Årsrapport 1999

(2000/C 260/01)

Strasbourg i april 2000

NICOLE FONTAINE

Ordförande

Europaparlamentet rue Wiertz B - 1047 Bryssel Fru ordförande,

I enlighet med artikel 195.1 i Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen och artikel 3.8 i Europaparlamentets beslut om föreskrifter och allmänna villkor för ombudsmannens ämbetsutövning överlämnar jag härmed min rapport för år 1999.

Jacob SÖDERMAN

Europeiska unionens ombudsman

INNEHÅLL

>Plats för tabell>

1. FÖRORD

DET ÄR RESULTATEN SOM RÄKNAS

En ombudsmans arbetsuppgifter kan beskrivas på många olika sätt. Hans insatser bör höja kvaliteten på den offentliga förvaltningen från medborgarnas synpunkt sett, förbättra relationerna mellan medborgarna och förvaltningen, tillhandahålla normer för god förvaltningssed, avhjälpa fall av administrativa missförhållanden och mycket mera. Den viktigaste uppgiften är att ingripa för att bistå medborgarna så att de behandlas på ett korrekt sätt och snabbt får vad de har rätt att förvänta sig av förvaltningen.

Under året har enligt min uppfattning Europeiska ombudsmannens verksamhet nått den nivå som man har rätt att förvänta sig av ett organ som bara funnits i drygt fyra år och består av 25 personer som arbetar i ett relativt komplext rättsligt och administrativt sammanhang.

Under 1999 fick vi 1577 klagomål (jämfört med 1372 under 1998), inledde 206 undersökningar (171 under 1998) av eventuella administrativa missförhållanden och tog fem egna initiativ (jämfört med bara ett under 1998). Av de klagomål där det företogs en undersökning avslutades 27 med en kritisk anmärkning mot institutionen eller organet i fråga, 62 löstes av institutionen till klagandens förmån, i ett fall uppnådde man en vänskaplig förlikning och tio förslag till rekommendationer framlades för att avhjälpa administrativa missförhållanden (jämfört med endast ett under 1998). Av förslagen till rekommendationer godkändes två omedelbart och ett ledde till en särskild rapport till Europaparlamentet. Institutionen i fråga godkände senare rekommendationen i den särskilda rapporten. I 107 ärenden (96 under 1998) upptäcktes inga administrativa missförhållanden, men klaganden fick en fullständig förklaring till varför det omtvistade beslutet hade fattats.

Vi har vidare med endast ett fåtal undantag lyckats bekräfta mottagandet av klagomål inom en vecka, och inom en månad besluta om de är tillåtliga. Målet att ärenden efter en undersökning skall vara avslutade inom ett år har ännu inte uppnåtts. Ca 40 mer än ett år gamla ärenden är fortfarande oavslutade, men balansen håller långsamt på att minska. Det finns alltid mer att göra för att utveckla verksamheten i syfte att uppnå bättre resultat för medborgarna, men det är uppenbart att 1999 har varit det bästa året hittills. Det bör understrykas att institutionerna och organen själva har löst 62 ärenden (51 under 1998). Det innebär att de faktiskt själva åstadkommit en vänskaplig förlikning då ombudsmannen gjort dem uppmärksamma på ett klagomål. Detta är mycket bra för klagandena eftersom det sparar dyrbar tid. Det visar också att det inom förvaltningen finns den rätta inställningen när det gäller att avhjälpa felaktigheter, vilket måste nämnas som ett tecken på en uppriktigt positiv attityd till medborgarna.

TVISTER

Det konstruktiva samarbete som vi haft med gemenskapens institutioner och organ har gjort att vårt arbete för medborgarna i Europa har blivit mera effektivt. I de flesta fall har institutionerna och organen svarat i tid och lämnat en uttömmande förklaring till de påstådda missförhållanden som klagandena anmärkt på. Detta har gjort det lättare att upptäcka viktiga aspekter av ett ärende och vad som egentligen förekommit. Vissa problem återstår dock när det gäller Europeiska kommissionen vars verksamhet varit föremål för de flesta av ombudsmannens undersökningar: 163 av 206.

Kommissionen försökte än en gång ta upp tankegången att kommissionens tolkning av gemenskapsrätten endast kan prövas av EG-domstolen och inte av Europeiska ombudsmannen. Denna diskussion behandlas mera ingående i själva årsrapporten. Låt mig endast säga, och jag hoppas att det är sista gången jag behöver betona detta, att det aldrig är god förvaltningssed att inte följa lagen, dvs. de regler och principer som är bindande för en gemenskapsinstitution eller -organ. I de två europeiska länder där den nationella ombudsmannen inte får pröva ärenden där möjligheten till domstolsprövning står till buds, är denna begränsning uttryckligen angiven i lagstiftningen. Detta gäller inte för Europeiska ombudsmannens uppdrag, som är fastställt i Maastrichtfördraget.

Om ombudsmannens verksamhet dessutom kan förhindra onödiga tvister och därigenom underlätta domstolens för närvarande tunga arbetsbörda förefaller detta vara enbart positivt för alla parter. Det kan också påpekas att, på grund av de begränsningar som enligt gemenskapsrätten gäller för att vända sig till domstol, tycks ombudsmannen i många fall där olagliga handlingar påståtts ha begåtts av gemenskapens institutioner och organ vara medborgarnas enda hjälp. Det är självklart att ombudsmannens beslut alltid följer gemenskapsdomstolarnas rättspraxis.

En annan diskussion med kommissionen som tagit mycket tid i anspråk gällde ombudsmannens rätt att ta del av handlingar. Denna fråga behandlades mera ingående i årsrapporten för 1998. Även om ett tillfredställande resultat uppnåddes även under 1999 efter de sedvanliga missförstånden och egendomliga argumenten har jag för Europaparlamentet lagt fram ett initiativ till ändring av den del av ombudsmannens stadga som leder till dessa tvister. Det bör understrykas att det för samtliga ombudsmannakanslier är viktigt att, på samma sätt som Olaf, ha obegränsad tillgång till de handlingar som behövs för undersökningen av ett klagomål. I annat fall får medborgarna inget förtroende för ombudsmannens undersökningar. Samtidigt är det helt klart att ombudsmannen måste respektera att handlingar är konfidentiella, då detta har beslutats på ett korrekt sätt, och inte offentligt avslöja deras innehåll. Jag hoppas verkligen att Europaparlamentet kraftfullt kommer att stödja detta initiativ och att de övriga institutionerna kommer att godta mina argument i denna fråga.

ÖPPENHET

Inga verkliga framsteg i fråga om insyn och öppenhet har gjorts under detta år. Kommissionen skulle ha utarbetat ett förslag till förordning om allmänhetens tillgång till handlingar i enlighet med artikel 255 i EG-fördraget, men inget sådant förslag offentliggjordes under året. Endast vissa förslag till åtgärder läckte ut till allmänheten och möttes oftast av hård kritik från journalisternas organisationer och andra intressenter inom området. För ombudsmannen är detta en viktig fråga, eftersom brist på information och felaktig information fortfarande är den oftast förekommande anklagelsen i klagomålen (23 %).

Effektiviteten, som ofta anförs för att man skall behålla den traditionella konfidentialiteten, förefaller vara ett rätt paradoxalt skäl. Var det verkligen effektivt när Santers kommission tvingades avgå i mars och i ett halvår lämnade unionens verksamhet nära nog handlingsförlamad i brist på ledning av en aktiv kommission? En viktig orsak till avgången var det som skett bakom konfidentialitetens täckmantel. Erfarenheten visar dessutom att öppenhet i förvaltningen, något som tillämpas i många medlemsstater, tydligen är ett effektivt medel mot bedrägerier och korruption, medan slutna och hemliga förfaranden när det gäller offentliga angelägenheter tycks inbjuda till bedrägerier och korruption. Jag anser det betänkligt att de som motsätter sig de växande kraven på större öppenhet bortser från denna viktiga synpunkt.

Vilka deras argument och skäl än må vara kvarstår det faktum att deras envisa motstånd mot att göra unionens förvaltning mera tillgänglig och modern skymmer de närmare enskildheterna när det gäller Europeiska unionens medel, som är ett av de områden där unionen är mest utsatt för kritik. Bäst av allt är förebyggande åtgärder - även den allra bästa polisstyrka kan i efterhand endast ta itu med en ringa del av den oönskade verksamhet som kan förekomma på detta område.

VAD ÄR GOD FÖRVALTNINGSSED?

I årsrapporten för år 1997 gav vi en definition på begreppet administrativt missförhållande som Europaparlamentet enhälligt antog och som nu är allmänt vedertagen. För att fortsätta på den inslagna vägen lämnade vi i juli 1999 ett förslag till kodex för god förvaltningssed. Kommissionen hade förberett sin version av en sådan kodex sedan 1997, men när den i mars tvingades avgå tycktes frågan falla och det var dags för ombudsmannens kansli att ta sig an uppgiften att offentliggöra en kodex för god förvaltningssed. Ombudsmannens kodex gäller inte relationerna mellan ledningen och tjänstemännen utan relationerna mellan medborgarna och tjänstemännen. Den är framför allt inriktad på vilken service medborgarna i Europa har rätt att förvänta sig av den europeiska förvaltningen. För att främja denna tanke inledde vi en undersökning på eget initiativ av frågan.

Den allmänna inställningen hos gemenskapens institutioner och organ var positiv. Vissa meddelade att de redan antagit en kodex av detta slag. Ett organ, Europeiska läkemedelsmyndigheten i London, antog vårt rekommenderade förslag med vissa förbättringar, medan andra började utarbeta egna versioner. Kommissionen meddelade att den innan den inledde förhandlingar med personalen hade behandlat sin version en första gång och bad ombudsmannen kommentera den. Vid ett första påseende föreföll denna version vara ganska vag sett ur medborgarnas synvinkel.

En kodex för god förvaltningssed av hög kvalitet skulle ge medborgarna i Europa ett positivt budskap om en service-inriktad förvaltning. Detta skulle vara bra för unionens anseende i medlemsstaterna som helhet. Den skulle ge medborgarna tydlig information om vilket slags service de har rätt att förvänta sig och tjänstemännen anvisningar om vilken service de bör lämna. Kodexen innehåller ingenting som inte skulle kunna uppnås genom en lämplig inställning hos ledningen och utbildning av personalen. Undersökningen på eget initiativ är ännu inte avslutad, men enligt min uppfattning visar det stora antalet olika svar på att det kanske vore bättre att överväga ett rättsligt initiativ för att skapa en europeisk förvaltningslag om god förvaltningssed efter förebilder från flera medlemsstater. Det innebär antingen att kommissionen bör ta ledningen genom att som ett första steg själv införa en ändamålsenlig kodex eller att Europaparlamentet bör överväga att så småningom ta initiativ i denna fråga. Om man antar en sådan kodex för god förvaltningssed visar detta medborgarna att unionen har en modern och service-inriktad förvaltning som är beredd att verka för medborgarnas bästa och att den inte bör göras till syndabock för alla problem i Europa.

MERA SAMARBETE

När något inte fungerar inom den offentliga sektorn är inställningen vanligtvis att begära mer pengar eller större befogenheter, inte att försöka åstadkomma resultat genom mer av dialog och samarbete.

Andelen klagomål som faller utanför ombudsmannens ämbetsområde är fortfarande ca 70 %. Många av dessa klagomål avser påståenden om att gemenskapslagstiftningen inte har tillämpats på ett korrekt sätt i medlemsstatena. Under 1999 rådde vi 314 klagande (259 under 1998) att vända sig till den nationella eller regionala ombudsmannens kansli eller att göra en framställning till respektive parlament. Många andra medborgare som kontaktade kansliet skriftligt, per telefon eller e-post för att be om råd fick liknande upplysningar. Allteftersom Amsterdamfördraget genomförs, särskilt när det gäller ett område med rättvisa, frihet och säkerhet, kommer alltmer av gemenskapsrätten att tillämpas på alla nivåer i medlemsstaterna och det kommer att finnas ett ännu större behov av snabba och effektiva möjligheter till prövning vid domstol eller andra instanser. Vi har för vår del påtagit oss ansvaret för att informera de nationella eller regionala ombudsmännens kanslier och respektive utskott för framställningar om gemenskapsrätten. Vi har också upprättat ett nätverk för att lämna dem stöd och rådgivning, varvid Internet utnyttjas maximalt för detta syfte. Mötet med de nationella ombudsmännen och liknande organ i september i Paris och med de regionala ombudsmännen och utskotten för framställningar i Florens i oktober visade att alla dessa institutioner och organ är beredda att utvidga sin verksamhet på detta område.

Detta innebär att ett konstruktivt samarbete i en sann anda av subsidiaritet och jämlikhet kan vara det bästa sättet att i fortsättningen bistå medborgarna i Europa, så att dessa överallt inom unionen kan få sin rätt i enlighet med gemenskapsrätten varhelst tvister uppstår och på vilken nivå de än ligger.

På så sätt skulle gemenskapsrätten bli en levande realitet för Europas medborgare.

Jacob Söderman

Strasbourg den 31 december 1999

2. KLAGOMÅL TILL OMBUDSMANNEN

Europeiska ombudsmannens viktigaste uppgift är att ta itu med administrativa missförhållanden som rör gemenskapsinstitutionernas och gemenskapsorganens verksamheter med undantag av EG-domstolen och förstainstansrätten i deras utövande av sina domstolsfunktioner. Eventuella fall av administrativa missförhållanden kommer till ombudsmannens kännedom i första hand genom klagomål som inges av unionsmedborgare. Ombudsmannen har också möjlighet att företa undersökningar på eget initiativ.

Alla unionsmedborgare, och medborgare från tredje land som bor i en medlemsstat, kan inge klagomål till ombudsmannen. Företag, sammanslutningar eller andra organ med säte i unionen kan också klaga. Klagomålen kan inges antingen direkt till ombudsmannen eller genom en ledamot av Europaparlamentet.

Klagomål till ombudsmannen handläggs offentligt om inte den klagande begär konfidentiell behandling. Det är viktigt att ombudsmannen utövar sin verksamhet på ett sätt som medger största möjliga insyn med tanke både på att medborgarna skall kunna följa och förstå hans arbete och på att han bör föregå med gott exempel.

Under 1999 behandlade ombudsmannen 1860 ärenden. 1577 av dessa var nya klagomål som inkommit under 1999. Av dessa hade 1458 sänts in direkt av enskilda medborgare, 90 kom från sammanslutningar och 23 från företag. 11 klagomål förmedlades av ledamöter av Europaparlamentet. 278 ärenden överfördes från 1998. Ombudsmannen inledde dessutom 5 undersökningar på eget initiativ.

Som nämndes redan i ombudsmannens rapport för 1995 har en överenskommelse träffats mellan utskottet för framställningar och ombudsmannen om ömsesidig överföring av klagomål och framställningar då så bedöms lämpligt. Med sökandenas medgivande överfördes under 1999 tre framställningar till ombudsmannen för handläggning som klagomål. 71 klagomål överfördes med klagandenas medgivande till Europaparlamentet för handläggning som framställningar. Dessutom rekommenderade ombudsmannen klaganden att lämna in en framställning till Europaparlamentet i 142 ärenden. (Se bilaga A, Statistik, s. 168.)

2.1. DEN RÄTTSLIGA GRUNDEN FÖR OMBUDSMANNENS ARBETE

Ombudsmannens arbete utförs i enlighet med artikel 195 i Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, ombudsmannens stadga(1) och de genomförandebestämmelser som ombudsmannen fastställt i enlighet med artikel 14 i stadgan. Texten i genomförandebestämmelserna har offentliggjorts på alla de officiella språken på ombudsmannens hemsida (http://www.euro-ombudsman.eu.int). Den kan också erhållas från ombudsmannens kansli.

Genomförandebestämmelserna behandlar ombudsmannainstitutionens interna verksamhet. Eftersom det emellertid rör sig om ett dokument som skall vara begripligt och användbart för medborgarna innehåller det även en del saker som redan står i ombudsmannens stadga och som rör andra institutioner och organ.

Den 30 november 1999 ändrade ombudsmannen genomförandebestämmelserna för att det skulle stå klart att klagomål i enlighet med Amsterdamfördraget också skall kunna framställas på iriska. Ändringen träder i kraft från och med den 1 januari 2000. Broschyren. Den europeiska ombudsmannen - kan han hjälpa dig? och formuläret för klagomål finns numera på iriska på ombudsmannens hemsida.

I juni 1999 ändrade och numrerade Europaparlamentet om bestämmelserna i sin arbetsordning när det gällde parlamentets förhållande till Europeiska ombudsmannen så att de numera är artiklarna 177-179. Det framgår klart av ändringarna att ombudsmannens årsrapport och särskilda rapporter skall behandlas av samma ansvariga utskott (i praktiken utskottet för framställningar).

2.2. DEN EUROPEISKA OMBUDSMANNENS ÄMBETSOMRÅDE

Alla klagomål som inges till ombudsmannen registreras och mottagandet bekräftas. I den skriftliga bekräftelsen upplyses klaganden om förfarandet vid behandlingen av hans eller hennes klagomål och namnet på och telefonnumret till den jurist som handlägger ärendet. Nästa steg utgörs av en undersökning av huruvida klagomålet ligger inom ombudsmannens ämbetsområde.

Ombudsmannens ämbetsområde är fastställt i artikel 195 i EG-fördraget. Han har befogenhet att från varje unionsmedborgare och från varje fysisk eller juridisk person som är bosatt i eller har sitt säte i en medlemsstat ta emot klagomål om administrativa missförhållanden vid gemenskapens institutioner och organ med undantag av EG-domstolen och förstainstansrätten då dessa utövar sina domstolsfunktioner. Ett klagomål faller därför utanför ämbetsområdet om

1. den klagande inte är en person som är berättigad att inkomma med klagomål,

2. klagomålet inte avser en gemenskapsinstitution eller ett gemenskapsorgan,

3. klagomålet avser EG-domstolen eller förstainstansrätten i deras utövande av sina domstolsfunktioner, eller

4. om det inte gäller ett eventuellt administrativt missförhållande.

2.2.1.

"ADMINISTRATIVT MISSFÖRHÅLLANDE"

Efter en uppmaning av Europaparlamentet att ge en tydlig definition av begreppet administrativt missförhållande gav ombudsmannen i årsrapporten för 1997 följande definition:

Administrativa missförhållanden föreligger när ett offentligt organ underlåter att agera i enlighet med en regel eller princip som är bindande för det.

År 1998 antog Europaparlamentet en resolution, i vilken definitionen hälsades med tillfredsställelse.

Under 1999 förekom en skriftväxling mellan ombudsmannen och kommissionen i vilken det klargjordes att kommissionen också godtagit denna definition.

Felaktig rättstillämpning är en form av administrativt missförhållande

I oktober 1998 skickade den irländska ombudsmannen en förfrågan till Europeiska ombudsmannen rörande tolkningen av artikel 9.2 i kommissionens förordning 3887/92. Bakgrunden till denna förfrågan var ett antal klagomål till den irländska ombudsmannen mot Irlands ministerium för jordbruk och livsmedel, som på kommissionens inrådan hade avslagit eller begränsat utbetalningarna till vissa personer som sökt bidrag i enlighet med särskilda bidragssystem för nötköttsproduktion och extensifiering.

I februari 1999 bekräftade kommissionen sin tolkning av förordningen. Den irländska ombudsmannen hävdade då att kommissionens tolkning var alltför restriktiv och orättvis mot de berörda sökandena. I april 1999 beslutade ombudsmannen efter noggrant övervägande att inleda en undersökning på eget initiativ och underrättade kommissionen om detta.

I juni 1999 gick kommissionen med på att ompröva sin inställning när det gällde tolkningen av bestämmelsen i fråga. Kommissionen uppgav dock även följande:

"Kommissionen anser att den rättsliga tolkningen av en artikel i en förordning inte är en fråga om ett administrativt missförhållande. En sådan fråga kan i enlighet med artikel 220 (f.d. artikel 164) i fördraget så småningom komma att avgöras av EG-domstolen."

Europeiska ombudsmannens svar till kommissionen innehöll följande klargöranden:

"Ombudsmannen är hela tiden medveten om att domstolen är högsta instans när det gäller att tolka gemenskapsrätten. Enligt artikel 195 i EG-fördraget får dessutom ombudsmannen inte företa undersökningar där de påstådda förhållandena är eller har varit föremål för ett domstolsförfarande (min understrykning). I praktiken har dock varken den irländska ombudsmannen eller den irländska medborgare som klagat till honom fört eller på något enkelt sätt kunnat föra saken inför domstol". Jag bör också framhålla att innebörden av begreppet "aministrativa missförhållanden" är av grundläggande betydelse för ombudsmannens arbete. Jag tog därför upp denna fråga i den allra första årsrapporten för 1995, där det angavs följande:

Varken fördraget eller stadgan definierar uttrycket "missförhållanden". Det är uppenbart att ett administrativt missförhållande föreligger då en gemenskapsinstitution eller ett gemenskapsorgan underlåter att agera i enlighet med fördragen och med de gemenskapsakter som är bindande för denna, eller då den underlåter att iaktta de rättsliga regler och principer som har fastställts av domstolen och förstainstansrätten.

I rapporten ingick också en icke uttömmande lista över tänkbara olika slag av administrativa missförhållanden.

Årsrapporten för 1995 behandlades av det ansvariga utskottet i Europaparlamentet som godtog förklaringen ovan. En debatt i plenum ägde rum den 20 juni 1996, i vilken kommissionären Marín medverkade. Förklaringen av begreppet administrativa missförhållanden i 1995 års rapport uppmärksammades också på ett uppskattande sätt vid det möte som hölls med de europeiska nationella ombudsmännen i september 1997.

I parlamentets diskussion av årsrapporten för 1996 efterfrågades en mera exakt definition av administrativa missförhållanden, och jag åtog mig i plenardebatten att lämna en sådan definition. Jag bad de nationella ombudsmännen och liknande organ att informera mig om vilken innebörd begreppet administrativa missförhållanden har i deras medlemsstater. Av svaren att döma förefaller det som om det grundläggande begreppet kan definieras på följande sätt:

Administrativa missförhållanden föreligger när ett offentligt organ underlåter att agera i enlighet med en regel eller princip som är bindande för det.

Denna definition togs upp i årsrapporten för 1997 tillsammans med en kommentar i vilken det betonades att när Europeiska ombudsmannen undersöker huruvida en gemenskapsinstitution eller ett gemenskapsorgan har agerat i enlighet med de regler och principer som är bindande för det skall "hans främsta och viktigaste uppgift vara att fastställa huruvida det har agerat lagenligt".

Efter en plenardebatt den 14 juli 1998, vid vilken kommissonären Gradin välkomnade att innebörden av begreppet "administrativt missförhållande" nu hade fått en klar definition, antog Europaparlamentet en resolution den 16 juli 1998, i vilken man uttryckte tillfredsställelse med denna definition och menade att denna och de exempel som nämndes i årsrapporten för år 1997 ger en tydlig bild av vad som ligger inom ombudsmannens ansvarsområde(2). Definitionen upprepades i årsrapporten för 1998, som behandlades av Europaparlamentet den 15 april 1999 i närvaro av kommissionären Monti.

Det förvånar mig därför att kommissionen nu på nytt vill ta upp en fråga som redan har behandlats vid ett förfarande där den har haft alla möjligheter att framföra sina synpunkter.

Om kommissionen anser att Europamedborgarnas intressen bättre skulle kunna tillgodoses genom att ombudsmannens ansvarsområde begränsas kan den föreslå en ändring av fördraget så att de fall där klaganden kan få gottgörelse i domstol undantas. En sådan begränsning skulle vara i högsta grad ovanlig, vilket klart framgår av Europarådets definition av ombudsmannens roll som innefattar granskning av lagligheten av administrativa beslut(3). En sådan begränsning finns dock faktiskt i den lagstiftning som gäller Parliamentary Commissioner i Förenade kungariket. Intill dess att fördraget har ändrats så att en liknande begränsning införs för Europeiska ombudsmannens del bör han emellertid fortsätta att fullgöra sina arbetsuppgifter enligt det nuvarande fördraget, som ger honom rätt att företa undersökningar såvida inte de påtalade omständigheterna "är eller har varit föremål för ett domstolsförfarande".

Europeiska ombudsmannens ämbete inrättades för att förbättra relationerna mellan gemenskapsinstitutionerna och medborgarna i Europa. I de fall då en institution förklarar att den har handlat korrekt och i enlighet med de regler och principer som är bindande för den nöjer sig medborgaren ibland med den förklaringen eller får i varje fall en bättre förståelse för institutionens åtgärder.

När ombudsmannen genomför sina undersökningar är han dessutom hela tiden inte bara medveten om att det är domstolen som är den högsta instansen när det gäller innebörden och tolkningen av gemenskapsrätten. Han är också medveten om att kommissionens tjänstemän har stor sakkunskap när det gäller att tolka och tillämpa gemenskapsrätten på olika sakområden. Därför kan man förvänta sig att ombudsmannen, när han gjort sin undersökning, i de flesta fall inte kommer att finna någon anledning att ifrågasätta de tolkningar av en rättslig bestämmelse som kommissionen kommit fram till.

Ombudsmannen bad kommissionen att senast den 31 juli 1999 meddela honom om den godtog den definition av administrativt missförhållande som ingick i Ombudsmannens årsrapport för år 1997 och, om så inte var fallet, att ange skälen till detta.

Den 15 juli 1999 svarade kommissionens generalsekreterare att kommissionären Gradin den 14 juli 1998 i Europaparlamentet på kommissionens vägnar hade godtagit ovannämnda definition av administrativt missförhållande. Generalsekreteraren bekräftade också att kommissionen höll på att se över sin tolkning av bestämmelsen i fråga och att den skyndsamt skulle underrätta ombudsmannen om utfallet.

Q5/98/IJH - O1/3/99/IJH

2.2.2.

KODEX FÖR GOD FÖRVALTNINGSSED

I november 1998 inledde ombudsmannen en undersökning på eget initiativ av om det vid de olika gemenskapsinstitutionerna och gemenskapsorganen fanns någon kodex för god förvaltningssed för tjänstemännen i deras kontakter med allmänheten, och om den i så fall var offentlig. Vid denna undersökningen på eget initiativ tillfrågades nitton institutioner och organ huruvida de redan hade antagit eller var villiga att anta en sådan kodex för sina tjänstemän i deras kontakter med allmänheten.

Den 28 juli 1999 framlade ombudsmannen en kodex för god förvaltningssed i form av ett förslag till rekommendationer till kommisionen, Europaparlamentet och rådet. Liknande förslag till rekommendationer lämnades till övriga institutioner och organ under september 1999. Ombudsmannens kodex finns tillgänglig på alla språk på hemsidan (http://www.euro-ombudsman.eu.int).

Ombudsmannen räknar med att lämna en särskild rapport i ärendet till Europaparlamentet i början av år 2000.

2.3. KLAGOMÅLS TILLÅTLIGHET

Ett klagomål som faller inom ombudsmannens ämbetsområde måste uppfylla ytterligare villkor för tillåtlighet innan ombudsmannen kan inleda en undersökning. De kriterier som anges i stadgan är att

1. det skall framgå av klagomålet vem som klagar och över vad (artikel 2.3 i stadgan),

2. ombudsmannen inte får ingripa i mål som är anhängiga vid domstol eller ifrågasätta domstolsavgöranden (artikel 1.3),

3. klagomålet skall göras inom två år från den dag då omständigheterna på vilka det grundar sig blev kända av klaganden (artikel 2.4),

4. klagomålet måste ha föregåtts av lämpliga hänvändelser till de berörda institutionerna eller organen (artikel 2.4),

5. vid klagomål som rör arbetsförhållanden mellan gemenskapens institutioner och organ och deras tjänstemän och övriga anställda måste först alla möjligheter att framföra interna administrativa önskemål och klagomål ha uttömts (artikel 2.8).

Exempel på otillåtlighet på grund av domstolsförfarande

I juli 1998 framställde organisationen Énergie pour l'Arménie ett klagomål till Europeiska ombudsmannen. Den påstod att Europeiska kommissionen vägrade att betala en faktura för arbete som utförts inom ramen för ett kontrakt som tecknats inom Tacis-programmet. Klagomålet vidarebefordrades till kommissionen för yttrande och klaganden gavs tillfälle att kommentera detta. Vissa ytterligare undersökningar utfördes.

Enligt artikel 195 i EG-fördraget får Europeiska ombudsmannen inte företa undersökningar i ärenden där de påtalade förhållandena är eller har varit föremål för ett domstolsförfarande.

Medan undersökningarna av klagomålet pågick meddelade klaganden ombudsmannen att de förhållanden som påtalades i klagomålet var föremål för ett domstolsförfarande i Belgien.

I artikel 2.7 i stadgan för ombudsmannen föreskrivs att när ombudsmannen måste avsluta behandlingen av ett klagomål på grund av domstolsförfarande skall resultatet av alla undersökningar han gjort fram till dess arkiveras utan annan åtgärd. Ombudsmannen beslöt därför att avsluta ärendet.

Klagomål 739/98/ADB

I juli 1999 framförde P ett klagomål till Europeiska ombudsmannen angående kommissionens vägran att låta henne delta i det skriftliga provet i uttagningsprovet KOM/A/12/98.

Klagomålet vidarebefordrades till kommissionen för yttrande. I november 1999 meddelade kommissionen ombudsmannen att klaganden hade inlett ett domstolsförfarande vid förstainstansrätten rörande de omständigheter som hade framförts i klagomålet. Efter att ha hört klaganden om saken avslutade ombudsmannen i december 1999 behandlingen av klagomålet i enlighet med artikel 195 i EG-fördraget, eftersom klaganden hade väckt talan vid förstainstansrätten.

I enlighet med artikel 2.7 i stadgan för ombudsmannen arkiverades resultatet av de undersökningar ombudsmannen gjort fram till dess utan annan åtgärd.

Klagomål 867/99/GG

2.4. GRUND FÖR UNDERSÖKNINGAR

Ombudsmannen får ta upp klagomål som omfattas av hans ämbetsområde och som uppfyller villkoren för tillåtlighet. Enligt artikel 195 har han rätt att "genomföra de undersökningar som han finner berättigade". I vissa fall kanske det inte föreligger tillräckliga skäl för ombudsmannen att inleda en undersökning även om klagomålet tekniskt sett är tillåtligt. Om ett klagomål redan har behandlats som en framställning av Europaparlamentets utskott för framställningar anser ombudsmannen vanligen att det inte finns något skäl för honom att inleda en undersökning, såvida inte nya fakta har framkommit.

2.5. GRANSKNING AV KLAGOMÅLEN

Av de 5270 klagomål som registrerats sedan ombudsmannens verksamhet började kom 16 procent från Frankrike, 14 procent från Tyskland, 14 procent från Spanien, 9 procent från Förenade kungariket och 12 procent från Italien. (En fullständig förteckning över klagomålens geografiska ursprung redovisas i bilaga A, Statistik).

Förfarandet med granskning av klagomålen för att fastställa om de ligger inom ombudsmannens ämbetsområde, uppfyller villkoren för tillåtlighet och kan ligga till grund för en undersökning genomfördes under 1999 i 93 procent av ärendena. 27 procent av de granskade klagomålen befanns ligga inom ombudsmannens ämbetsområde. Av dessa uppfyllde 243 ärenden villkoren för tillåtlighet, men i 42 av ärenden föreföll det saknas grund för en undersökning. Undersökningar inleddes alltså i 201 ärenden.

Flertalet ärenden som ledde till en undersökning var riktade mot kommissionen (77 procent). Eftersom kommissionen är det gemenskapsorgan som fattar de flesta beslut som direkt berör medborgarna är det helt naturligt att det är den som oftast är föremål för medborgarnas klagomål. 24 klagomål var riktade mot Europaparlamentet och 7 mot Europeiska unionens råd.

De vanligaste typerna av påstått administrativt missförhållande var brist på insyn (66 ärenden), diskriminering (31 ärenden), bristfälligt förfarande eller underlåtenhet att respektera rätten till försvar (33 ärenden), orättvisa eller maktmissbruk (32 ärenden), försening som kunnat undvikas (45 ärenden), försummelse (29 ärenden), underlåtenhet att uppfylla en skyldighet, dvs. underlåtenhet från kommissionens sida att fullgöra sin uppgift som övervakare av fördraget gentemot medlemsstaterna (9 ärenden) samt felaktig rättstillämpning (29 ärenden).

2.6. RÅD ATT KONTAKTA ANDRA INSTANSER SAMT ÖVERLÄMNANDEN

Om ett klagomål inte ligger inom ämbetsområdet eller om det inte är tillåtligt försöker ombudsmannen alltid ge den klagande råd om vart denne kan vända sig för att få hjälp av en annan instans. Om möjligt överlämnar ombudsmannen själv, med den klagandes tillåtelse, klagomålet direkt till någon behörig annan instans - under förutsättning att det förefaller finnas grund för klagomålet.

Under 1999 gavs råd i 708 ärenden varav de flesta rörde frågor om gemenskapsrätten. I 314 ärenden råddes den klagande att inge sitt klagomål till en nationell eller regional ombudsman eller liknande organ. Med den klagandes medgivande överlämnades 8 klagomål direkt till en nationell ombudsman. 142 klagande tillråddes att inge en framställning till Europaparlamentet och ytterligare 71 klagomål överlämnades med klagandenas medgivande till Europaparlamentet för behandling som framställningar. I 149 ärenden blev rådet att ta kontakt med kommissionen. Däribland ingår ett antal ärenden där ett klagomål mot kommissionen förklarats otillåtet på grund av att man inte först hade vänt sig direkt till kommissionen på administrativ väg, vilket hade varit det korrekta sättet. I 101 ärenden tillråddes klaganden att ta kontakt med andra organ.

2.7. OMBUDSMANNENS BEFOGENHETER ATT FÖRETA UNDERSÖKNINGAR

I årsrapporten för 1998 föreslog ombudsmannen att hans befogenheter att företa undersökningar skulle förtydligas, både vad gäller kontrollen av handlingar och hörandet av vittnen. Europaparlamentet antog en resolution, i vilken utskottet för institutionella frågor anmodades att i enlighet med förslaget från utskottet för framställningar överväga en ändring av artikel 3.2 i ombudsmannens stadga(4).

För att påskynda detta förfarande utarbetade ombudsmannen följande förslag till ändring av artikel 3.2 och överlämnade det till Europaparlamentets talman i december 1999:

Gemenskapens institutioner och organ skall förse ombudsmannen med all information som han begär av dem och låta honom kontrollera och kopiera alla handlingar eller innehållet i alla datafiler.

De skall ge tillgång till dokument som är hemliga enligt lag eller annan författning och som härrör från en medlemsstat, endast om denna medlemsstat på förhand har givit sitt samtycke.

De skall ge tillgång till andra dokument som härrör från en medlemsstat efter att ha informerat medlemsstaten i fråga.

Tjänstemän och andra anställda inom gemenskapens institutioner och organ skall avlägga vittnesmål på begäran av ombudsmannen. De skall lämna en fullständig och sanningsenlig information.

Ombudsmannen och hans personal får inte avslöja konfidentiell information eller innehållet i dokument som de får tillgång till vid sina undersökningar.

Förslaget ovan var delvis inspirerat av förordningen om utredningar som utförs av Europeiska byrån för bedrägeribekämpning (Olaf), där det föreskrivs att byrån utan förhandsanmälan skall ha rätt att utan dröjsmål få tillgång till all information och rätt att kopiera alla handlingar som finns hos institutionerna och organen(5).

2.7.1. HÖRANDE AV VITTNEN

Enligt artikel 3.2 i ombudsmannens stadga skall

"tjänstemän och andra anställda inom gemenskapens institutioner och organ skall avlägga vittnesmål på begäran av ombudsmannen; de skall uttala sig på sin administrations vägnar och enligt instruktioner från denna, och skall ha fortsatt tystnadsplikt".

Ombudsmannen åberopade under 1999 för första gången denna bestämmelse i två ärenden som gällde kommissionen. Ett av ärendena (1140/97/IJH) avslutades under 1999 och redovisas nedan (s. 91). Undersökningen av det andra ärendet (995/98/OV) har fortsatt in på år 2000.

På grundval av sina erfarenheter av vittnesförhör skrev ombudsmannen till kommissionens generalsekreterare den 7 juli 1999 och lade fram ett allmänt förfarande som skulle tillämpas i samband med kommande ärenden:

1. Dag, tid och plats för vittnesförhöret bestäms gemensamt av ombudsmannens kansli och kommissionens generalsekretariat, vilket skall underrätta vittnena. Vittnesförhör äger rum i ombudsmannens lokaler, normalt i Bryssel.

2. Varje vittne hörs separat och utan att någon annan är närvarande.

3. Språket eller språken vid förhandlingarna bestäms gemensamt av ombudsmannens kansli och kommissionens generalsekretariat. På begäran i förväg av ett vittne hålls förhöret på vittnets modersmål.

4. Frågorna och svaren tas upp på band och skrivs ut av ombudsmannens kansli.

5. Varje vittne får den utskrivna texten av vittnesmålet för underskrift. Vittnet kan föreslå språkliga ändringar i sitt svar. Om vittnet vill ändra eller komplettera ett svar noteras det ändrade svaret och skälen till ändringen i en separat handlning som bifogas den utskrivna texten.

6. Den undertecknade utskriften och eventuellt separata handlingar skall ingå i ombudsmannens akt i ärendet.

Det förtydligades senare att punkt 6 också innebär att klaganden får en kopia av den undertecknade utskriften och har möjlighet att inkomma med kommentarer.

2.7.2. KONTROLL AV HANDLINGAR

Under 1999 åberopades vid flera tillfällen ombudsmannens befogenheter att ta del av akter och handlingar i samband med en undersökning.

Vid en brevväxling mellan kommissionen och ombudsmannen klargjordes det att det i rätten att ta del av handlingar ingår att kunna läsa handlingarna, att göra anteckningar och att ta fotokopior.

I ombudsmannens instruktion till sin personal angående kontrollen av handlingar ingår följande punkter:

Den handläggande juristen får inte underteckna något åtagande eller bekräftande av mottagande utom en enkel förteckning över de handlingar som kontrollerats eller kopierats. Om den berörda institutionens eller organets enheter föreslår något sådant skall denne skicka en kopia av förslaget till ombudsmannen.

Om den berörda institutionens eller organets enheter försöker hindra handläggaren eller ställer upp orimliga villkor för kontrollen av handlingarna skall handläggaren informera dem om att detta betraktas som vägran.

Om han inte tillåts kontrollera en handling skall han begära att institutionens eller organets enheter uppger på vilken rättslig grund denna vägran bygger.

Den första punkten lades till efter ett ärende i vilket kommissionens enheter föreslog att ombudsmannens personal skulle underteckna ett åtagande om att hålla kommissionen skadeslös i förhållande till tredje man om den utlämnade informationen i handlingen.

2.8. BESLUT EFTER EN UNDERSÖKNING AV OMBUDSMANNEN

När ombudsmannen beslutar sig för att inleda en undersökning av ett klagomål börjar han med att skicka klagomålet med alla eventuella bilagor för yttrande till den gemenskapsinstitution eller det gemenskapsorgan som berörs. När han har fått yttrandet skickar han det till klaganden för kommentarer.

I en del ärenden vidtar institutionen eller organet själv åtgärder för att lösa problemet till den klagandes belåtenhet. Om det av yttrandet och kommentarerna framgår att så blivit fallet avslutas ärendet som ett "ärende som lösts av institutionen". I vissa andra ärenden drar klaganden tillbaka sitt klagomål och ärendet avslutas av den anledningen.

Om klagomålet varken löses av institutionen eller dras tillbaka av klaganden fortsätter ombudsmannen sina undersökningar. Om det vid undersökningarna inte påträffas något administrativt missförhållande meddelas klaganden och institutionen eller organet om detta och ärendet avslutas.

Om ombudsmannen vid sina undersökningar påträffar något administrativt missförhållande försöker han om möjligt åstadkomma en vänskaplig förlikning som avhjälper detta på ett för den klagande tillfredsställande sätt.

Om en vänskaplig förlikning inte är möjlig att åstadkomma eller om försöken att åstadkomma en sådan misslyckas, avslutas ärendet antingen med en kritisk anmärkning från ombudsmannen mot institutionen eller organet i fråga eller genom att ombudsmannen formellt fastslår det administrativa missförhållandet och utfärdar förslag till rekommendationer.

En kritisk anmärkning anses tillräcklig i sådana fall där det administrativa missförhållandet inte tycks ha några allmänna återverkningar och där inga fortsatta åtgärder från ombudsmannens sida förefaller nödvändiga.

I sådana ärenden där det förefaller nödvändigt att ombudsmannen vidtar fortsatta åtgärder (dvs. vid allvarligare administrativa missförhållanden eller i fall med allmänna återverkningar) fattar ombudsmannen ett beslut med förslag till rekommendationer till institutionen eller organet i fråga. I enlighet med artikel 3.6 i ombudsmannens stadga skall då institutionen eller organet inom tre månader sända ett detaljerat yttrande till ombudsmannen. Det detaljerade yttrandet kan bestå i att man godtar ombudsmannens beslut och redogör för vilka åtgärder man vidtagit för att följa rekommendationerna.

Om en gemenskapsinstitution eller ett gemenskapsorgan underlåter att på ett tillfredsställande sätt besvara ett förslag till rekommendation föreskrivs det i artikel 3.7 att ombudsmannen skall sända en rapport till Europaparlamentet och till institutionen eller organet i fråga. Rapporten får innehålla rekommendationer.

Under år 1999 inledde ombudsmannen 206 undersökningar varav 201 i anslutning till klagomål och 5 på eget initiativ. (För närmare uppgifter, se bilaga A, Statistik, s. 168).

62 ärenden löstes av institutionerna eller organen själva. Av dessa var 39 ärenden där ombudsmannens ingripande ledde till att obesvarad korrespondens fick ett svar (se årsrapporten för 1998, avsnitt 2.9, för närmare uppgifter om vilket förfarande som tillämpades i dessa fall). I fem fall drog klagandena tillbaka sina klagomål. I 107 av ärendena fann ombudsmannen vid sin undersökning att det inte förelåg något administrativt missförhållande.

En kritisk anmärkning riktades till institutionen eller organet i fråga i 27 ärenden. I ett ärende åstadkoms en vänskaplig förlikning. Tio förslag till rekommendationer lämnades till de berörda institutionerna och organen under år 1999. Två förslag till rekommendationer antogs av institutionerna under 1999, varav ett var ett förslag till rekommendation från 1998 (ärendena 1055/96/IJH och 633/97/(PD)IJH, se sidorna 239 och 241). När det gäller 8 andra förslag till rekommendationer som lämnats under år 1999 gick tidsfristen för den berörda institutionens detaljerade yttrande inte ut före årets slut.

I ett ärende följdes förslaget till rekommendation av en särskild rapport till Europaparlamentet. Ärendet i fråga gällde undersökningen på eget initiativ (1004/97/(PD)GG) av den sekretess som utgör en del av kommissionens rekryteringsförfarande.

Rapporten som offentliggjorts i EGT(6) och på ombudsmannens hemsida på alla språk innehåller följande rekommendation:

Kommissionen bör i framtida uttagningsprov och senast den 1 juli 2000 på begäran bevilja de sökande tillgång till sina rättade prov.

Den 7 december 1999 underrättade kommissionens ordförande ombudsmannen om följande:

"Kommissionen välkomnar era rekommendationer i denna rapport och kommer att föreslå att nödvändiga rättsliga och organisatoriska åtgärder vidtas för att på begäran ge sökandena tillgång till sina rättade prov från och med den 1 juli 2000".

3. BESLUT EFTER UNDERSÖKNINGAR

3.1. ÄRENDEN DÄR INGA ADMINISTRATIVA MISSFÖRHÅLLANDEN FÖRELEGAT

3.1.1. EUROPAPARLAMENTET

INSYN I HANDLÄGGNINGEN AV ETT UTTAGNINGSPROV ANORDNAT AV EN POLITISK GRUPP I EUROPAPARLAMENTET

Beslut i klagomål 1163/97/JMA mot Europaparlamentet

Klagomålet

I december 1997 ingav M ett klagomål till ombudsmannen angående ett antal oegentligheter i samband med det allmänna uttagningsprovet A 1/97 (spanska handläggare) som anordnats av den socialdemokratiska gruppen i Europaparlamentet. Hennes påståenden avsåg sammansättningen av uttagningskommittén och insynen i dess förfaranden.

Klaganden deltog i det allmänna uttagningsprovet 1997. Enligt klaganden återfanns hennes namn slutligen inte på reservlistan för uttagningsprovet, trots att hon hade nått sista steget i urvalsförfarandet och blivit intervjuad av uttagningskommittén.

M skrev till uttagningskommitténs sekretariat och begärde att få tillgång till sina skriftliga prov. Uttagningskommittén svarade att den inte kunde ge henne tillgång till dessa prov eftersom kommitténs arbete enligt tjänsteföreskrifterna var konfidentiellt, vilket också slagits fast i domstolens rättspraxis. I brevet angavs det också att hennes namn inte kunde tas upp på reservlistan på grund av de intervjuer som genomförts av uttagningskommittén, trots att hon hade fått höga poäng på de skriftliga proven (83 poäng av 100).

Efter det att klaganden lämnat in ytterligare en begäran, underrättade uttagningskommittén henne i november 1997 om att tre sökande hade tagits upp på reservlistan för uttagningsprovet, varav två valts ut för de lediga tjänsterna. I brevet uppgavs endast namnen på dessa sökande men det nämndes ingenting om deras resultat, eftersom uttagningskommitténs överväganden är konfidentiella. Detta beslut bekräftades av ordföranden i den politiska grupp som var ansvarig för anordnandet av uttagningsprovet.

Klaganden framställde därför ett klagomål till Europeiska ombudsmannen, där hon hävdade följande:

1. Åsidosättande av ett antal interna regler för den socialdemokratiska gruppen:

- Artikel 8.1.5: det fanns ingen företrädare för personalkommittén närvarande vid de muntliga proven; i uttagningskommittén ingick mer än två medlemmar med samma nationalitet/språk (spanska) som uttagningsprovet; uttagningskommitténs beslut hade undertecknats av en medlem som saknade rösträtt.

- Artikel 8.1.6: antalet sökande som tagits upp på reservlistan var mindre än tre gånger antalet lediga tjänster.

2. Underlåtenhet att lämna information samt bristande insyn:

- Klaganden fick enligt egen uppgift inte någon riktig förklaring av vilka kriterier uttagningskommittén tillämpade vid bedömningen av proven. Hon påpekade i samband därmed att det hade tagit lång tid (två månader) för ordföranden i den socialdemokratiska gruppen att besvara hennes förfrågningar och dessutom att hennes brev till den medlem i uttagningskommittén som företrädde personalkommittén inte hade besvarats.

- Klaganden påstod också att den omständigheten att några sökande på reservlistan hade arbetat tillsammans med vissa medlemmar i uttagningskommittén väckte tvivel om huruvida dess beslut var opartiskt.

Undersökningen

Parlamentets yttrande

Klagomålet vidarebefordrades till Europaparlamentet. Parlamentet hänvisade i sitt yttrande till de kommentarer som gjorts av den socialdemokratiska gruppen.

- När det gällde frågan om att det i uttagningskommittén saknats en företrädare för personalkommittén påpekade man i yttrandet att ordföranden i uttagningskommittén endast behövde kontrollera att minimiantalet deltagare för beslutsmässighet är närvarande. Dessutom hade ingen sökande gjort några invändningar på denna punkt innan proven påbörjades.

- Enligt den socialdemokratiska gruppens förklaring fanns det endast två ordinarie medlemmar med samma nationalitet i uttagningskommittén. En förträdare för den spanska delegationen och gruppens generalsekreterare. Den senare var medlem av uttagningskommittén på grundval av hans institutionella roll i gruppen. Det fanns en andra förträdare för den spanska delegationen men denne var endast observatör utan rösträtt. Det fanns således endast en förträdare för den spanska delegationen som hade rösträtt.

- När det gällde antalet sökande på reservlistan framhölls i yttrandet att listan enbart tog upp sökande som enligt uttagningskommitténs uppfattning uppfyllde urvalskriterierna.

- I yttrandet bestreds att uttagningskommittén varit partisk på grund av att några av medlemmarna och vissa sökande på reservlistan hade haft kontakter i arbetet. Den socialdemokratiska gruppen förklarade att liknande relationer fanns också när det gällde andra sökande som inte hade valts ut. Eftersom uttagningsprovet hade anordnats av en politisk grupp skulle dessutom endast tidigare sådana arbetsrelationer med den gruppen ha kunnat spela någon roll.

När det gällde påståendena om bristande information och insyn hade klaganden enligt yttrandet fått tillräcklig information med tanke på att uttagningskommitténs arbete var konfidentiellt. Följaktligen hade uttagningskommittén ingen skyldighet att ge någon ytterligare information till klaganden.

Den socialdemokratiska gruppen förklarade att gruppordförandens dröjsmål med besvarandet av brevet berodde på att hon ofta var på resande fot. Vad beträffar att personalkommitténs företrädare inte besvarat breven konstaterades att denne i sin egenskap av medlem i uttagningskommittén inte kunde uttala sig på kommitténs vägnar i fråga om klagomålet.

Klagandens kommentarer

Klaganden betonade de påståenden som redan framförts i klagomålet.

Hon hänvisade till var och en av de aspekter när det gällde åsidosättandet av den socialdemokratiska gruppens interna bestämmelser som hon ansåg låg till grund för hennes klagomål:

- När det först gällde frågan om att det saknats en företrädare för personalkommittén ansåg klaganden att närvaron av en företrädare för personalkommittén utgör en garanti. Att en sådan saknas är därför ett åsidosättande både av förfarandena enligt tjänsteföreskrifterna och den socialdemokratiska gruppens interna bestämmelser. Hon framhöll också att hon inte hade haft några invändningar mot uttagningskommtténs sammansättning före proven eftersom hon antog att medlemmarna handlade i god tro.

- Klaganden tillbakavisade också parlamentets förklaring till varför en tredje spanjor ingick i uttagningskommittén. Eftersom parlamentet uppgett att denna person endast fungerade som rådgivare, ansåg klaganden att hans funktion borde ha hindrat honom från att underteckna kommitténs slutliga beslut.

- Klaganden upprepade sina klagomål när det gällde antalet sökande på reservlistan, som hon ansåg vara för lågt.

I fråga om bristen på insyn underströk hon att parlamentets vida tolkning av principen om att uttagningskommitténs överväganden var konfidentiella ledde till brist på insyn och information. Enligt hennes uppfattning skulle denna konfidentialitet inte påverkas av att hon fick tillgång till de urvalskriterier som tillämpades vid den slutliga rättningen som hon begärt. Klaganden stödde sig på utdrag ur en dom som nyligen meddelats av EG-domstolen i målet 254/95 (Europaparlamentet mot Innamorati)(7).

Klaganden tillbakavisade den socialdemokratiska gruppens förklaring att dröjsmålet med att besvara hennes förfrågningar skulle bero på ordförandens resor. Hon hänvisade till de regler som tillämpas av Europeiska ombudsmannen, enligt vilka en klagande bör få svar inom rimlig tid.

Ytterligare undersökningar

I februari 1999 skrev klaganden på nytt till Europeiska ombudsmannen. Efter ett samtal med ordföranden i den spanska socialdemokratiska delegationen fick hon uppfattningen att en vänskaplig förlikning var möjlig och att hennes namn skulle läggas till på reservlistan för uttagningsprovet. Den 8 mars 1999 vidarebefordrade ombudsmannen klagandens förslag till Europaparlamentet.

Efter att flera gånger ha begärt förlängd tid inkom Europaparlamentets socialdemokratiska grupp den 15 juni 1999 med kommentarer till ombudsmannen. Gruppen uppgav i sitt brev att den inte kunde acceptera klagandens förslag. Reservlistan var redan fastställd på grundval av de sökande som ansågs lämpliga för tjänsten och klaganden hörde vid den tidpunkten inte till dem som valts ut. Enligt gruppen skulle varje ändring av reservlistan innebära en diskriminering av de övriga sökande som inte valts ut.

Beslutet

1. Räckvidden av Europeiska ombudsmannens befogenheter

1.1. Eftersom ärendet i första hand gällde en politisk grupp inom Europaparlamentet ansåg ombudsmannen att han, innan han bedömde de sakliga grunderna för klagomålet, i vissa avseenden måste överväga räckvidden av sina befogenheter.

1.2. Ärendet avsåg beslut som fattats av en uttagningskommitté för ett uttagningsprov som anordnats av en politisk grupp i Europaparlamentet för att välja ut tillfälligt anställda vid den gruppen.

1.3. Enligt artikel 2.1 i sin stadga "skall ombudsmannen bidra till upptäckten av fel och försummelser i samband med verksamheten inom gemenskapens institutioner och organ". Administrativa missförhållanden föreligger när ett offentligt organ underlåter att handla i enlighet med en regel eller princip som är bindande för det(8). Det finns gränser för vad som kan räknas som administrativa missförhållanden. Klagomål på beslut av politisk snarare än administrativ art skall betraktas som otillåtliga. Så är fallet när det gäller klagomål på det politiska arbetet i Europaparlamentet eller dess organ(9), inte minst de politiska gruppernas verksamhet.

1.4. Hur Europaparlamentets politiska grupper organiserar rekryteringen av tillfälligt anställda kan emellertid inte enbart betraktas som politisk verksamhet. Enligt artikel 14 i beslutet från Europaparlamentets presidium av den 25 juni 1997(10) har de politiska grupperna befogenhet att själva anställa tillfällig personal, och de övertar då de befogenheter som normalt tillkommer den myndighet vid institutionen som har befogenhet att sluta anställningsavtal enligt anställningsvillkoren för övriga anställda inom gemenskaperna.

Ur det perspektivet utgör de uttagningsprov som Europaparlamentets politiska grupper anordnar för urval av tillfälligt anställda en administrativ verksamhet som är underkastad vissa gemenskapsbestämmelser. I det hänseendet omfattas denna typ av situationer av gemenskapsdomstolarnas jurisdiktion, och både EG-domstolen och förstainstansrätten har därför befogenhet att pröva om dessa uttagningsprov är förenliga med gemenskapsrätten.

1.5. Ombudsmannens undersökning har sålunda begränsats till att bedöma om gemenskapens regler och principer i detta fall har iakttagits på ett korrekt sätt.

2. Påstådda oegentligheter i förhållande till den politiska gruppens interna bestämmelser

2.1. Klaganden hävdade att det i samband med uttagningsprovet förekommit en rad oegentligheter, t. ex. när det gäller följande:

a. Uttagningskommitténs sammansättning: ingen företrädare för personalkommittén deltog vid de muntliga proven; mer än två medlemmar med samma nationalitet/språk som uttagningsprovet var närvarande i uttagningskommittén; kommitténs slutdokument undertecknades av en medlem som saknade rösträtt; några av medlemmarna i kommittén och flera av de sökande hade haft kontakter i arbetet.

b. Det begränsade antalet sökande på reservlistan.

Klaganden underströk att alla dessa oegentligheter stod i strid med den socialdemokratiska gruppens interna bestämmelser.

2.2. Ombudsmannen konstaterade att de bestämmelser som enligt klaganden överträtts avsåg medlemmarna i en politisk grupp i Europaparlamentet. Med tanke på att deras arbete var av politisk natur ingick det inte i ombudsmannens ansvarsområde att kontrollera tillämpningen av bestämmelserna.

2.3. Samtidigt hade de påstådda oegentligheterna ägt rum i samband med ett rekryteringsförfarande där den politiska gruppen handlade på bemyndigande av Europaparlamentets myndighet med befogenhet att sluta anställningsavtal enligt anställningsvillkoren för övriga anställda inom gemenskaperna. Ur den synpunkten var anordnandet av uttagningsprovet en administrativ verksamhet som omfattas av gemenskapsrätten och kan prövas av gemenskapsdomstolarna.

För att kunna bedöma de påstådda oegentligheterna försökte ombudsmannen därför klarlägga om uttagningskommittén hade underlåtit att handla i enlighet med någon gemenskapsbestämmelse eller princip som är bindande för den.

2.4. Vissa av klagandens yrkanden gällde att uttagningskommittén var sammansatt på ett felaktigt sätt.

Enligt gemenskapsdomstolarna skall sammansättningen av en uttagningskommitté anses felaktig om den inte kan garantera en objektiv bedömning av de sökandes kompetens(11). Av de upplysningar som inlämnats i samband med undersökningen kunde ombudsmannen inte dra slutsatsen att uttagningskommittén inte varit objektiv i sin bedömning av sökandenas kompetens. Ombudsmannen fann därför att det inte fanns något som tydde på administrativa missförhållanden när det gällde denna aspekt av ärendet.

2.5. När det gällde frågan om hur många sökande som skall tas upp på reservlistan för ett uttagningsprov trodde klaganden att antalet uttagna sökande måste vara tre gånger så stort som det antal tjänster som skall tillsättas. Den socialdemokratiska gruppen framhöll i parlamentets yttrande att uttagningskommittén på reservlistan endast tog upp de sökande som på grundval av uttagningsprovet ansågs lämpliga.

2.6. Ombudsmannen konstaterade att följande anges i artikel 5 femte stycket i tjänsteföreskrifternas bilaga III:

"... uttagningskommittén skall upprätta den förteckning över godkända sökande [...]; förteckningen skall om möjligt innehålla minst dubbelt så många namn som antalet tjänster som skall tillsättas".

Mot bakgrund av de tidigare nämnda bestämmelserna har uttagningskommittén vissa möjligheter att själv avgöra vilket antal lämpliga sökande som skall tas upp på reservlistan. Ombudsmannen ansåg därför att det inte förelåg något administrativt missförhållande när det gällde denna aspekt av ärendet.

3. Information om kriterierna för bedömning av proven

3.1. Enligt klaganden hade hon, trots sina många förfrågningar till uttagningskommitténs sekretariat, till den medlem som företrädde personalkommittén och till gruppordföranden, inte fått någon förklaring när det gällde kriterierna för bedömning av proven. Parlamentet uppgav i sitt yttrande att klaganden informerats om de poäng som hon fått i de skriftliga och muntliga proven. Eftersom uttagningskommitténs överväganden var konfidentiella kunde hon inte få någon ytterligare information.

På gemenskapsrättens nuvarande stadium finns det ingen rättslig grund för att anse att parlamentet är skyldigt att avslöja närmare upplysningar om de kriterier som uttagningskommittén tillämpar vid bedömningen av prov. Ombudsmannen ansåg därför att det inte förelåg något administrativt missförhållande när det gällde denna aspekt av ärendet.

3.2. Ombudsmannen uppmärksammade dock parlamentet på den omständigheten att parlamentet, genom att lämna mer detaljerad information om bedömningskriterierna till sökandena, avsevärt skulle förbättra insynen i rekryteringsförfarandet och därmed underlätta uttagningskommitténs handläggning av förfrågningar och klagomål från sökande.

Slutsats

På grundval av Europeiska ombudsmannens undersökningar av detta klagomål föreföll det inte föreligga några administrativa missförhållanden vid Europaparlamentet. Ombudsmannen avslutade därför ärendet.

Ytterligare kommentarer

De flesta av yrkandena som klaganden framförde avsåg påståenden om möjliga överträdelser av en politisk grupps interna bestämmelser. Som ombudsmannen angett ovan låg det inte inom hans ansvarsområde att säkerställa en korrekt tillämpning av dessa bestämmelser. När emellertid en politisk grupp genomför ett rekryteringsförfarande för tillfällig anställning handlar den på den parlamentsmyndighets vägnar som har befogenhet att sluta anställningsavtal enligt anställningsvillkoren för övriga anställda inom gemenskaperna och bör därför följa de gällande gemenskapsbestämmelserna och principerna för god förvaltningssed. Eftersom medborgarna ofta uppfattar dessa förfaranden som officiella uttagningsprov inom gemenskapen bör dessutom institutionen själv ta på sig en övervakande roll för att säkerställa att rekryteringen görs på ett korrekt sätt, med tillbörlig hänsyn till gällande rättsregler och principer. Därigenom skulle parlamentet kunna bidra till bättre relationer mellan unionen och medborgarna.

Som svar på dessa kommentarer skrev Europaparlamentets ordförande till ombudsmannen den 11 januari 2000. I sitt brev uttalade Fontaine att politiska grupper skall iaktta principerna för god förvaltningssed vid sina rekryteringsförfaranden, och hon framhöll att parlamentets administration kontrollerar att dessa principer följs.

ANSÖKAN OM ETT "ROBERT SCHUMAN-STIPENDIUM": PÅSTÅDD UNDERLÅTENHET AV PARLAMENTET ATT LÄMNA SVAR

Beslut i klagomål 287/98/IP mot Europaparlamentet

Klagomålet

I mars 1998 klagade F till Europeiska ombudsmannen med anledning av påstådd underlåtenhet av parlamentet att lämna svar på hans ansökan om ett "Robert Schuman-stipendium".

I september 1996 hade klaganden hos Europaparlamentet ansökt om ett "Robert Schuman-stipendium".

Parlamentet skickade ett mottagningsbevis till honom den 16 september 1996 där det uppgavs att ett beslut om hans ansökan skulle fattas i samband med urvalsförfarandet i november 1996.

Klaganden hävdar i sitt brev till ombudsmannen att han aldrig fick det ovannämnda parlamentsbeslutet.

Undersökningen

Parlamentets yttrande

Klagomålet vidarebefordrades till Europaparlamentet. Dess yttrande gick sammanfattningsvis ut på följande:

Parlamentet uppgav att dess enheter vid generaldirektoratet för forskning skickade klaganden ett mottagningsbevis i september 1996. Institutionen lämnade i samma brev klaganden viss information om urvalsförfarandet. Klaganden fick framför allt veta att beslut om hans ansökan skulle fattas i samband med urvalsförfarandet i november 1996.

Institutionen påpekade att ett begränsat antal ansökningar som inte valts ut i november på grund av det ringa antalet stipendier skulle tas upp till förnyad bedömning i samband med de kommande tre urvalsförfarandena.

Parlamentet bifogade vidare en kopia av ett brev som klaganden skickat till parlamentet i september 1996, i vilket han förklarade att han inte var införstådd med formerna för urvalsförfarandet och drog tillbaka sin ansökan.

Parlamentet underströk att det mot bakgrund av de ovan angivna omständigheterna inte ansåg det nödvändigt att fortsätta brevväxlingen med klaganden. Trots detta besvarade institutionen klagandens brev av den 26 februari 1998 och förklarade att hans ansökan inte bedömts eftersom han dragit tillbaka den.

Klagandens kommentarer

Ombudsmannen vidarebefordrade Europaparlamentets yttrande till klaganden och gav honom tillfälle att kommentera detta. Inget svar erhölls.

Beslutet

Påstådd underlåtenhet av parlamentet att lämna svar

1. Enligt principen om god förvaltningssed skall offentliga förvaltningar på ett korrekt sätt besvara förfrågningar från medborgarna.

2. "Schuman-stipendium" hos Europaparlamentet. Han hävdade att institutionen underlåtit att meddela honom beslutet om utfallet av urvalsförfarandet.

3. Parlamentet framhöll att dess enheter i vederbörlig ordning skickat klaganden ett mottagningsbevis. Därefter bad klaganden i brev av den 26 september 1996 institutionen att inte beakta hans ansökan. Parlamentet hade därför inte ansett att det krävdes något ytterligare svar till klaganden.

4. Ombudsmannens bedömning var att parlamentet på ett rimligt sätt förklarat varför det underlåtit att informera klaganden om utfallet av urvalsförfarandet.

5. Ombudsmannen konstaterade vidare att parlamentet också besvarat ett brev från klaganden av den 26 februari 1998 och förklarat varför hans ansökan inte bedömts.

Slutsats

På grundval av ombudsmannens undersökningar av detta klagomål föreföll det inte föreligga några administrativa missförhållanden vid Europaparlamentet. Ombudsmannen avslutade därför ärendet.

TIDSBEGRÄNSNING FÖR INLÄMNANDE AV LÄKARINTYG

Beslut i klagomål 689/98/BB mot Europaparlamentet

Klagomålet

I juni 1998 klagade C, som är ledamot av parlamentet, till Europeiska ombudsmannen med anledning av ett krav från Europaparlamentets kvestorskollegium att återbetala 50 procent av ersättningen för allmänna utgifter för perioden september 1996-augusti 1997.

Under parlamentsåret 1996-1997 led klaganden av svåra hälsoproblem och var till följd därav förhindrad att närvara under de 50 procent av parlaments plenarsammanträden som krävs. Han saknade egentligen bara två dagar för att nå upp till denna 50-procentiga miniminivå. Klaganden underrättades om detta och krävdes på återbetalning av 50 procent av ersättningen för allmänna utgifter för perioden ifråga.

Enligt klaganden var de två dagar som nämnts ovan den 14, 17 och 18 juli 1996 då han låg på sjukhus. Han skickade in läkarintygen efter sommaruppehållet, eftersom han trodde att parlamentet inte arbetade under augusti. Dessa intyg godkändes inte eftersom de inlämnats efter tidsgränsen på en månad. Klaganden uppgav att han hade handlat i god tro och att han ville behålla den andra halvan av ersättningen för de allmänna utgifterna.

Undersökningen

Parlamentets yttrande

Parlamentet tog i sitt yttrande sammanfattningsvis upp följande:

I artikel 28.1 i Bestämmelser för kostnadsersättning och andra ersättningar till Europaparlamentets ledamöter föreskrivs följande:

"Varje ledamot som under ett parlamentsår (1 september-31 augusti) är frånvarande vid minst hälften av de dagar som presidiet har fastställt för Europaparlamentets plenarsammanträden skall åläggas att för denna period återbetala 50 procent av ersättningen för allmänna utgifter i artikel 13 till parlamentet."

I artikel 28.2 föreskrivs:

"Ordföranden kan bortse från frånvaro enligt punkt 1 om berörd ledamot är frånvarande på grund av sjukdom eller av allvarliga familjeskäl, eller är på tjänsteresa på annan ort på parlamentets vägnar. Verifikationer skall lämnas till kvestorskollegiet senast en månad från och med den dag frånvaron inleddes."

Kravet på att verifikationer måste lämnas in inom högst en månad från frånvarons början ingår bland de bestämmelser som presidiet beslutade om den 15 januari 1996. Efter det att presidiets protokoll godkänts delades det i enlighet med artikel 28.1 i arbetsordningen ut till samtliga ledamöter.

När det gällde klaganden saknade han två dagar av den 50-procentiga minimitiden. Han underrättades om detta i brev av den 16 september 1997 och ombads betala tillbaka 50 procent av ersättningen för de allmänna utgifterna för perioden ifråga. Klaganden skrev den 26 september 1997 till kvestorn med ansvar för ekonomiska frågor och bifogade ett läkarintyg daterat den 23 september 1997 som gällde medicinska prover som tagits den 14, 17 och 18 juli 1997. För att läkarintyget skulle ha godtagits som giltigt borde det ha inlämnats inom en månad från det att frånvaron inleddes, dvs. senast den 14 augusti 1997.

Frågan diskuterades vid kvestorernas möte den 22 oktober 1997. Kollegiet underrättade klagande om att tidsgränsen på en månad klart framgår av bestämmelserna om ledamöternas utgifter och traktamenten och bekräftade kravet på återbetalning av 50 procent av ersättningen för allmänna utgifter. Detta beslut meddelades i brev av den 5 december 1997.

I brev av den 17 december 1997 bad klaganden ordföranden i Europaparlamentet att pröva hans begäran om att få behålla hela ersättningen för allmänna utgifter och påpekade att det faktum att han inte hade iakttagit tidsgränsen på en månad hade berott på att han hade trott att parlamentets administrativa enheter var stängda under augusti.

Denna begäran hänvisades av ordföranden till kvestorskollegiet och behandlades vid dess möte den 14 januari 1998. Kollegiet skrev i brev av den 11 februari 1998 att parlamentets administrativa enheter fortsatte sitt arbete under augusti, vid behov Aunder hela månaden och att det under alla omständigheter skulle ha varit möjligt för honom att i god tid inlämna sina läkarintyg per fax eller rekommenderat brev. Kollegiet stod alltså fast vid sitt tidigare beslut.

Den 24 mars 1998 skrev klaganden på nytt till kvestorn med ansvar för ekonomiska frågor. Detta brev behandlades vid kollegiets möte den 1 april 1998, men det tidigare beslutet stod fast.

Enligt parlamentet har nuvarande och tidigare kvestorskollegier konsekvent tillämpat villkoren i artikel 28 i bestämmelserna om ledamöternas utgifter och traktamenten, framför allt kravet på att läkarintyg skall vara inlämnade inom en månad från det att en sjukfrånvaro inleds.

Kollegiets ståndpunkt är dessutom helt i enlighet med vad som gällt i tidigare fall av för sent inlämnade läkarintyg från andra ledamöter.

Klagandens kommentarer

I sina kommentarer vidhöll klaganden sitt klagomål.

Ytterligare undersökningar

Den 30 april 1999 skickade ombudsmannen ett brev till parlamentets ordförande för att ytterligare undersöka klagandens påstående om att han var i god tro när det gällde arbetstiderna för parlamentets enheter under sommaren. Den 21 juni 1999 svarade kvestorskollegiet och uppgav att klaganden inlämnat läkarintyget först efter det att han hade fått den ansvariga kvestorns brev. Klaganden kunde dessutom inte påstå att han inte kände till arbetstiderna för parlamentets enheter under sommaren och därigenom vidhålla att han handlade i god tro.

Den 19 juli 1999 skrev klaganden till ombudsmannen och uppgav att han ville stå fast vid sitt klagomål.

Beslutet

Kravet på återbetalning av 50 procent av den allmänna ersättningen för utgifter för 1996/1997

1. Klaganden hävdade att han försummat att iaktta tidsgränsen på en månad för inlämnande av läkarintyg, eftersom han var övertygad om att parlamentets administrativa enheter var stängda under augusti.

2. Enligt parlamentet fick klaganden i brev av den 16 september 1997 meddelande om att han saknade två dagars närvaro av det minimum på 50 procent som krävs. Han ombads därför att återbetala 50 procent av den allmänna ersättningen för utgifter under perioden i fråga. Klaganden skrev den 26 september 1997 till kvestorn med ansvar för ekonomiska frågor och bifogade ett läkarintyg som var daterat den 23 september 1997 och som gällde medicinska prover som tagits den 14, 17 och 18 juli 1997. För att detta skulle kunna godtas som giltigt borde det ha inlämnats inom en månad från det att frånvaron påbörjades, dvs. senast den 14 augusti 1997.

3. Ombudsmannen konstaterade på grundval av sina undersökningar att parlamentet hade följt nuvarande och tidigare kvestorskollegiers praxis när det gäller att konsekvent tillämpa villkoren i artikel 28 i bestämmelserna om ledamöternas utgifter och traktamenten, framför allt kravet på att läkarintyg skall vara inlämnade inom en månad från det att en sjukfrånvaro inleds. Dessutom var parlamentets och kollegiets ståndpunkt helt i enlighet med vad som gällt i tidigare fall av för sent inlämnade läkarintyg från andra ledamöter. Det föreföll som om klaganden först reagerat efter det han hade fått brevet med detta meddelande. Klaganden saknade därför grund för sitt påstående att han inte lämnade in läkarintyget inom tidsgränsen på en månad, därför att han trodde att parlamentets enheter var stängda under augusti. Det föreföll därför som om det inte förelåg något administrativt missförhållande vid Europaparlamentet.

Slutsats

På grundval av ombudsmannens undersökningar av detta klagomål föreföll det inte föreligga några administrativa missförhållanden vid Europaparlamentet. Ombudsmannen avslutade därför ärendet.

3.1.2. EUROPAPARLAMENTET OCH EUROPEISKA KOMMISSIONEN

TILLGÅNG TILL INTRESSEREGISTER

Beslut i klagomål 59/98/OV mot Europeiska kommissionen och Europaparlamentet

Klagomålet

I januari 1998 klagade S till ombudsmannen över att kommissionen nekat honom ett exemplar av registret över kommissionsledamöternas intressen.

Den 5 december 1997 skrev klaganden till kommissionens generalsekreterare för att få ett exemplar av registret över kommissionsledamöternas affärsmässiga och ekonomiska intressen. Enligt klagomålet skickade kommissionen inte registret till klaganden utan inbjöd honom i stället att ta del av det på platsen på dess kontor i Bryssel. Han hade emellertid inte råd att resa till Bryssel för detta. Därför klagade han till ombudsmannen och påstod att kommissionen vägrat honom tillgång till registret, vilket inte heller var tillgängligt för allmänheten på kommissionens olika kontor i medlemsstaterna.

Den 3 och 10 mars samt den 1 juni 1998 skrev klaganden ytterligare brev i vilka han även klagade över att han inte fått tillgång till registret över Europaparlamentets ledamöters ekonomiska intressen. Han ombads att fylla i ett standardformulär för att klargöra klagomålet. Det framgick dock av detta att han inte hade gjort några tidigare administrativa hänvändelser till Europaparlamentet. Därför rådde ombudsmannen honom att skriva till kvestorskollegiet. Den 17 december 1998 mottog ombudsmannen en dossier om kvestorskollegiets behandling av klagomålet från kansliet för Europaparlamentets ledamöter och kvestorn Richard Balfe.

Undersökningen

Kommissionens yttrande

Klagomålet vidarebefordrades till kommissionen. I sitt yttrande informerade denna ombudsmannen om att kommissionen den 24 mars 1998 beslutat att skicka de begärda handlingarna till klaganden. Kommissionen fogade en kopia av brevet till klaganden till sitt yttrande.

Klagandens kommentarer

Klaganden sände ombudsmannen en kopia av ett brev han skrivit den 23 april 1998 till kommissionens generalsekreterare i vilket han uttryckte sitt missnöje med innehållet i det intresseregister han mottagit av kommissionen. Han påstod bl.a. att intresseregistren för vissa kommissionärer var odaterade, att andra intresseregister inte var aktuella, att vissa intresseregister var skrivna på franska och tyska utan engelsk översättning. Brevet innehöll även olika frågor som rörde kommissionärernas ansvar i fråga om deras intresseregister.

Tillsammans med dessa kommentarer skrev klaganden även till ombudsmannen angående tillgången till registret över Europaparlamentets ledamöters intressen, mot bakgrund av att detta inte var tillgängligt vid Europaparlamentets informationskontor i London. Klaganden bifogade korrespondens i ärendet mellan ledamoten i Europaparlamentet Pauline Green, som han hade kontaktat, och parlamentets ordförande. I sitt svar till Pauline Green av den 2 mars 1998 påpekade ordföranden att intresseregistret för tillfället fanns tillgängligt för allmänheten på parlamentets tre arbetsorter. Det aktuella lydelsen av bilaga I i arbetsordningen grundas på Nordmanns andra betänkande av den 30 maj 1996 (A4-0177/96) som antogs av parlamentet den 17 juli 1996. Ordföranden tillade emellertid att frågan om allmänhetens tillgång till Europaparlamentets ledamöters intresseregister var under behandling både i utskottet för arbetsordningen och i kvestorskollegiet.

Beslutet

1. Tillgång till kommissionens intresseregister

1.1. Klagomålet rörde tillgång till kommissionsledamöternas intresseregister och måste därför behandlas i enlighet med kommissionens beslut av den 8 februari 1994 om allmänhetens tillgång till kommissionens handlingar(12). Den 5 december 1997 skrev klaganden ett kort brev till kommissionens generalsekreterare och bad om ett exemplar av registret, men fick inget svar. I enlighet med artikel 2.4 i beslutet utgör underlåtenhet att besvara en ansökan om tillgång till en handling inom en månad efter det att ansökan inlämnats en avsikt att vägra tillgång till denna. Efter ombudsmannens ingripande beslutade kommissionen emellertid den 24 mars 1998 att skicka de begärda handlingarna till klaganden. Kommission tillmötesgick således ansökan om tillgång till handlingar och ingen ytterligare anmärkning från ombudsmannen föreföll nödvändig.

1.2. När det gäller de olika påståenden som klaganden tog upp i sina kommentarer, vilka fanns med i brevet till kommissionens generalsekreterare, noterade ombudsmannen att de utgjorde nya påståenden som inte tagits upp i det ursprungliga klagomålet, och att han därför inte kunde behandla dem inom ramen för detta ärende. Ombudsmannen noterade vidare att klaganden i sin ansökan till kommissionen av den 5 december 1997 om tillgång till handlingarna inte begärde några närmare detaljer om intresseregistret utan endast en kopia av detta. Genom att skicka honom de begärda dokumenten hade kommissionen således på ett korrekt sätt besvarat hans ursprungliga begäran och därför förelåg det inte något administrativt missförhållande.

2. Klagomålet mot Europaparlamentet

2.1. När det gäller klagomålet om Europaparlamentets ledamöters intresseregister föreföll det av klagomålsformuläret som om klaganden inte hade gjort några tidigare administrativa hänvändelser i ärendet. Därför rådde ombudsmannen klaganden att skriva till parlamentets kvestorskollegium, som är det behöriga organet för att behandla ärendet, mot bakgrund av att kvestorerna är ansvariga för de administrativa och ekonomiska ärenden som direkt rör ledamöterna (artikel 25 i arbetsordningen).

2.2. Den 17 december 1998 mottog ombudsmannen från ledamoten av Europaparlamentet och kvestorn Richard Balfe en omfattande dossier om kvestorskollegiets behandling av klagomålet. Av denna dossier framgick det att kvestorskollegiet i detalj hade besvarat klagandens brev, den 5 och 19 november samt den 14 december 1998. Kollegiet försåg honom med en omfattande dokumentation (omkring 100 sidor) rörande tillgång till Europaparlamentets ledamöters intresseregister. Kvestorskollegiet skickade honom särskilt ett exemplar av Nordmanns andra betänkande (A4-0177/96) med bilaga, vilket är en översikt över reglerna för anmälan av ekonomiska intressen i medlemsstaternas nationella parlament. Kollegiet skickade också ett exemplar av formuläret för anmälan av Europaparlamentets ledamöters intressen och av den bifogade förklaringen från ordföranden till Europaparlamentets ledamöter samt ett exemplar av protokollet från kvestorskollegiets sammanträde den 18 september 1996. Kollegiet översände vidare två betänkanden som handlade om korruption(13).

2.3. I enlighet med artikel 3 i bilaga I i parlamentets arbetsordning(14) heter det att "registret skall vara offentligt". I den aktuella situationen innebär detta att det är möjligt att ta del av registret på parlamentets tre arbetsorter. Hittills har parlamentet inte fattat beslut om att registret skall vara tillgängligt på dess informationskontor i medlemsstaterna eller i form av en kopia som tillhandahålls på medborgarnas begäran. I sitt brev till klaganden påpekade ledamoten av Europaparlamentet och kvestorn Richard Balfe att han vid kvestorskollegiets sammanträde den 18 september 1996 hade begärt att registret skulle tillhandahållas i den medlemsstat där ledamoten valts. Slutligen påpekade parlamentets ordförande i sitt brev till ledamoten Pauline Green av den 2 mars 1998 att frågan om allmänhetens tillgång till registret över parlamentsledamöter för närvarande är under behandling i utskottet för arbetsordningen och i kvestorskollegiet. Med hänsyn till de åtgärder som vidtagits av parlamentets förvaltning förfaller det inte vara nödvändigt med ytterligare anmärkningar från ombudsmannen.

Slutsats

På grundval av ombudsmannens undersökningar av detta klagomål föreföll det inte föreligga några administrativa missförhållanden vid Europeiska kommissionen eller vid Europaparlamentet. Ombudsmannen avslutade därför ärendet.

3.1.3. EUROPEISKA UNIONENS RÅD OCH EUROPEISKA KOMMISSIONEN

CENTRET FÖR INDUSTRIELL UTVECKLING: KOMMISSIONENS ANSVAR

Beslut i klagomål 41/97/(VK)OV mot Europeiska unionens råd och Europeiska kommissionen

Klagomålet

I december 1996 framförde N ett klagomål till ombudsmannen över det ensidiga upphävande av hans kontrakt som gjorts av Centret för industriell utveckling (CIU), en institution som är gemensam för AVS-länderna (Afrika, Västindien och länderna i Stillahavsområdet) och EG, vilken inrättats inom ramen för Lomékonventionen och finansieras av Europeiska utvecklingsfonden.

Klaganden var engagerad som förste konsult under tiden för tredje Lomékonventionen (1985-1990) på ett femårskontrakt. Den 30 juni 1987 upphävdes emellertid hans kontrakt ensidigt av direktören för CIU utan förvarning och utan ekonomisk kompensation. Den 5 januari 1988 inledde klaganden ett skiljeförfarande mot CIU. Den 5 april 1990 beslutade skiljedomstolen om tredskodom mot CIU och dömde detta att betala cirka 6 miljoner belgiska franc i skadestånd, plus ränta och kostnader för skiljeförfarandet. Skiljedomen gjordes verkställbar av förstainstansrätten i Bryssel den 17 april 1990. CIU överklagade beslutet och begärde upphävande av skiljedomen åberopande bland annat sin rättsliga immunitet. Genom beslut av den 13 mars 1992 ogillade förstainstansrätten yrkandet med hänvisning till att CIU genom att acceptera skiljeförfarandet hade avstått från sin rättsliga immunitet.

Mot bakgrund av att CIU vägrade att efterfölja den i Bryssel belägna förstainstansrättens avgörande, som fastställde skiljedomen, skrev klaganden i december 1996 till ombudsmannen och hävdade att CIU ännu inte hade betalat skadeståndet eller kostnaderna för skiljeförfarandet. Klaganden påpekade att CIU hade inrättats inom ramen för Lomékonventionen, vars signatärer å ena sidan är Europeiska gemenskaperna och å andra sidan AVS-staterna, att CIU är en gemensam AVS-EG-institution finansierad av Europeiska utvecklingsfonden och att kommissionens GD VIII är det generaldirektorat som är ansvarigt för ärenden som rör Lomékonventionen.

Undersökningen

Rådets och kommissionens yttranden

Klagomålet vidarebefordrades till rådet och kommissionen i mars 1997. I sina yttranden påpekade rådet och kommissionen att trots att CIU inrättats genom Lomékonventionen är det varken en gemenskapsinstitution eller ett gemenskapsorgan som faller under deras ansvarsområde. Kommissionen tillade att den inte hade någon dossier om klagomålet och att den inte var medveten om att ärendet någonsin förelagts den. Båda institutionerna påpekade att de bestämmelser som för närvarande gällde för CIU var artiklarna 87-97 i fjärde Lomékonventionen, vilka kompletterats av flera beslut av ministerrådet AVS-EG och ambassadörskommittén för AVS-EG.

I enlighet med dessa bestämmelser skickar rådet och kommissionen en observatör till CIU:s verkställande styrelse, vilken består av sex oberoende, mycket kvalificerade personer som utnämnts på jämlik grundval av AVS och gemenskapen och som har omfattande erfarenhet av privat eller offentlig industri- eller banksektor eller av planering och främjande av industriell utveckling. Detta innebär att rådet och kommissionen inte företräds i CIU:s verkställande styrelse. De bestämmelser som är tillämpliga på CIU och dess styrelse utgår från Lomékonventionen som den tillämpas enligt AVS-EG-besluten. Mer specifikt är det den gemensamma AVS-EG-kommittén för industriellt samarbete som övervakar CIU (artikel 92) och rapporterar till den gemensamma ambassadörskommittén för AVS-EG (artikel 87) vilken godkänner CIU:s stadgar, finans- och personalförordningar samt dess arbetsordning (artikel 93).

På grundval av detta fastställde både rådet av kommissionen att de inte hade något direkt ledningsansvar för CIU och att klagomålet därför föll utanför deras behörighetsområde. Men trots att kommissionens observatör i CIU:s verkställande styrelse varken har rösträtt eller rätt att föreslå punkter på dagordningen vid styrelsesammanträdena, påpekade kommissionen i sitt yttrande till ombudsmannen att den skulle informera direktören för CIU om ombudsmannens begäran samt rekommendera att denna skulle diskuteras vid nästa styrelsesammanträde.

Klagandens kommentarer

I sina kommentarer påpekade klaganden för det första att Lomékonventionen, i enlighet med vilken CIU har inrättats, direkt faller under kommissionens ansvarsområde, att ledningen av CIU alltid har tillsatts med kommissionens uttryckliga medgivande, att CIU:s budget utgörs av bidrag från Europeiska utvecklingsfonden och att Europeiska ombudsmannens behörighet i fråga om detta klagomål därför inte kunde ifrågasättas. Klaganden påpekade vidare att hans klagomål borde överlämnas direkt till CIU:s styrelseordförande med en angiven tidsfrist för ett beslut.

Den 6 oktober 1997 skickade klaganden till ombudsmannen en kopia av ett brev till CIU:s styrelseordförande i vilket han krävde omedelbara åtgärder från CIU:s sida för att avgöra hans klagomål. I ett annat brev med samma datum informerade klaganden ombudsmannen om att meddelandet från Europeiska kommissionen aldrig hade nått CIU:s styrelseordförande. Den 22 april 1998 bad klaganden ombudsmannen att denne skulle skicka klagomålet direkt till CIU:s styrelseordförande, mot bakgrund av att kommissionen inte hade vidarebefordrat hans klagomål till CIU. I enlighet med denna begäran skickade ombudsmannen den 25 maj 1998 dossiern över klagomålet till styrelseordföranden. Den 2 oktober 1998 skickade ombudsmannen ett brev för att få reda på utgången av klagomålet. Inget svar kom från CIU. I ett brev av den 4 december 1998 skickade klaganden till ombudsmannen en kopia av ett brev adresserat till CIU:s styrelseordförande i vilket han kritiserade de pågående administrativa missförhållandena vid CIU, som ännu inte hade efterföljt den dom som fastställts av förstainstansrätten i Bryssel.

Beslutet

1. Klagomålet mot CIU

Artikel 138e i EG-fördraget ger ombudsmannen behörighet att undersöka möjliga fall av administrativa missförhållanden i verksamheten vid gemenskapens institutioner och organ. Eftersom CIU inte är en gemenskapsinstitution eller ett gemenskapsorgan i enlighet med artikel 138e i EG-fördraget, har ombudsmannen således inte behörighet att behandla klagomålet, såtillvida som det är riktat mot CIU:s styrelse. I sitt brev av den 27 november 1996 hade ombudsmannen redan informerat klaganden om att han inte kunde behandla det klagomål som inlämnats mot CIU den 26 augusti 1996.

2. Klagomålet mot rådet och kommissionen

I den mån klagomålet riktades mot rådet och kommissionen konstaterar ombudsmannen att Lomékonventionen inte gör dem direkt ansvariga för besluten i CIU:s styrelse. Varken rådet eller kommissionen har rösträtt i CIU:s styrelse. I artikel 92.1 i fjärde Lomékonventionen föreskrivs att kommissionen och rådet skall ha observatörsstatus vid styrelsens sammanträden. Det faktum att CIU:s styrelse inte efterföljde skiljedomen kan därför inte betraktas som ett administrativt missförhållande vid rådet eller kommissionen.

Slutsats

På grundval av ombudsmannens undersökningar av detta klagomål föreföll det inte föreligga några administrativa missförhållanden vid rådet eller kommissionen. Ombudsmannen avslutade därför ärendet.

Ytterligare kommentarer

När det gäller kommissionen noterade ombudsmannen att Lomékonventionen som instrument faller direkt under dess ansvarsområde. Mer specifikt konstaterade ombudsmannen att kommissionens generaldirektorat VIII är det direktorat som är ansvarigt för utveckling och för samarbete med AVS-staterna i enlighet med Lomékonventionen, att konventionens budget finansieras av Europeiska utvecklingsfonden och att kommissionen har en representant i ambassadörskommittén vilken ansvarar för att övervaka tillämpningen av konventionen. Det förefaller därför som om Europeiska kommissionen har ett stort inflytande på tillämpningen av Lomékonventionen. När det gäller CIU noterade ombudsmannen att detta är en gemensam AVS-EG-institution som finansieras av Europeiska utvecklingsfonden. Mot bakgrund av ovanstående överväganden riktade ombudsmannen följande kommentarer till kommissionen:

I en sammanslutning som Europeiska unionen där det råder rättssäkerhet måste domar och domstolsbeslut efterföljas i laga ordning. När kommissionen inrättar organ som CIU inom ramen för konventionerna borde den försöka säkerställa att de organ som sålunda inrättats respekterar rättssäkerheten och principerna om god förvaltningssed.

I det aktuella fallet framkom det att det inom kommissionens GD VIII finns en enhet som ansvarar för förbindelserna med CIU. Kommissionen lovade i sitt yttrande till ombudsmannen att den skulle rekommendera att klagomålet diskuterades vid CIU:s nästa styrelsesammanträde. Det framgick emellertid av den information som tillhandahölls av klaganden att detta inte hade skett.

Därför ansåg ombudsmannen att det var lämpligt att kommissionen vidtog de nödvändiga åtgärderna för att uppmärksamma kommittén för industriellt samarbete, vilken övervakar verksamheten i CIU:s styrelse, på CIU:s påstådda underlåtenhet att efterfölja skiljedomen så som den fastställts av förstainstansrätten i Bryssel den 17 april 1990. Kommissionen borde också överväga att uppmärksamma CIU:s direktör på detta ärende.

3.1.4. EUROPEISKA KOMMISSIONEN

LÄMPLIG MOTIVERING AV BESLUT

Beslut i klagomål 106/97/PD mot Europeiska kommissionen

Klagomålet

I februari 1997 inlämnade B ett klagomål för en förening, Friends of the Lake District, angående ett beslut av Europeiska kommissionen att avsluta ett klagomål som han hade framfört till kommissionen rörande de brittiska myndigheterna. Klaganden anförde i huvudsak att kommissionen hade underlåtit att på ett lämpligt sätt motivera sitt beslut om att de brittiska myndigheterna inte hade gjort sig skyldiga till överträdelse av direktiv 85/337.

Bakgrunden till klagomålet är i korthet följande: I augusti 1995 lämnade föreningen in ett klagomål till kommissionen mot de brittiska myndigheterna. Klagomålet rörde en ansökan om byggnadslov för en s.k. Rock Characterisation Facility (RCF). Föreningen ansåg att de brittiska myndigheterna i behandlingen av denna ansökan hade gjort sig skyldiga till överträdelse av direktiv 85/337 om bedömning av inverkan på miljön.

Föreningen bedömde att RCF-projektet borde anses vara en oskiljbar del av en planerad djupt liggande förvaringsplats för kärnavfall. Endast om de båda projekten betraktades som ett enda skulle en riktig bedömning av miljöpåverkan kunna göras. Föreningen ansåg att kommissionens tidigare administrativa praxis stödde detta synsätt.

Dessutom ansåg föreningen att de brittiska myndigheterna gjort sig skyldiga till en överträdelse av artikel 5 i direktiv 85/337 genom att inte kräva att det ansökande företaget tillhandahöll och offentliggjorde information om möjliga alternativ till RCF-projektet.

Efter att ha undersökt ärendet informerade kommissionen föreningen om att direktiv 85/337 ger medlemsstaterna ett stort utrymme för egen bedömning av miljöpåverkan. Information måste endast tillhandahållas om medlemsstaten anser att denna är relevant i förhållande till ett särskilt projekts specifika karaktär och det sätt på vilket detta kan antas komma att påverka miljön. På grundval av den information som kommissionen hade fann den inte att Förenade kungariket hade överträtt direktiv 85/337 och hade därför beslutat att avsluta ärendet.

Föreningen ansåg att kommissionens svar var otillfredsställande, och den lämnade in ett klagomål till ombudsmannen. I klagomålet angavs det i huvudsak att kommissionen hade underlåtit att motivera varför RCF-projektet var åtskiljbart från en möjlig djupt liggande förvaringsplats för kärnavfall och varför information om alternativa platser inte ansågs nödvändig.

Undersökningen

För undvikande av missförstånd är det viktigt att påminna om att ombudsmannen i enlighet med EG-fördraget är behörig att undersöka möjliga fall av administrativa missförhållanden endast i fråga om verksamheten vid gemenskapens institutioner och organ. Europeiska ombudsmannens stadga föreskriver särskilt att ingen handling utförd av någon annan myndighet eller person får vara föremål ett klagomål till ombudsmannen.

Ombudsmannens undersökningar av detta klagomål inriktades därför på att utröna om det förelåg några administrativa missförhållanden i Europeiska kommissionens verksamhet.

Kommissionens yttrande

Klagomålet vidarebefordrades till kommissionen. I sitt yttrande upprepade denna i huvudsak det resonemang som tidigare delgetts klaganden.

Klagandens kommentarer

Föreningen vidhöll klagomålet i sina kommentarer.

Ytterligare undersökningar

Efter noggrant övervägande av kommissionens yttrande och klagandens kommentarer ansåg ombudsmannen att kommissionen kunde ha besvarat klagandens relevanta argument på ett lämpligare sätt. Kommissionen ombads därför att för det första klargöra varför den hade ansett att RCF-projektet var åtskiljbart från det planerade projektet om kärnavfallsförvaring och för det andra på vilken grundval kommissionen hade fastställt att Förenade kungariket inte hade handlat i strid med direktiv 85/337 när det avstod från att kräva att det ansökande företaget skulle informera om alternativa projekt.

Kommissionens andra yttrande

I sitt svar upprepade kommissionen att det inte fanns belägg för att Förenade kungariket hade underlåtit att uppfylla sina skyldigheter i enlighet med direktiv 85/337. Underlåtenheten att kräva ett offentliggörande av alternativa projekt var således inte en överträdelse från Förenade kungarikets sida. När det gäller möjligheten att skilja projekten åt skulle byggandet av en förvaringsplats för kärnavfall ha krävt en separat ansökan om byggnadslov. RCF-projektet kunde därför betraktas som skilt från planerna på en förvaringsplats för kärnavfall.

Klagandens vidare kommentarer

Föreningen vidhöll klagomålet i sina kommentarer.

Efter noggrant övervägande av kommissionens andra yttrande och klagandens vidare kommentarer bad ombudsmannen kommissionen att ytterligare utveckla sitt yttrande om varför RCF var ett avskilt projekt och varför information om alternativa platser inte ansågs nödvändig.

Kommissionens tredje yttrande

I sitt tredje yttrande tillhandahöll kommissionen för det första ytterligare klargöranden med avseende på frågan om projektens åtskiljande. När det gäller informationen om alternativa projekt ansåg kommissionen att eftersom de båda projekten var åtskiljbara måste RCF-projektet bedömas i enlighet med bilaga 2 i direktiv 85/337. Ärendet behandlades således i förhållande till artikel 4.2 i direktiv 85/337, i vilken föreskrivs att de projekt som är förtecknade i bilaga 2 skall vara föremål för en bedömning i de fall där medlemsstaterna anser att deras karaktär så kräver. Eftersom RCF-projektet var åtskiljbart från en möjlig förvaringsplats för kärnavfall ansåg kommissionen att information om alternativa platser inte behövdes.

Klagandens kommentarer till kommissionens tredje yttrande

I sina kommentarer till kommissionens tredje yttrande vidhöll föreningen särskilt klagomålet att kommissionen hade underlåtit att förklara sig på ett lämpligt sätt i fråga om alternativa platser.

Beslutet

Underlåtenhet att ange lämpliga skäl

1. Principerna om god förvaltningssed kräver att förvaltningen på ett lämpligt sätt motiverar de beslut den fattar i fråga om framställningar som medborgarna har lämnat in till den. I detta fall var det tydligt att kommissionen till en början hade underlåtit att ange lämpliga skäl när det gäller klagandens båda frågor, RCF-projektets åtskiljbarhet och behovet av information när det gäller alternativa platser.

2. Under undersökningens gång angav kommissionen emellertid varför den ansåg att RCF-projektet var fristående och varför den ansåg att information om alternativa platser inte behövdes. Det föreföll som om kommissionen i huvudsak ansåg att RCF projektet var ett fristående projekt eftersom det kunde drivas skilt från en möjlig förvaringsplats för kärnavfall. Eftersom det kunde drivas för sig ansåg kommissionen att information om alternativa platser inte behövdes. Detta resonemang föreföll inte orimligt.

Ombudsmannen fastställde därför att kommissionen hade gottgjort sin ursprungliga underlåtenhet att ange lämpliga skäl.

Slutsats

På grundval av ombudsmannens undersökningar av detta klagomål föreföll det inte föreligga några administrativa missförhållanden vid kommissionen. Ombudsmannen avslutade därför ärendet.

BEHANDLING AV ETT KLAGOMÅL MOT DE BRITTISKA MYNDIGHETERNA

Beslut i klagomål 298/97/PD mot Europeiska kommissionen

Klagomålet

I april 1997 klagade ledamoten vid Europaparlamentet, C, till ombudsmannen för föreningen Save Our Shoreline Southport (SOS). Klagomålet gällde påstådd underlåtenhet från kommissionens sida att upprätthålla gemenskapens miljölagstiftning i Förenade kungariket och felaktig handläggning av klagomål från SOS.

Bakgrunden till klagomålet var i korthet följande: Den 10 december 1995 framförde SOS ett klagomål till kommissionen med påståendet att de brittiska myndigheterna hade överträtt gemenskapslagstiftningen genom att i Southport bygga en betongvall som skydd mot havet. Föreningen ansåg att de lokala myndigheterna, som utfärdade byggnadsloven år 1993 och 1995, inte följde gemenskapens miljölagstiftning. Föreningen hade kontaktat de statliga myndigheterna vilka beslutade att inte ompröva eller upphäva de lokala myndigheternas beslut om byggnadslov.

I klagomålet till kommissionen påpekade SOS att det område där betongvallen skulle byggas hade klassats som naturskyddsområde i enlighet med direktiv 92/43 om livsmiljöer och direktiv 79/409 om vilda fåglar. Föreningen ansåg att betongvallen skulle orsaka direkt skada på faunan och floran och även indirekt vara till skada genom en omfattande ökning av trafiken. Föreningen bad därför kommissionen att den skulle pröva om den lokala myndigheten brustit i sina skyldigheter i enlighet med ovan nämnda direktiv.

I artikel 6 i direktiv 92/43 föreskrivs i fråga om naturskyddsområden:

"Alla planer eller projekt som inte direkt hänger samman med eller är nödvändiga för skötseln och förvaltningen av ett område, men som... kan påverka området på ett betydande sätt, skall på lämpligt sätt bedömas med avseende på konsekvenserna för målsättningen vad gäller bevarandet av området. Med ledning av slutsatserna från bedömningen av konsekvenserna för området och om inte annat följer av punkt 4, skall de behöriga nationella myndigheterna godkänna planen eller projektet först efter att ha försäkrat sig om att det berörda området inte kommer att ta skada och, om detta är lämpligt, efter att ha hört allmänhetens åsikt." (Understrykning tillagd; samma bestämmelse gäller i fråga om direktiv 79/409, se artikel 7 i direktiv 92/43.)

Föreningen ansåg att havsvallen skulle påverka området på ett betydande sätt. Den lokala myndigheten hade däremot bedömt att havsvallen inte riskerade att "påverka området på ett betydande sätt" och hade därför inte gjort en fullständig bedömning miljökonsekvenserna. Föreningen bestred den lokala myndighetens slutsatser och hävdade att ett naturligt alternativ till betongvallen borde ha övervägts. Sanddyner skulle ha varit ett lämpligt alternativ, enligt föreningen. Föreningen uttalade även en misstanke om att en betongvall medvetet hade valts för att trafiken skulle kunna ökas, vilket skulle leda till skador på miljön i området. Dessa skador borde ha beaktats i bedömningen av miljökonsekvenserna i enlighet med direktiv 85/337.

Den 4 juli 1996 bad kommissionen de brittiska myndigheterna att yttra sig i ärendet. Den brittiska myndighet som avgav yttrandet var English Nature, ett organ som lyder under ministeriet för miljö, transporter och regionerna. I yttrandet från English Nature anfördes att det omstridda havsvallsprojektet inte utgjorde någon överträdelse av gemenskapens miljölagstiftning. Förutom att inhämta synpunkter från English Nature företog kommissionen en undersökning på platsen i början av september 1996. Den 30 september 1996 beslutade kommissionen att det inte hade skett någon överträdelse av gemenskapens miljölagstiftning. Den 3 februari 1997 underrättades föreningen om detta beslut.

Eftersom föreningen var missnöjd med kommissionens beslut och dess behandling av klagomålet skrev den till sin lokala ledamot av Europaparlamentet som vidarebefordrade ärendet till Europeiska ombudsmannen. I huvudsak påstod föreningen att kommissionen hade

- underlåtit att kontakta föreningen vid sin undersökning på platsen i början av september 1996,

- underlåtit att i god tid informera föreningen om resultatet av sin undersökning,

- tolkat gemenskapens miljölagstiftning på ett felaktigt sätt. Byggnadslovet borde ha betraktats som olagligt eftersom naturliga sanddyner som skydd mot havet inte beaktades under byggnadslovsförfarandet i enlighet med miljöskyddskraven i direktiv 92/43 och 85/337.

Undersökningen

För undvikande av missförstånd är det viktigt att påminna om att ombudsmannen i enlighet med EG-fördraget är behörig att und