkerställa att budgetläget 2002 och 2003 inte bidrar till inflationstrycket, samt beakta resultatet av det förestående nationella löneavtalet inom den privata sektorn 2002,

ii) uppfylla rekommendationen i 2000 års allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken om tillämpning av klart definierade och bindande regler för utgiftsökningar i reala termer,

iii) säkerställa att den offentliga skulden i förhållande till BNP minskar i linje med den beräknade minskningen av det offentliga underskottet samt med ökningen av nominell BNP, och begränsa utnyttjandet av finansiella transaktioner som påverkar den offentliga skulden negativt, och

iv) skynda på reformen av socialförsäkringssystemen och fortsätta med reformen av pensionssystemet från 2002 för att undvika att det uppstår allvarliga budgetmässiga obalanser i framtiden till följd av den åldrande befolkningen.

Arbetsmarknad

Den ekonomiska uppgången under de senaste åren i Grekland har åtföljts av sysselsättningstillväxt (även om tillväxttakten har legat under genomsnittet i euroområdet). Till att börja med överskreds ökningen av antalet arbetstillfällen av det ökande utbudet på arbetskraft, men under de senaste ett eller två åren har sysselsättningstillväxten lett till att arbetslösheten har minskat något, särskilt under år 2000. Trots detta karaktäriseras den grekiska arbetsmarknaden av en låg sysselsättningsnivå (55,7 % 2000) och hög strukturarbetslöshet. Dessutom är arbetsmarknaden kraftigt segmenterad med hög arbetslöshet bland ungdomar och kvinnor och en stor andel långtidsarbetslösa. De arbetsmarknadspolitiska åtgärderna 2001 var inriktade på att genomföra paketet med arbetsmarknadsåtgärder från december 2000 och de pågående reformerna av den offentliga arbetsförmedlingen och av utbildnings- och yrkesutbildningssystemen. Trots de senaste åtgärderna uppvisar arbetsmarknaden fortfarande ett antal problem, bland annat rigid arbetsmarknadslagstiftning, otillräckliga löneskillnader, och störningar i form av negativa incitament att ta deklarerat arbete som är inbyggda i bestämmelserna om pensionsrättigheter och i skattesystemet. Det sistnämnda inbegriper en hög grad av progressivitet när det gäller inkomstskatt och ett kraftigt tryck på anställda jämfört med egenföretagare, även om den genomsnittliga skattebördan är låg. Dessutom bör utbildnings- och yrkesutbildningssystemen förbättras ytterligare för att bättre möta kraven på arbetsmarknaden. Mot bakgrund av dessa aspekter, och i kombination med en strikt tillämpning av sysselsättningsrekommendationerna, som antogs av rådet i februari 2002, bör Grekland i första hand

i) snabbt genomföra en reform av bestämmelserna om pensionsrättigheter för att uppmuntra äldre personer komma ut på arbetsmarknaden och fortsätta arbeta,

ii) fortsätta att förbättra utbildnings- och yrkesutbildningssystemen för att förstärka arbetskraftens kvalifikationer och möta arbetsmarknadens behov,

iii) fortsätta att arbeta för att eliminera de viktigaste störningarna i form av negativa incitament att ta arbete till följd av samspelet mellan socialförsäkringsbidrag och en rigid arbetsmarknad,

iv) främja ändringar av lönebildningssystemet för att säkerställa att skillnader i produktivitetsnivå och lokala arbetsvillkor avspeglas bättre i lönerna, bland annat genom att göra det praktiskt möjligt att inte följa vissa delar av de territoriella sysselsättningspakterna, och

v) genomföra paketen med arbetsmarknadsåtgärder och övervaka deras effekter på resultatet på arbetsmarknaden för att se till att de positiva effekterna maximeras, bland annat genom att ytterligare bygga vidare på dessa insatser genom att lätta på de rigida bestämmelserna för anställningsskydd, med avseende på att säkerställa en lämplig balans mellan flexibilitet och säkerhet, och genom att skynda på omstruktureringen av den offentliga arbetsförmedlingen.

Produktmarknader, företagande och en kunskapsbaserad ekonomi

Delvis beroende på den geografiska placeringen är den grekiska ekonomin mindre öppen än i någon annan medlemsstat (mätt som total handel i förhållande till BNP). Effektivt genomförande av konkurrensreglerna är således mycket viktigt för att säkerställa en hög nivå på konkurrensen på de inhemska produktmarknaderna och stimulera till produktivitetsökningar. Även om nivån på arbetsproduktiviteten har stigit kraftigt under de senaste åren, är nivån den näst lägsta inom gemenskapen. Den andel av inremarknadsdirektiven som ännu inte genomförts har mer än halverats, men genomförandenivån ligger ändå under målet på 98,5 % från mars 2002. Insatser är på gång för att förbättra företagsklimatet och de offentliga förvaltningarnas resultat, men kostnaderna för att starta nya företag är fortfarande höga och företagsbeskattningssystemet är ganska komplicerat och kan eventuellt begränsa företagens incitament att växa. Avregleringen har genomförts ganska nyligen och därför är monopolföretagens marknadsställning inom nätverksamheterna fortfarande stark. Den låga nivån på befolkningens genomsnittliga utbildningsnivå är fortfarande ett problem och är en av de faktorer som ligger bakom den fortfarande låga - om än ökande - spridningen av informations- och kommunikationsteknik i Grekland (genomslaget för bredband är det lägsta i EU) och de mycket svaga resultaten vad gäller FoU och innovationer. Mot bakgrund av ovan nämnda aspekter bör Grekland i första hand

i) intensifiera ansträngningarna för att öka tillgången på utbildad personal, främja företagens engagemang i FoU och innovationer och fortsätta att förbättra spridningen av informations- och kommunikationsteknik,

ii) fortsätta att förenkla lagstiftning och administrativa förfaranden, att öka den offentliga förvaltningens effektivitet och göra systemet för företagsbeskattning neutralt vad gäller företagsform,

iii) förstärka den effektiva konkurrensen inom den avreglerade nätverksamheten, särskilt vad gäller tillförsel av el och sjötransporttjänster, och

iv) slå vakt om de förbättringar som gjorts vad gäller genomförande av inremarknadsdirektiven för att uppnå målet på 98,5 %.

5. SPANIEN

Efter att ha ökat med cirka 4 % 1999 och 2000, försvagades tillväxten avsevärt 2001 på grund av en måttligare inhemsk efterfrågan, särskilt ett kraftigt investeringsfall vad gäller utrustning och en successiv avmattning av exporten under året. Starkt påverkad av avmattningen under andra halvåret föregående år förväntas den genomsnittliga BNP-tillväxten 2002 att avmattas ytterligare, men också dölja en återhämtning som ökar i styrka under året. Denna återhämtning förväntas härröra från såväl en successiv förbättring av den inhemska efterfrågan som förnyad dynamik inom exportområdet. Parallellt med förbättrade internationella utsikter, och understödd av en återhämtning inom den inhemska efterfrågan, förväntas BNP under 2003 öka i linje med sin uppskattade tillväxtpotential. På grundval av detta makroekonomiska scenario beräknas sysselsättningstillväxten avmattas under 2002, men tillta i styrka nästa år, vilket medför en minskande arbetslöshetsnivå på cirka 12 % 2003. Inflationen förväntas falla till i genomsnitt cirka 2,5 % 2002 i förhållande till 3,6 % året innan. Minskningen av inflationstrycket förväntas understödjas av det nationella löneavtalet som undertecknades förra året för att bibehålla måttliga löneökningar och av måttliga importpriser. Under 2003 kan inflationen avmattas ytterligare till cirka 2,0 % i genomsnitt. Även om Spanien har gjort framsteg när det gäller att genomföra rekommendationerna i 2001 års allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken och utsikterna för den spanska ekonomin är positiva, återstår några olösta problem. Särskilt de offentliga finansernas långsiktiga hållbarhet måste åtgärdas genom omfattande reformer av pensionssystemet eftersom överenskommelsen från april 2001 mellan regeringen och arbetsmarknadens parter inte ledde till några betydande åtgärder när det gäller att ta itu med de underliggande obalanserna.

För det andra, även om arbetslöshetsnivån ligger mer än 10 % under toppnoteringen 1994 och sjunker fortfarande, fortsätter den att vara hög i jämförelse med andra EU-länder. Dessutom är skillnaderna stora mellan regionerna och sysselsättningsnivån är låg, särskilt bland kvinnor. Trots minskande inflationstryck fortsätter den underliggande inflationen att uppvisa en relativt hög tillväxttakt medan den uppenbara tillväxten i arbetsproduktiviteten fortsätter att vara trög. Detta resultat kan tyda på att det råder otillräcklig konkurrens inom vissa sektorer och att utvecklingen släpar efter inom den kunskapsbaserade ekonomin.

Finanspolitik

Trots försvagad tillväxt fortsatte konsolideringen av de offentliga finanserna under 2001 när dessa för första gången under de senaste 25 åren var i balans, jämfört med ett underskott på 0,3 % 2000. Enligt 2002-2005 års uppdaterade stabilitetsprogram förväntas de offentliga finanserna vara i balans 2003 och uppvisa ett överskott på 0,2 % 2005. Den finanspolitiska strategin avviker inte mycket från den som presenterades i de två tidigare programmen. Den baseras på att de löpande primära utgifterna begränsas och understöds av sjunkande räntebetalningar, vilket gör det möjligt att öka kapitalutgifterna. Dessutom innehåller programmet en ny reform av inkomstskatten som skall börja gälla från och med 2003 i enlighet med fortsatt konsolidering av de offentliga finanserna. Programmet omfattar det nya finansiella systemet för lokal och regional förvaltning, vilket har inneburit en decentralisering av skatter och utgifter. Parallellt med att detta nya system inrättades antogs lagen om finanspolitisk stabilitet i syfte att säkerställa att alla sektorer inom den offentliga förvaltningen åtar sig att respektera målet att budgeten skall vara nära balans. Detta kommer att bidra till att öka hållbarheten i Spaniens offentliga finanser.

2002-2005 års uppdaterade stabilitetsprogram innehåller ingen detaljerad information om åtgärder för att ta itu me