SV Europeiska unionens officiella tidning L 309/1

KOMMISSIONENS BESLUT

av den 23 februari 2011

om det statliga stöd som Italien har genomfört till förmån för Portovesme Srl, ILA SpA, Eurallumina SpA och Syndial SpA (statligt stöd C 38/B/04 (f.d. NN 58/04) och C 13/06 (f.d. N 587/05))

[delgivet med nr K(2011) 956]

(Endast den italienska texten är giltig)

(Text av betydelse för EES)

(2011/746/EU)

EUROPEISKA KOMMISSIONEN HAR ANTAGIT DETTA BESLUT

med beaktande av fördraget om Europeiska unionens funktionssätt, särskilt artikel 108.2 första stycket,

med beaktande av avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet, särskilt artikel 62.1 a,

efter att i enlighet med nämnda artiklar ha gett berörda parter tillfälle att yttra sig (1) och med beaktande av dessa synpunkter, och

av följande skäl:

1. FÖRFARANDE

1.1 Stöd C 38/B/04

(1) Genom en skrivelse av den 4 december 2003 fäste en advokatfirma, som företräder en av de klagande, kommissionens uppmärksamhet på en serie artiklar i italiensk press om den italienska regeringens avsikter att införa förmånliga eltariffer för utvalda företag belägna på Sardinien.

(2) Eltarifferna infördes genom artikel 1 i ett dekret utfärdat av premiärministerns kansli den 6 februari 2004 (nedan kallat 2004 års dekret). Dekretet utfärdades för två särskilda ändamål: a) införa nya förmånliga eltariffer för företagen Portovesme Srl, ILA SpA och Eurallumina SpA och b) förlänga den befintliga förmånliga eltariffen för Alcoa Trasformazioni (en tillverkare av primäraluminium, nedan kallad Alcoa).

(3) Genom skrivelser av den 22 januari 2004 och den 19 mars 2004 begärde kommissionen ytterligare upplysningar om dessa åtgärder. De italienska myndigheterna svarade genom skrivelser av den 9 februari 2004 och den 9 juni 2004. Italien lämnade ytterligare förtydliganden genom en skrivelse av den 20 september 2004.

(4) Genom en skrivelse av den 16 november 2004 underrättade kommissionen Italien om sitt beslut att inleda förfarandet enligt artikel 108.2 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt (nedan kallat EUF-fördraget) avseende stödåtgärderna.

(5) Kommissionens beslut om att inleda förfarandet har offentliggjorts i Europeiska unionens officiella tidning (2). Kommissionen uppmanade berörda parter att inkomma med sina synpunkter på stödåtgärderna i fråga.

(6) Italien lämnade synpunkter genom skrivelser av den 4 februari 2005 och den 11 februari 2005.

(7) Kommissionen mottog även synpunkter från andra berörda parter, inklusive tre av de företag som omfattades av åtgärderna och en konkurrent till Portovesme. Genom en skrivelse av den 22 mars 2005 översände kommissionen dessa synpunkter till Italien, som gavs tillfälle att bemöta dem. Italiens svar på synpunkterna mottogs genom en skrivelse av den 20 september 2005.

(8) Den 29 oktober 2008 delades stöd C 38/04 upp i två delar, del A som omfattar Alcoa, och del B, som omfattar Portovesme, ILA och Euroallumina.

(9) Den 19 november 2009 antog kommissionen ett slutligt negativt beslut rörande Alcoa och föreskrev återkrav av stödet (3).

1.2 Stöd C 13/06

(10) Genom artikel 11.12 i lagdekret nr 35 av den 14 mars 2005, omvandlat till lag nr 80/2005 av den 14 maj 2005 om brådskande åtgärder inom ramen för handlingsprogrammet för ekonomisk, social och territoriell utveckling (nedan kallad lag 80/2005), förlängde de italienska myndigheterna den förmånliga eltariffen för Portovesme, ILA och Eurallumina till 2010 och utökade den förmånliga tariffen till att omfatta Syndial SpA, en klorproducent som också är belägen på Sardinien.

(11) Genom en skrivelse av den 22 juli 2005 mottog kommissionen ett klagomål från ett företag som konkurrerar med Syndial. Samma företag lämnade in ytterligare synpunkter genom skrivelser av den 7 oktober 2005 och den 7 december 2005.

(12) Italien anmälde åtgärden till kommissionen genom en skrivelse av den 23 november 2005 och lämnade kompletterande upplysningar genom en skrivelse av den 28 november 2005.

(13) Kommissionen begärde ytterligare upplysningar genom en skrivelse av den 22 december 2005, som Italien lämnade genom en skrivelse av den 3 mars 2006.

(14) Under tiden lämnade samma konkurrent till Portovesme som hade inkommit med synpunkter i ärende C 38/B/04 in klagomål på den nya åtgärden i en skrivelse daterad den 20 januari 2006.

(15) Genom en skrivelse av den 26 april 2006 underrättade kommissionen Italien om sitt beslut att inleda det förfarande som anges i artikel 108.2 i EUF-fördraget med avseende på ändringarna och förlängningen av den särskilda tariffordning som införts genom lag nr 80/2005.

(16) Genom en skrivelse av den 22 augusti 2006 begärde kommissionen ytterligare förtydliganden från Italien. Italien svarade genom en skrivelse av den 28 september 2006.

(17) Kommissionens beslut om att inleda förfarandet har offentliggjorts i Europeiska unionens officiella tidning (4). Kommissionen uppmanade berörda parter att inkomma med sina synpunkter på åtgärderna i fråga.

(18) Kommissionen mottog synpunkter från berörda parter, inklusive stödmottagarna, de två konkurrenterna till Portovesme och Syndial och en producent av förnybar energi. Genom en skrivelse av den 5 oktober 2006 översände kommissionen dessa synpunkter till Italien, som gavs tillfälle att bemöta dem. Italiens kommentarer mottogs genom en skrivelse av den 1 december 2006.

(19) Italien lämnade kompletterande upplysningar genom skrivelser av den 16 april 2007, 10 maj 2007, 14 maj 2007 och 22 juni 2010.

1.3 Beslutets räckvidd

(20) Detta beslut omfattar både de tariffer som infördes genom artikel 1 i 2004 års dekret för andra stödmottagare än Alcoa (nedan kallade 2004 års tariffer), och de tariffer som infördes genom artikel 11.12 i lag nr 80/2005 (nedan kallade 2005 års tariffer) och därefter förtydligades i ett beslut från den italienska energimyndigheten (Autorità per l’Energia Elettrica e il Gas – nedan kallad AEEG).

2. DETALJERAD BESKRIVNING AV ÅTGÄRDEN

2.1 De omtvistade tarifferna från 2004

(21) Genom artikel 1 i 2004 års dekret utökades ”den [förmåns]behandling som avses i artikel 2 i dekret utfärdat av industri-, handels- och hantverksministeriet av den 19 december 1995 [nedan kallat Alcoa-dekretet] till att omfatta energiförsörjningen för tillverkning och förädling av aluminium, bly, silver och zink, begränsad till anläggningar som redan fanns när det aktuella dekretet trädde i kraft och som är belägna i öregioner som har otillräckliga eller obefintliga anslutningar till de nationella el- och gasnäten”.

(22) Den förmånliga tariffen skulle vara tillfällig. Den skulle sluta gälla när anslutningarna till nationella el- och gasnät hade slutförts eller uppgraderats, och skulle under alla omständigheter sluta gälla den 30 juni 2007.

(23) I praktiken innebar 2004 års dekret att den förmånliga tariff som aluminiumproducenten Alcoa redan omfattades av utökades till att omfatta tre energiintensiva företag belägna på Sardinien: Portovesme, en producent av zink, silver och bly (5), ILA, en producent av förädlade aluminiumprodukter och Eurallumina, en producent av aluminia (6).

(24) På lagstiftningsnivå genomfördes förlängningen genom beslut (delibere) från AEEG.

(25) Enligt AEEG:s beslut nr 110/04 skulle de förmånliga tarifferna endast tillämpas om anmälningsförfarandet fick ett positivt utslag. Efter instruktioner från premiärministerns kansli som angav att 2004 års dekret inte hade anmälts formellt enligt reglerna om statligt stöd, utan endast hade ”presenterats” för kommissionen inom ramen för en ”preliminär förfrågan”(indagine conoscitiva preliminare), genomförde AEEG 2004 års dekret genom beslut nr 148/04 (7).

(26) Ordningen fungerade på så sätt att mottagarna erhöll kompensationsbetalningar enligt de villkor som fastställts i Alcoa-dekretet. För en given anläggning som omfattades av ordningen motsvarade kompensationsbeloppet skillnaden mellan det pris som betalats till det företag som försörjer anläggningen med el och det förmånspris som fastställts av staten, multiplicerat med anläggningens energiförbrukning. Metoden för att beräkna det förmånliga priset (eller ”förmånstariffen”) fastställdes i beslut CIP nr 15/1993. Priset var föremål för en indexeringsmekanism som baserades på variationen i de italienska kraftproduktionskostnaderna (nedan kallad Ct-komponenten). År 2004 varierade det förmånliga pris som tillämpades på de sardinska förmånstagarna mellan 26 och 35 euro per MWh.

(27) Den administrativa förvaltningen av ordningen anförtroddes kompensationsfonden för elsektorn (Cassa Conguaglio per il Settore Elettrico) (8). I praktiken fungerade tariffsystemet på följande sätt. Stödmottagarna skickade in detaljerade månatliga uppgifter till kompensationsfonden om sin elförbrukning och de priser de hade betalat till sina elleverantörer. Därefter erhöll de kontantbetalningar från kompensationsfonden som beräknats enligt den metod som beskrivs ovan (9).

(28) Medlen för subventionen erhölls genom en skatteliknande avgift som tas ut från alla italienska elkonsumenter genom A4-komponenten i standardtariffen för el (10).

(29) Ordningen skulle ha slutat gälla den 30 juni 2007. Den upphörde dock att tillämpas på instruktion från AEEG kort efter det att kommissionen inledde det formella granskningsförfarandet i november 2004 (11).

(30) De upplysningar som lämnats av Italien visar att Portovesme och Eurallumina mottog subventioner för el som förbrukats mellan april och oktober 2004 och att ILA mottog subventioner för el som förbrukats mellan april och september 2004. De sammanlagda utbetalningarna från kompensationsfonden till dessa tre företag enligt ordningen anges nedan (i euro). Portovesme Srl 12 845 892,82 Eurallumina SpA 5 208 152,05 ILA SpA 291 120,27

2.2. De omtvistade tarifferna från 2005

(31) Enligt artikel 11.12 i lag nr 80/2005 utökade de italienska myndigheterna ”den förmånsbehandling som avses i dekretet av den 19 december 1995 utfärdat av industri-, handels- och hantverksministeriet till att omfatta energiförsörjningen för tillverkning och förädling av aluminium, bly, silver och zink och för klorcykeln, med hänvisning till de priser som gäller för liknande försörjning på de europeiska marknaderna, men begränsad till anläggningar som redan fanns när det aktuella dekretet trädde i kraft och som är belägna på Sardinien och anslutna till högspänningsnätet. Förmånsbehandlingen ska vara föremål för ett långsiktigt åtagande som ska överenskommas mellan stödmottagarna, de sardiniska lokala myndigheterna och ansvariga ministerier”.

(32) Genom lag nr 80/2005 återinfördes följaktligen den tariffordning som genomfördes 2004, genom vilken den förmånliga behandlingen av Alcoa utökades till att omfatta andra energiintensiva stödmottagare på Sardinien. I praktiken gällde lagen endast för Portovesme, ILA och Eurallumina, och för Syndial, en natriumhydroxidproducent som inte hade omfattats av förmånliga priser tidigare.

(33) Det bör noteras att från 2005 och framåt var förmånspriset inte längre kopplat till den historiska tariff som ursprungligen fastställdes i Alcoa-dekretet från 1995, utan skulle nu fastställas oberoende av AEEG för att motsvara de genomsnittliga elpriser som betalades av stödmottagarnas konkurrenter på EU-marknaden (12). Priset uppdaterades årligen: enligt artikel 11.13 i lagen ”ska de tariffvillkor som avses i artiklarna 11 (13) och 12 gälla från och med den 1 januari 2005 och ska uppdateras av AEEG, som varje år ska höja de nominella värdena för tarifferna med 4 %, eller, om det sistnämnda värdet är högre, med den procentuella ökningen av det genomsnittliga grossistpriset på el på de största europeiska elbörserna, främst elbörserna i Amsterdam och Frankfurt”. I beslut nr 217/05 tolkade AEEG denna uppdateringsmekanism på ett sätt som var mer fördelaktigt för stödmottagarna, eftersom myndigheten fastställde att den årliga ökningen av tarifferna inte fick överskrida taket på 4 %.

(34) I samma beslut fastställde AEEG de förmånliga priser som gällde för de olika industrierna för år 2005 enligt följande: Industrier som är berättigade till förmånliga tariffer Förmånspris euro/MWh Aluminiumförädling 50 Bly och zink 23 Aluminiumtillverkning 27 Klorcykeln 27

(35) Precis som 2004 års tariffer skulle tarifferna för 2005 finansieras genom en skatteliknande avgift som tas in av alla slutanvändare av el genom standardeltariffens A4-komponent. Förvaltningen av de finansiella flödena i systemet anförtroddes än en gång till kompensationsfonden.

(36) Rätten att omfattas av tariffen knöts till villkoret att stödmottagarna skulle göra produktiva investeringar på Sardinien enligt industriplaner som skulle inlämnas till de regionala myndigheterna. Portovesme åtog sig till exempel att investera i egenproducerad el eller delta i byggandet av nya kraftverk.

(37) Italien anmälde artikel 11.12 i lag nr 80/2005 i enlighet med artikel 108.3 i EUF-fördraget. Betalningen av 2005 års tariffer förutsatte att kommissionen godkände ordningen. Tarifferna för 2005 har följaktligen inte genomförts.

2.3 Förfaranden vid nationella domstolar

(38) Solvay Chimica Italia och Solvay Chimica Bussi SpA, som är verksamma inom klorcykeln och är belägna utanför Sardinien, väckte talan vid den regionala administrativa domstolen i Lombardiet (14) och bestred de beslut som fattats av AEEG i genomförandet av artikel 11.12 i lag nr 80/2005 på grund av att de innebar beviljande av olagligt statligt stöd och dessutom utgjorde en överträdelse av andra bestämmelser i italiensk lag (15). Den 27 november 2006 sköt domstolen upp förhandlingarna i avvaktan på att den undersökning som inletts av kommissionen i ärende C 13/2006 skulle avslutas.

2.4 Kombination med tidigare oförenligt stöd – Deggendorf

(39) Efter det att domstolsförhandlingarna inletts uppgav Italien att Eurallumina inte hade återbetalat det oförenliga stöd som var föremål för ärende C 80/01 (stöd till aluminiumtillverkning) (16), men att de sardinska myndigheterna den 8 maj 2006 enligt företaget hade utfärdat ett återbetalningskrav med avseende på denna åtgärd.

3. BESLUT ATT INLEDA FÖRFARANDET ENLIGT ARTIKEL 108.2 I EUF-FÖRDRAGET

(40) Kommissionens beslut att inleda det formella granskningsförfarandet baserades på nedan angivna grunder.

3.1 Stöd C 38/B/04

(41) I sitt beslut om att inleda det formella granskningsförfarandet (17) övervägde kommissionen om det kunde vara så att 2004 års tariffer för Portovesme, ILA och Eurallumina inte kunde anses utgöra statligt stöd eftersom de liknade de förmånliga tariffer som beviljats Alcoa 1996, som enligt kommissionens beslut av den 4 december 1996 (nedan kallat Alumix-beslutet) inte utgjorde statligt stöd (18).

(42) Kommissionen konstaterade att den nya tariffen verkade skilja sig från Alumix-tariffen i det att Alumix-tariffen hade beviljats direkt av det italienska elmonopolet Enel, medan den nya tariffen innebar selektivt stöd från staten för att kompensera för skillnaderna mellan ett marknadspris som stödmottagarna avtalat med sina elleverantörer och det förmånliga pris som fastställts 1996. Kommissionen drog slutsatsen att 2004 års dekret inte bara innebar att en befintlig åtgärd som inte utgjorde statligt stöd utökades till att omfatta nya mottagare, utan att ett nytt system infördes till förmån för de tre berörda företagen, med en finansiell mekanism som skiljde sig stort från Alumix-tariffen.

(43) I beslutet om att inleda det formella granskningsförfarandet kategoriserade kommissionen de tariffer som infördes genom 2004 års dekret som driftsstöd och bedömde huruvida ett sådant stöd kunde godkännas enligt riktlinjerna för statligt regionalstöd (nedan kallade riktlinjerna för regionalstöd) (19), eftersom Sardinien var ett stödområde enligt artikel 107.3 a i EUF-fördraget fram till slutet av 2006. Kommissionen uttryckte tvivel rörande möjligheten att godkänna stödet på den grunden, eftersom ett särskilt stöd av det slaget som beviljas ett begränsat antal företag inte nödvändigtvis främjar den regionala utvecklingen.

(44) Dessutom ifrågasatte kommissionen om åtgärden kunde leda till att den skattebelastning som tillämpas på el skulle sjunka. En sådan minskning borde i så fall ha sin rättsliga grund i rådets direktiv 2003/96/EG av den 27 oktober 2003 om en omstrukturering av gemenskapsramen för beskattning av energiprodukter och elektricitet (20).

3.2 Stöd C 13/06

(45) I sitt beslut av den 27 april 2006 om att inleda det formella granskningsförfarandet klassificerade kommissionen 2005 års tariffordning som nytt driftsstöd.

(46) Kommissionen bedömde huruvida den förmånliga tariffen kunde godkännas som regionalt driftsstöd enligt riktlinjerna för regionalstöd, eftersom Sardinien var ett stödområde enligt artikel 107.3 a i EUF-fördraget fram till slutet av 2006.

(47) Trots att Italien vidhöll att de höga elpriserna på Sardinien utgjorde en nackdel för utvecklingen på ön konstaterade kommissionen att Italien inte hade kunnat bevisa att priserna var betydligt högre på Sardinien, varken i genomsnitt eller särskilt för energiintensiva användare (21). Kommissionen påpekade att överkapaciteten i elproduktionen på Sardinien endast kunde ha effekten att uppmuntra elproducenterna att sälja el till lägsta möjliga pris fram till dess att de kunde exportera elkraft från Sardinien när anslutningsprojekten hade slutförts, vilket planerades till 2010.

(48) Inte heller förklarade Italien varför högre priser utgjorde en regional nackdel eller hur tariffen bidrog till den regionala utvecklingen. Kommissionen var därför tveksam till om stödet var nödvändigt.

(49) Kommissionen hyste också tvivel om huruvida ett sådant särskilt stöd var proportionellt mot de regionala nackdelarna, särskilt med tanke på att den metod som användes för att beräkna det förmånliga priset inte hade några kopplingar till de priser som tillämpades i övriga delar av Italien, utan grundades på genomsnittliga priser som energiintensiva användare betalar i Europa.

(50) Kommissionen konstaterade att åtgärdens varaktighet överskred fem år, vilket vanligen är den längsta period som regionalt driftsstöd får beviljas för, och att stödet inte var avtagande i reella termer, med tanke på det tak på 4 % som satts för höjningar av tariffen.

(51) I fråga om den period som omfattas av riktlinjerna för statligt regionalstöd för 2007–2013 (22) noterade kommissionen att Sardinien då skulle upphöra att vara berättigat till regionalstöd enligt artikel 107.3 a i EUF-fördraget, särskilt driftsstöd. Kommissionen ansåg att en övergångsperiod på två år kunde godkännas enligt riktlinjerna för linjär avveckling av befintliga ordningar för driftsstöd, men att det inte verkade lämpligt att tillåta att nytt driftsstöd införs för några månader med en planerad avveckling, särskilt med tanke på de tvivel som uttryckts och stödets snedvridande karaktär.

(52) Slutligen uttryckte kommissionen tvivel rörande möjligheten att godkänna den förmånliga tariffen för Portovesme, ILA, Eurallumina och Syndial, varken som regionalstöd eller på andra grunder som Italien i alla händelser hade underlåtit att ange.

(53) När det gällde Eurallumina konstaterade kommissionen att företaget ännu inte hade återbetalat det olagliga och oförenliga statliga stöd som företaget hade mottagit (23), och att det enligt regeln i Deggendorf-målet (24) följaktligen inte fick motta stöd enligt någon ny åtgärd.

4. SYNPUNKTER FRÅN BERÖRDA PARTER

4.1 Ärende C 38/B/04

(54) Kommissionens uppmaning om att lämna synpunkter på beslutet från 2004 om att inleda djupgående granskningsförfaranden besvarades av den ursprungliga klaganden, flera av stödmottagarna (Portovesme, Eurallumina och Alcoa) samt andra berörda parter. Här sammanfattas endast de synpunkter som är relevanta för den förmånliga tariffen för Portovesme, ILA och Eurallumina. De synpunkter som lämnats av Alcoa tas inte med, eftersom de behandlas utförligt i det slutliga beslutet som specifikt rör det företaget (25).

4.1.1 Synpunkter från Portovesme

(55) Portovesme hävdade att den förmånliga tariffen var avsedd att avhjälpa ett marknadsmisslyckande, dvs. den nyligen avreglerade sardinska elmarknadens oförmåga att erbjuda konkurrenskraftiga priser beroende på de dominerande aktörernas betydande marknadsinflytande. Portovesme hävdade att Enel och Endesa (vars elproduktionstillgångar på Sardinien därefter såldes till E.ON) bildade ett duopol och på ett konstgjort sätt höll elpriserna på Sardinien i linje med de genomsnittliga italienska priserna när de sardinska priserna i stället borde vara mycket lägre, särskilt för stora elkonsumenter med tanke på överkapaciteten i elproduktionen, vilket i sin tur borde uppmuntra elproducenterna att sälja till konkurrenskraftiga priser.

(56) Portovesme bestred att det förmånliga pris som företaget åtnjöt motsvarade det pris som företaget skulle ha fått under normala marknadsförhållanden, dvs. om elmarknaden fungerade på ett korrekt sätt.

(57) Enligt Portovesme innebar de kompensationsbetalningar som mottagits från kompensationsfonden (som uppgick till 37 euro per MWh) att det pris som betalats av Portovesme rättade sig efter de elpriser som betalas av företagets konkurrenter. Priserna snedvrider därför inte konkurrensen eftersom alla zinkproducenter i EU betalar motsvarande priser och åtgärden endast kompenserade för den konkurrensnackdel som företaget led till följd av Sardiniens strukturella problem (inklusive avsaknad av naturgas).

(58) Metaller som zink, aluminium och bly är basprodukter som det bara finns ett världspris för, vilket fastställs på London Metal Exchange. De lokala produktionskostnadernas variationer syns inte i form av skillnader i världspriset. Enligt Portovesme är företagets produktionsvolym av zink så liten (mindre än 1 % av världsproduktionen) att den inte har någon möjlighet att påverka världspriserna.

(59) Portovesme hävdar att utan tariffen måste företaget stänga sin anläggning, men en nedläggning skulle inte gynna andra zinkproducenter i EU eftersom de inte har kapacitet för att öka produktionen, och luckan skulle täckas genom import från tredjeländer. Portovesme sluter därför sig till att den förmånliga tariffen inte påverkar konkurrensen eller handeln inom EU.

(60) Enligt Portovesme omfattade kompensationsbetalningarna från kompensationsfonden dessutom inte statliga medel, eftersom kompensationsfonden endast omfördelar privata medel från slutanvändare av el.

(61) Portovesme konstaterade att eluttag av energiintensiva industrier är viktigt för att garantera en säker och kontinuerlig elförsörjning på Sardinien och för att undvika ineffektivitet i elproduktionen, vilket leder till högre elkostnader för slutanvändarna.

(62) Avslutningsvis påpekar företaget att om det måste stänga sin anläggning skulle konsekvenserna för Sardiniens produktionsbas bli mycket allvarliga, eftersom 790 direkta arbetstillfällen och 500 indirekta arbetstillfällen skulle förloras.

4.1.2 Synpunkter från Eurallumina

(63) Eurallumina hävdade att kostnaderna för aluminiumproduktion är högre i Europa än i andra regioner i världen, vilket främst beror på högre el- och bränslekostnader och på kostnaden för att transportera bauxit (26). De högre kostnaderna kan inte tas ut i form av högre priser eftersom priset på aluminium sätts av London Metal Exchange och enskilda producenter därför inte har något inflytande över det. Den europeiska aluminiumproduktionen har därför en konkurrensnackdel jämfört med övriga världen.

(64) Förutom de allmänna problem som påverkar europeiska aluminiumraffinaderier hänvisade Eurallumina även till särskilda problem på Sardinien som förhindrar de lokala företagen från att dra fördel av avregleringen av elmarknaden, särskilt de dominerande aktörernas betydande marknadsinflytande (se Portovesmes synpunkter i skäl 55). Eurallumina hävdade också att avsaknaden av naturgas utgör en särskild nackdel för aluminiumproduktionen på Sardinien, eftersom de stora mängder ånga som krävs för processen måste produceras genom användning av dyrare tjock eldningsolja.

(65) Enligt Eurallumina ledde elproducenternas marknadsinflytande på Sardinien efter avregleringen till en höjning av elpriserna. Utan tariffen skulle Eurallumina ha behövt betala 65,95 euro per MWh för sin elförsörjning, jämfört med det belopp på 44 euro per MWh som företaget betalade före avregleringen. Genom 2004 års tariff sänktes priset till 35 euro per MWh.

(66) Precis som Portovesme hävdade Eurallumina att om företaget tvingas lägga ned skulle andra producenter av aluminiumoxid i EU inte kunna ta över eftersom de redan arbetade till maximal kapacitet, och luckan skulle täckas genom import från tredjeländer. En stängning skulle leda till att 400 direkta arbetstillfällen och 250 indirekta arbetstillfällen förloras (27). Med tanke på att Eurallumina är den enda leverantören av aluminiumoxid till Alcoas smältverk ansåg företaget att en stängning av dess anläggning för aluminiumoxid även kunde riskera Alcoas verksamhet på Sardinien.

(67) Eurallumina ansåg därför att den tariff som infördes genom 2004 års dekret var nödvändig till dess att ny infrastruktur byggs som kommer att avhjälpa de viktigaste faktorerna i den konkurrensnackdel som påverkar den sardinska industrin.

4.1.3 Synpunkter från andra berörda parter

(68) En konkurrent till Portovesme – samma företag som hade uppmärksammat kommissionen på detta ärende från början – skrev återigen till kommissionen efter det att det formella granskningsförfarandet hade inletts. Företaget lämnade en analys av 2004 års förmånliga tariff, där man drog slutsatsen att tariffen utgör olagligt statligt stöd. Företaget ansåg att den omtvistade tariffordningen var helt annorlunda utformad än den Alumix-tariff som beviljats Alcoa, och att det därför var omöjligt att inte betrakta tariffen som statligt stöd. Stödet måste anses vara oförenligt med den gemensamma marknaden, eftersom det varken kunde godkännas som regionalt driftsstöd eller som omstruktureringsstöd.

(69) Solvay Chimica Italia och Solvay Chimica Bussi, som är verksamma inom industrin för natriumhydroxid, lämnade synpunkter på 2004 års tariff i juli 2005, efter det att tidsfristen på en månad för att inkomma med synpunkter på beslutet att inleda det formella granskningsförfarandet hade löpt ut. Trots förseningen begärde dessa företag att betraktas som berörda parter. De ansåg att både 2004 års tariff och 2005 års tariff utgjorde olagligt och oförenligt statligt stöd.

4.1.4 Synpunkter från Italien

(70) Italien hävdar att elmarknaden i EU ännu inte är fullt konkurrensutsatt, vilket även kommissionen har medgett i sin fjärde årsrapport om genomförandet av den inre marknaden för gas och el (28). Företagen, särskilt energiintensiva företag, kan inte fritt välja leverantörer och handla el på jämförbara villkor i de olika medlemsstaterna. Dessa svårigheter har inte med företagen i sig att göra, utan är resultatet av de strukturella bristerna på energimarknaderna. Den rådande situationen på EU:s energimarknad inverkar negativt på energiintensiva användares förmåga att konkurrera fritt på produktmarknaderna.

(71) Trots avreglering av sektorn finns det i Italien strukturella brister, såsom otillräckliga anslutningar mellan de olika delarna av de nationella näten och en koncentrerad marknadsstruktur. Under dessa omständigheter har avregleringen inte lett till bättre priser för energiintensiva användare. Problemen är särskilt markanta på Sardinien, där anslutningarna är begränsade.

(72) Italien hävdade därför att en särskild tariffordning som återspeglar efterfrågeprofilerna bör anses vara motiverad som en regleringsåtgärd för att simulera de mekanismer som skulle fungera på en fullt konkurrensutsatt marknad. Italien hävdar att åtgärden återställer de gemensamma spelreglerna mellan energiintensiva företag med verksamhet i olika medlemsstater och undanröjer de geografiska nackdelar som påverkar företag som är etablerade på Sardinien. Ordningen föregriper de förväntade effekterna av avregleringsprocessen. Enligt Italien genomförs liknande åtgärder i andra medlemsstater, där energiintensiva användare omfattas av reglerade eltariffer.

(73) Enligt Italien hade 2004 års dekret ytterligare två syften, för det första att stödja sysselsättningen på Sardinien, som är koncentrerad till metallsektorn, och för det andra att upprätthålla en tillräcklig efterfrågan på el på Sardinien, där det råder överkapacitet.

(74) Italien hävdade att den nya tariffordningen i själva verket motsvarar Alumix-tariffen, som enligt kommissionen inte utgjorde statligt stöd. Skillnaderna mellan den gamla och den nya ordningen gäller endast den nya ”tariffstruktur” som krävs med anledning av avregleringen av energimarknaden.

(75) Italien hävdade att tariffordningen inte utgör statligt stöd. Vad beträffar inblandning av statens medel vidhåller Italien att tariffordningen är fullt förenlig med den ordning som domstolen i målet PreussenElektra förklarade vara fri från inblandning av statliga medel (29). Kompensationsfonden agerar som ett tekniskt redovisningsorgan för ordningen och kan inte fritt disponera de finansiella medel som den hanterar. Det faktum att AEEG och finansministeriet utövar kontroll över kompensationsfondens verksamhet betyder inte att staten fritt kan disponera dessa medel. Enligt Italien har tariffmekanismen finansierats uteslutande med privata medel.

(76) Italien hävdade vidare att tariffen inte påverkar handeln inom unionen och inte kan snedvrida konkurrensen eftersom det finns ett världspris för produkterna, som utgörs av basvaror (se synpunkterna från Portovesme, skäl 55 ovan). Dessutom hade varken EU:s eller Italiens produktion kunnat hålla takten med den ökande efterfrågan på de berörda metallerna. År 2005 täckte den inhemska produktionen endast 12 % av Italiens efterfrågan på aluminium, 55 % av landets efterfrågan på zink och 80 % av efterfrågan på bly. Produktionsunderskottet för dessa metaller förvärras dessutom både i EU och Italien, och efterfrågan tillgodoses i allt större utsträckning genom import från tredjeländer. Om metallindustrin upphör i Italien kan ingen ny italiensk eller EU-baserad aktör ersätta den kapacitet som stängts ned i Italien, eftersom EU-anläggningarna redan fungerar på full kapacitet och ingen befintlig producent eller ny aktör skulle vara intresserad av att öka sin kapacitet eftersom det på lång sikt är osäkert huruvida det i framtiden finns tillgång till förmånlig energi. Upprätthållandet i Italien av denna produktionskapacitet skadar följaktligen inte konkurrenterna. Eftersom den förmånliga tariffen inte är lägre än de genomsnittliga elpriser som betalas av företagets konkurrenter uppmuntrar den inte export från Sardinien till andra medlemsstater.

(77) Italien hävdade att även om kommissionen skulle sluta sig till att åtgärden faktiskt utgör statligt stöd kan tariffen anses vara förenlig med den inre marknaden som regionalt driftsstöd, vilket är tillåtet i Sardiniens fall i enlighet med undantaget i artikel 107.3 a i EUF-fördraget.

(78) Enligt Italien utgör bristerna på elmarknaden på Sardinien (marknadskoncentration, dåliga anslutningar och överkapacitet i elproduktionen) samt avsaknaden av gasinfrastruktur en regional nackdel som tariffen är avsedd att avhjälpa.

(79) Elpriserna i Italien är 38 % högre än EU-genomsnittet för energiintensiva användare. Detta skapar ett konkurrensproblem, som i Sardiniens fall förvärras av bristerna på den lokala elmarknaden och avsaknaden av tillgång till naturgasnätet.

(80) Italien hävdade att åtgärden bidrar till den regionala utvecklingen eftersom metallindustrin i stor utsträckning bidrar till ekonomin och sysselsättningen på Sardinien. Metallindustrin står för 12 % av den anställda arbetskraften och för 12,2 % av den regionala BNP inom tillverkningen. Tariffen har följaktligen positiva följder för sysselsättningen och upprätthållandet av den sociala och ekonomiska strukturen på ön.

(81) Enligt Italien är tariffen proportionerlig mot de nackdelar som stödmottagarna ställs inför, eftersom den endast justerar de elpriser som betalas av de sardinska producenterna till de genomsnittliga priser som betalas av deras konkurrenter i EU.

(82) Tariffen är också kortfristig och av övergångskaraktär, eftersom den förväntas upphöra vid slutförandet av infrastrukturprojekten för att förbättra anslutningen till el- och gasnäten (de nya Sapei-kablarna och Galsi-gasledningen) (30).

(83) Enligt Italien är åtgärden även avtagande eftersom förmånspriset indexeras på grundval av variationerna i bränslepriserna, och endast kan öka eller förbli oförändrat.

4.2 Ärende C 13/06

4.2.1 Synpunkter från Portovesme

(84) Portovesme ansåg att 2005 års tariffer inte snedvrider konkurrensen, att de är nödvändiga för att säkra överlevnaden för de berörda industrierna och att de kan anses förenliga som regionalstöd. Företagets arguments liknar de synpunkter som har framförts av Italien, till vilka det hänvisas (se skälen 87–104).

4.2.2 Synpunkter från Eurallumina

(85) Även Eurallumina ansåg att 2005 års tariffer inte snedvrider konkurrensen, att de är nödvändiga för att säkra överlevnaden för de berörda industrierna och att de kan anses förenliga som regionalstöd. Företagets arguments liknar de synpunkter som har framförts av Italien, till vilka det hänvisas.

4.2.3 Synpunkter från andra berörda parter

(86) De två konkurrenter till Portovesme och Syndial som hade inkommit med synpunkter i ärende C 38/B/04 lämnade synpunkter även på detta ärende. Båda hävdade att den omtvistade åtgärden utgör driftsstöd som bör anses som oförenligt med den inre marknaden.

4.2.4 Synpunkter från Italien

(87) Italien hävdade att 2005 års tariffer skiljer sig stort från de tariffer som genomförts 2004, eftersom de nu uppfyllde kraven i riktlinjerna för regionalstöd.

(88) Enligt Italien kan tarifferna vid en ytlig bedömning klassificeras som driftsstöd, men de ingår i en uppsättning av åtgärder avsedda att främja den regionala utvecklingen på Sardinien. Italien uppmärksammade särskilt den nära kopplingen mellan tarifferna och det åtagande om att göra långsiktiga investeringar som stödmottagarna måste ingå. Bestämmelsen om att genomförandet av åtgärden förutsätter ett godkännande från kommissionen vittnar enligt Italien på åtgärdens karaktär av regionalstöd.

(89) Det samförståndsavtal (protocollo d’intesa) som ingåtts mellan regionen och stödmottagarna är grundpelaren i strategin. Samförståndsavtalet innehåller följande villkor: a) Produktionsinvesteringar som beskrivs i de industriplaner som lämnats av stödmottagarna. b) Ett snabbt godkännande av energianslutningsinfrastruktur som ger stödmottagarna tillgång till energi till konkurrenskraftiga priser (Galsi-gasledningen och Sapei-kablarna). c) Tilldelning av en integrerad koncession för utvinning av Sulcis-kolgruvan och anläggande/drift av ett nytt koleldat kraftverk avsett att förse stödmottagarna med energi. d) De förmånliga tarifferna.

(90) Italien ansåg att tarifferna bör betraktas som ett politiskt instrument avsett att skydda sektorer som hotas av höga energipriser, och som annars skulle omlokaliseras utanför Italien och EU till följd av den aggressiva konkurrensen från företag utanför EU med lägre produktionskostnader. Syftet var att tarifferna skulle tillämpas till dess att den planerade infrastrukturen slutförts och en konkurrensutsatt inre marknad för energi inrättats. Åtgärden är i linje med tanken bakom regionalstöd eftersom den främjar ekonomisk tillväxt och sysselsättning på en ö där den energiintensiva industrin har en konkurrensnackdel, inte bara till följd av den bristande avregleringen av elmarknaden, utan även på grund av exceptionella infrastrukturbrister på Sardinien när det gäller anslutningen till de nationella el- och gasnäten.

(91) Som stöd för denna integrerade strategi citerade Italien den första rapporten från högnivågruppen för konkurrenskraft, energi och miljö (31), där man fann att avregleringen av energisektorn inte hade gett tillfredsställande resultat, att bättre anslutningar var nödvändiga och att långsiktiga försörjningsavtal med förutsägbara priser eller partnerskap mellan kunder och elleverantörer är önskvärt. Italien hävdade att de åtgärder som planerades för Sardinien låg i linje med detta, men att kortsiktiga åtgärder som tarifferna också behövdes för att säkra den sardinska industrins konkurrenskraft och garantera dess överlevnad till dess att de planerade investeringarna har genomförts och de strukturella problemen har lösts.

(92) Italien hävdade att det inte går att jämföra de elpriser som betalas av de sardinska stödmottagarna med de genomsnittliga elpriser som betalas av jämförbara företag på det italienska fastlandet, eftersom energiintensiva företag köper el via bilaterala avtal som inte är offentliga. Enligt Italien är det fel av kommissionen att göra en jämförelse baserad på priser som registrerats på energibörser, eftersom företagen endast handlar in en marginell del av sin energiförsörjning på börser.

(93) Enligt Italien är priser som förhandlats fram genom bilaterala avtal endast gynnsamma för konsumenterna om de fritt kan välja leverantörer och köpa el som producerats med konkurrenskraftiga tekniker. Detta är inte möjligt på Sardinien, där kraftverken inte kan producera billig el eftersom det inte finns tillgång till naturgas. Dessutom hindras investeringar i modern elproduktion av den begränsade elanslutningen, som gör det omöjligt att exportera el. Andra faktorer som spelar in är marknadskoncentration och den roll som dominerande aktörer spelar.

(94) Under dessa omständigheter är det enligt Italien motiverat att tillämpa tariffer som stabiliserar elpriserna till dess att effektivare konkurrens uppnås på elmarknaden. Italien hävdade återigen att de förmånliga tarifferna simulerar mekanismer som skulle fungera på en fullt konkurrensutsatt marknad.

(95) När det gäller överkapaciteten i elproduktionen, som fick kommissionen att tvivla på att elpriserna på Sardinien är högre än på det italienska fastlandet (eftersom överkapacitet snarare skulle uppmuntra elproducenterna att sälja till konkurrensutsatta priser till stora förbrukare – se skäl 47), framförde Italien följande argument. Den sardinska överkapaciteten i elproduktionen kan inte leda till lägre priser för konsumenterna eftersom överkapaciteten i just detta fall beror på begränsade anslutningar, vilket gör att det är nödvändigt att ha en mycket stor elreserv för att kunna trygga kontinuiteten i elförsörjningen på ön (32). Eftersom reserven i alla händelser ersätts via avgifter som tas ut av alla slutanvändare av el, har elproducenterna inget intresse av att sälja den el som produceras genom denna lediga kapacitet till mer konkurrenskraftiga priser.

(96) Enligt Italien är åtgärden proportionerlig eftersom det pris som fastställts av AEEG för 2005 (se skäl 34) motsvarar det genomsnittliga pris som betalas i EU av stödmottagarnas konkurrenter och som beräknas objektivt av myndigheten. Italien påpekade också att i medlemsstater med reglerade tariffer betalade stora industrikonsumenter så låga priser som 25 euro per MWh för sin elförsörjning under 2005.

(97) Italien bestred därför de uppgifter som lämnats av klagandena. Enligt Italiens åsikt är uppgifterna metodiskt felaktiga, eftersom de genomsnittliga elpriser som betalas av stödmottagarnas konkurrenter i EU överskattas.

(98) Enligt Italien är ordningens varaktighet på sex år i stället för fem motiverad av behovet av att invänta slutförandet av energiinfrastrukturen.

(99) Italien hävdade också att kravet på avtagande uppfylls. Tarifferna är avtagande eftersom de justeras enligt ett viktat genomsnitt av variationerna på elbörserna i Amsterdam och Frankfurt och endast kan öka, inte minska.

(100) Tarifferna kopplas till prisvariationerna på elbörserna eftersom detta enligt Italien är ett objektivt riktmärke som i stort sett är representativt för tendenserna i energipriserna. Italien vidhöll emellertid att de faktiska prishöjningarna för energiintensiva användare i EU i allmänhet är avsevärt lägre än de höjningar som registreras på börserna eftersom sådana användare betalar priser som fastställts genom bilaterala avtal eller av staten om tarifferna är reglerade, och att dessa priser är mindre benägna att variera.

(101) Italien ansåg att den årliga ökning på 4 % som tillämpas på de sardinska tarifferna är i linje med de ökningar av energipriserna som tillämpas på deras direkta EU-konkurrenter.

(102) Italien påpekade vidare att det i EU finns åtgärder med motsvarande följder som de omtvistade förmånliga tarifferna och hävdade att alla åtgärder bör bedömas på samma sätt, oavsett form, eftersom det gemensamma målet är att garantera överlevnaden för energiintensiva industrier i EU och förebygga att de omlokaliseras utanför det nationella territoriet.

(103) Trots att Sardinien från 2007 och framåt inte längre omfattas av bestämmelserna om regionalt driftstöd hävdade Italien att riktlinjerna för regionalstöd innehåller bestämmelser om avveckling av befintliga ordningar vid den tidpunkt då en region upphör att vara berättigad till undantaget i enlighet med artikel 107.3 a i EUF-fördraget. Kommissionen kunde därför fortfarande godkänna åtgärden enligt 2007 års riktlinjer för regionalstöd. I alla händelser hävdade Italien att den omtvistade åtgärden inte bör betraktas som ordinarie driftsstöd.

(104) Italien hävdade återigen att tarifferna inte påverkar handeln mellan medlemsstaterna på grundval av de argument som redan angetts med avseende på aluminium, zink och bly i skäl 76. Italien vidhöll att samma resonemang gäller för den kemiska industrin. Italien påpekade vidare att importen 2003 av kemiska produkter till Italien var större än exporten och att EU:s och Italiens produktion hade rasat sedan 2001. Med särskild hänvisning till PVC, som är den huvudsakliga tillämpningen för klor, påpekade Italien att det finns ett produktionsunderskott i landet. År 2002 producerades endast 470 000 ton PVC i landet, medan förbrukningen uppgick till 970 000 ton.

5. BEDÖMNING AV ÅTGÄRDEN

5.1 Förekomst av statligt stöd enligt artikel 107.1 i EUF-fördraget

(105) En åtgärd utgör stöd i den mening som avses i artikel 107.1 i EUF-fördraget om den uppfyller följande villkor: a) den medför en fördel för mottagaren, b) den beviljas av staten eller med statliga medel, c) den är selektiv och d) den påverkar handeln inom unionen och hotar att snedvrida konkurrensen inom EU.

5.1.1 Förekomsten av en fördel

(106) Inom ramen för tariffordningarna 2004 och 2005 ingrep staten för att subventionera det elpris som stödmottagarna förhandlat fram med sina leverantörer. År 2004 skulle Portovesme till exempel enligt det bilaterala leveransavtal som gällde vid tidpunkten och utan kompensationsbetalningar ha betalat 63 euro per MWh (33) och Eurallumina 65,95 euro per MWh. Dessa siffror har lämnats av Italien och stödmottagarna själva och bestrids därför inte.

(107) Enligt uppgifter som lämnats av Italien översteg det elpris som Syndial förhandlat fram 2005 med sin leverantör 60 euro per MWh, medan tariffen skulle sänka priset till 27 euro per MWh. Syftet med de två åtgärderna var att staten skulle ersätta stödmottagarna för de extrakostnader de hade ådragit sig för att köpa el på Sardinien jämfört med de genomsnittliga priser som betalas av deras EU-konkurrenter.

(108) Portovesme hävdar att det förmånliga priset motsvarar det pris som skulle råda på en helt konkurrensutsatt marknad och att det därför inte föreligger en fördel. Kommissionen har redan avvisat det resonemang som framförs i Alcoa-ärendet, som rörde praktiskt taget identiska tariffer. Vid bedömningen av förekomsten av en fördel har varken unionens domstolar eller kommissionen någonsin beaktat hur situationen skulle se ut på en hypotetisk, bättre fungerande marknad. De villkor som råder på de aktuella berörda marknaderna används genomgående som referens (34).

(109) Dessutom innebär detta argument att om en marknad inte fungerar korrekt så kan en medlemsstat sätta priser som simulerar villkoren vid effektiv konkurrens (se Italiens kommentar i skäl 72).

(110) Detta resonemang kan inte godtas eftersom det strider mot den fastställda principen i unionens rättspraxis enligt vilken ”den omständigheten att en medlemsstat genom ensidiga åtgärder försöker anpassa konkurrensvillkoren i en viss näringssektor till de villkor som gäller i andra medlemsstater inte kan frånta dessa åtgärder deras karaktär av stöd” (35). Kommissionen anser att denna princip även kan tillämpas på situationer där en medlemsstat försöker anpassa konkurrensvillkoren till de villkor som råder på en fullt konkurrensutsatt marknad.

(111) Om man följer detta förslag så skulle ytterligare stöd som beviljas av en medlemsstat för att kompensera skillnaden mellan ett fritt förhandlat pris mellan två marknadsaktörer och det teoretiska pris som eventuellt kunde ha förhandlats fram i en fullt konkurrensutsatt situation inte utgöra statligt stöd. Detta skulle omintetgöra själva syftet med övervakning av statligt stöd.

(112) Italien hävdar dock att dess tariffer är exakt likadana som Alumix-tariffen, som enligt kommissionen inte utgjorde statligt stöd (se skäl 74), och att även dessa tariffer bör anses som fria från stöd.

(113) Kommissionen påpekar emellertid att den situation som den tog ställning till i Alumixärendet såg helt annorlunda ut. I fråga om Alumix beviljades tariffen av Enel, som på den tiden var ett helstatligt monopol, på en elmarknad som ännu inte hade avreglerats (36). I en sådan situation måste kommissionen avgöra om Enel sålde till ett konstgjort lågt pris eller agerade som en rationell aktör i en marknadsekonomi. Eftersom Enel hade monopol på produktion och leverans av el fanns det inget konkurrensutsatt marknadspris som kommissionen kunde jämföra med för att bedöma förekomsten av en fördel. Kommissionen använde därför en metod för att fastställa det lägsta teoretiska marknadspris som en rationell leverantör skulle vara beredd att bevilja sin ”bästa kund”.

(114) Denna metod kan dock inte tillämpas i en situation där slutanvändarna förhandlar om priserna med elleverantörer på en avreglerad marknad och sedan subventioneras med kompensationsbetalningar i efterhand. Därför är den analys som fördes i Alumix-beslutet och kommissionens slutsatser i det ärendet uppenbart helt irrelevanta, vilket också framfördes i förstainstansrättens utslag som godkände beslutet att inleda det formella granskningsförfarandet i Alcoa-ärendet (37) (punkt 132 i domen).

(115) Kontrollen av marknadsekonomins funktion är inte tillämplig i föreliggande ärende. Ståndpunkten skulle behöva bedömas mot bakgrund av kontrollen av marknadsekonomins funktion om staten säljer el till de berörda företagen, antingen direkt eller genom ett statsägt företag, vilket den gjorde i Alumixärendet. Men i det här fallet levereras elen av privata företag. Därför finns det inget behov, vilket förelåg i Alumixärendet, av att undersöka huruvida statens agerande är jämförbart med en rationell marknadsaktörs.

(116) Slutsatsen måste därför vara att 2004 och 2005 års ordning för kompensationsbetalningar har som syfte att lindra de avgifter som skulle betalas enligt det försörjningsavtal som ingåtts av stödmottagarna och som normalt skulle ha inbegripits i företagens budgetar. Enligt väletablerad rättspraxis medför de omtvistade åtgärderna därför en ekonomisk fördel för mottagarna (38).

5.1.2 Selektivitet

(117) Eftersom de förmånliga eltarifferna i Italien endast beviljas företag som driver befintliga anläggningar på Sardinien och tillhör en stängd förteckning över företag som anges i de lagstiftnings- och regleringsinstrument som utgör den rättsliga grunden för åtgärderna, är fördelen selektiv.

5.1.3 Statliga medel och statens ansvar

(118) Enligt etablerad rättspraxis kan en fördel kategoriseras som statligt stöd enligt artikel 87.1 i EUF-fördraget endast om den beviljas direkt eller indirekt genom statliga medel (39) och kan tillskrivas staten (40).

(119) Såsom förklaras i skäl 28 finansieras de berörda kompensationsbetalningarna genom en skatteliknande avgift som kompensationsfonden tar in genom eltariffens A4-komponent. Denna avgift är obligatorisk genom AEEG-beslut som genomför nationell lagstiftning. Kompensationsfonden är ett offentligt organ som har inrättats genom lag och som fullgör sina åligganden enligt exakta instruktioner i AEEG:s beslut.

(120) Det är också etablerad rättspraxis att intäkterna från en avgift som är obligatorisk enligt nationell lag, och som betalas till ett organ som har inrättats genom lag, utgör statliga medel i den mening som avses i artikel 87.1 i EUF-fördraget när de är öronmärkta för finansiering av en åtgärd som uppfyller de övriga villkoren i samma artikel (41).

(121) Italien hänvisar till domstolens dom i PreussenElektra (42) för att underbygga sitt påstående om att den aktuella åtgärden inte finansieras med statliga medel. Italien hävdar att de medel som behövs för att finansiera tariffen överförs från privata instanser (elkonsumenterna) till privata parter (stödmottagarna), och att statens roll är begränsad till att den antar en lag som föreskriver utbetalning av de belopp som krävs utan någon möjlighet att använda medlen på annat sätt än för att genomföra den lagstadgade ordningen. Italien och flera av stödmottagarna betonar särskilt att kompensationsfonden inte kan utöva någon kontroll över medlen utan enbart fungerar som en mellanhand.

(122) I PreussenElektra-domen ansåg domstolen att en skyldighet för privata elleverantörer att köpa el från förnybara källor till minimipriser som är högre än det verkliga ekonomiska värdet för den typen av el inte utgjorde statligt stöd eftersom åtgärden inte inbegrep någon direkt eller indirekt överföring av statens medel.

(123) Kommissionen påpekar att i fråga om PreussenElektra överfördes de medel som behövdes för att finansiera åtgärden direkt från elleverantörerna till producenterna av förnybar energi, utan att passera något offentligt organ. Inom det systemet kunde medlemsstatens myndigheter aldrig förfoga över de belopp som överfördes. I föreliggande ärende passerar medlen däremot ett offentligt organ, kompensationsfonden, innan de överförs till slutmottagaren. Rättspraxis i domen PreussenElektra omfattar således inte samma slags faktiska omständigheter och är därför inte relevant i föreliggande ärende.

(124) Domen i Pearle-målet (43) är inte heller till någon hjälp för Italien eller stödmottagarna. I Pearle-domen fastställde domstolen att intäkterna från en avgift som överförs via ett offentligt organ under vissa exakt definierade omständigheter inte utgör statliga medel. I fråga om Pearle finansierades åtgärderna helt och hållet av en ekonomisk sektor och enbart på den sektorns initiativ. Medlen samlades in genom en skatteliknande avgift via ett offentligt organ som under hela processen inte hade någon tillgång till medlen. Det fanns dessutom en koppling mellan de enheter som betalade avgiften och de som hade fördel av åtgärden.

(125) Italien hävdar att kompensationsfonden inte har någon bestämmanderätt när det gäller utbetalning av medlen eftersom dessa är öronmärkta för finansiering av tarifferna och aldrig ingår i den ”offentliga finansieringen”. Staten kan därför inte fritt disponera medlen, och de utgör följaktligen inte heller statliga medel.

(126) Inledningsvis bör det påpekas att även om vissa av Pearle-kriterierna subjektivt sett kan anses väga tyngre än andra, finns det inte något sådant begrepp som ”nyckelkriterium” i fråga om Pearle. De tester som räknas upp i domen är kumulativa. Detta är också förstainstansrättens tolkning i målet Earl Salvat, där rätten granskade en skatteliknande avgift mot bakgrund av vart och ett av Pearle-kriterierna (44).

(127) Innan kommissionen övervägde kompensationsfondens roll undersökte den huruvida de övriga Pearle-kriterierna hade uppfyllts. Det råder inget tvivel om att de omtvistade tarifferna, till skillnad från när det gäller Pearle-ärendet, inrättades på statens initiativ och inte på initiativ från en ekonomisk sektor. Dessutom gäller att stödmottagarna i Pearle-ärendet också var de enda som bidrog till medlen, dvs. det offentliga organets ingripande åstadkom inte någon fördel som utgör en tilläggsbörda för staten. I föreliggande ärende ligger det finansiella ansvaret för avgiften inte på stödmottagarna, utan endast på elkonsumenterna. Det går därför inte att hänvisa till rättspraxis i Pearle-ärendet oavsett hur man bedömer argumentet rörande kompensationsfondens roll som en ren mellanhand för redovisning av medlen.

(128) I fråga om kompensationsfonden påpekar kommissionen att det enligt etablerad rättspraxis inte bör göras någon åtskillnad mellan fall där stödet beviljas direkt av staten och fall där stödet beviljas av ett offentligt eller privat organ som har utsetts eller inrättats av staten (45). Huruvida kompensationsfonden har statlig eller privat karaktär är därför inte avgörande när reglerna om statligt stöd tillämpas. Det faktum att kompensationsfonden är ett offentligt organ betyder inte automatiskt att artikel 107 i EUF-fördraget kan tillämpas (46), och på motsvarande sätt utesluter ett privat organs delaktighet inte i sig att denna artikel tillämpas.

(129) Analysen kan dock inte begränsas till kompensationsfondens befogenheter i egenskap av offentligt organ. I stället bör man fastställa huruvida staten mer generellt, antingen direkt eller genom något annat organ som staten har utsett, kan utöva kontroll över de medel som används för att finansiera tariffen. Samma prövning hade gällt om kompensationsfonden hade varit ett privat organ.

(130) Domstolens nyligen utfärdade dom i målet Essent (47) ger slutlig vägledning i detta hänseende. I fallet Essent hade Nederländerna genom lag infört en extra avgift på elpriserna. Elkonsumenterna betalade den extra avgiften till nätoperatörerna, som i sin tur överförde pengarna till ett angivet företag, SEP. Detta företag hade ingen bestämmanderätt rörande förvaltningen av medlen och stod under myndigheternas strikta övervakning. Domstolen slöt sig till att intäkterna från den extra avgiften utgjorde statliga medel, eftersom tillägget på elpriset fastslagits i nationell lag och därför utgjorde en skatteliknade avgift och eftersom SEP inte hade rätt att använda intäkterna från avgiften för andra ändamål än de lagstadgade, dvs. medlen stod under fortsatt offentlig kontroll och var därmed tillgängliga för de nationella myndigheterna. Domstolen ansåg att detta var tillräckligt för att medlen skulle betecknas som statliga medel.

(131) Likheterna med det föreliggande ärendet är uppenbara. Den extra avgift på elpriset som används för att finansiera de aktuella tarifferna är lagstadgad på samma sätt som i Essent-ärendets. Kompensationsfonden spelar samma roll som SEP eftersom den centraliserar och förvaltar intäkterna från den skatteliknande avgiften och är föremål för samma begränsningar, dvs. den kan inte använda intäkterna från avgiften för andra ändamål än de lagstadgade (finansiering av förmånliga tariffer). Staten kan kontrollera och styra användningen av de berörda medlen: kompensationsfonden fullgör sina redovisningsåtaganden enligt exakta instruktioner från AEEG, som agerar inom sina lagstadgade reglerande befogenheter och/eller genom att genomföra nationell lagstiftning. Detta betyder att de medel som hanteras av kompensationsfonden hela tiden är under offentlig kontroll.

(132) Denna analys överensstämmer med kommissionens beslut i ärendet rörande icke-återvinningsbara kostnader i Italien, där kommissionen ansåg att de medel som kompensationsfonden förvaltade på A6-kontot utgjorde statliga medel (48).

(133) Förstainstansrätten fastställde i en nyligen utfärdad dom i målet Iride att medel som förvaltas av kompensationsfonden helt uppenbart är statliga medel (49).

(134) Högsta domstolen i Italien hade redan fastställt (dom nr 11632/03 av den 3 april 2003) att kompensationsfonden som juridisk person inte är skild från den italienska staten och att medel som överförs till kompensationsfonden ska betraktas som statens egendom även om de härrör från privata instanser och är avsedda för privata företag. I ärendet Iride väckte de sökande Iride SpA och Iride Energia SpA talan inför förstainstansrätten mot ett beslut där kommissionen hade fastställt att medel som kompensationsfonden förvaltar på A6-kontot utgör statliga medel. De sökandes argument var till huvuddelen desamma. De sökande bestred motiveringarna i högsta domstolens utslag och hävdade att kompensationsfondens roll endast och enbart är att fungera som en mellanhand mellan privata medborgare som omfattas av en ekonomisk skyldighet och mottagarna av de berörda medlen, och att kompensationsfonden i denna roll inte har någon möjlighet att använda de deponerade medlen ens för en kort tid. De sökande hävdade även att rättspraxis enligt domen PreussenElektra är tillämplig.

(135) Efter det att förstainstansrätten betonat att det inte ligger inom dess jurisdiktion att bestrida den italienska högsta domstolens tolkning av italiensk lag bekräftade förstainstansrätten att medlen på kompensationsfondens A6-konto ska betraktas som statliga medel eftersom de inte bara är statens egendom utan även står under statens ständiga kontroll (50).

(136) Slutsatsen gäller kompensationsfondens A6-konto som används för finansiering av den italienska elsektorns icke-återvinningsbara kostnader. Slutsatsen kan dock logiskt sett utvidgas till A4-komponenten genom vilken de omtvistade tarifferna finansieras. Högsta domstolens dom baserades på en analys av kompensationsfondens juridiska person, och domens slutledningar rörande statens egendom är därför tillämpliga på alla medel som deponeras hos kompensationsfonden. Detsamma gäller för förstainstansrättens slutsats att staten kan kontrollera de medel som förvaltas av kompensationsfonden. Den enda skillnaden mellan A6-kontot och A4-komponenten är syftet med de medel som samlas in (att täcka icke-återvinningsbara kostnader i fråga om A6-kontot och finansiering av förmånliga tariffer i fråga om A4-komponenten). De belopp som överförs till de sardinska stödmottagarna från A4- komponenten måste därför betraktas som statliga medel.

(137) Utöver att de omtvistade tarifferna finansieras med statliga medel kan de också tillskrivas staten eftersom åtgärden har sin rättsliga grund i nationell lagstiftning och dekret och i besluten från AEEG som är ett offentligt organ som utövar sina uppgifter som offentlig myndighet (51).

5.1.4 Inverkan på handeln och snedvridning av konkurrensen

(138) När det gäller åtgärdernas inverkan på handeln mellan medlemsstaterna och den snedvridning av konkurrensen som följer råder det inget tvivel om att de berörda marknaderna (bly, zink, silver, aluminium och klor/natriumhydroxid) är helt öppna för konkurrens. Detta är i sig tillräckligt för att dra slutsatsen att tarifferna inverkar på handeln inom unionen.

(139) Kommissionen har emellertid tagit hänsyn till stödmottagarnas och Italiens argument att tariffen inte påverkar handeln och inte snedvrider konkurrensen i metallindustrin (argumentet gäller inte uttryckligen klor) eftersom det inte förekommer några faktiska handelsflöden mellan medlemsstaterna – det är osannolikt att sådana kommer att uppstå – och eftersom tariffen inte skadar stödmottagarnas europeiska konkurrenter på grund av sektorns särdrag.

(140) Det bör för övrigt nämnas att kommissionen i sin beslutspraxis och domstolen i sin rättspraxis aldrig har godtagit att avsaknaden av faktiska handelsflöden är ett tecken på att en stödåtgärd inte har någon inverkan på handeln inom unionen. Domstolen har i själva verket konsekvent fastställt att stöd till ett företag kan påverka handeln mellan medlemsstaterna och snedvrida konkurrensen även om det mottagande företaget inte deltar i handeln inom unionen. När en medlemsstat beviljar stöd till ett företag kan den inhemska produktionen upprätthållas eller ökas med hjälp av stödet så att företag som är etablerade i andra medlemsstater har sämre möjligheter att exportera sina produkter till marknaden i den medlemsstaten (52).

(141) Det är dessutom inte ovanligt att det finns ett mönster med minskad produktion i EU och ökad import från tredjeländer och samtidigt begränsade eller inga handelsflöden mellan medlemsstaterna – detta är i själva verket ett typiskt mönster inom sektorer som har strukturella svårigheter eller är föremål för ett starkt konkurrenstryck. Sådana sektorer är särskilt känsliga för åtgärder som medlemsstaterna vidtar för att förbättra den inhemska industrins konkurrensställning.

(142) Argumentet att den blygsamma tillverkningen av zink, bly och silver i Italien inte kan påverka referenspriset saknar relevans. Förekomsten av ett referenspris för dessa metaller som inte enkelt låter sig påverkas av produktionsförhållandena i en enskild medlemsstat utesluter inte att det kan förekomma konkurrens mellan företag som är belägna inom EES och säljer på de världsomfattande metallmarknaderna. Det är sannolikt att stöd till de sardinska mottagarna inte leder till att de kan sänka världspriset för sina produkter och tränga bort konkurrenter från marknaden eller att andra europeiska tillverkare inte kan fortsätta sin verksamhet så länge de på ett lönsamt sätt kan sälja till världspris. De vinster som företagen gjorde i Italien tack vare den subventionerade eltariffen stärkte dock generellt sett deras konkurrensställning. Exempelvis kan ackumulerade kapitalreserver användas för att överta konkurrenter och öka marknadsandelen. Detta resonemang är ännu mer relevant med tanke på att några av stödmottagarna tillhör multinationella bolag (53).

(143) I motsats till vad stödmottagarna hävdar kan det faktum att det pris som betalas i de berörda sektorerna i Italien är jämförbart med det genomsnittliga elpris som konkurrerande producenter betalar i Europa inte anses utgöra bevis för att de övriga europeiska tillverkarnas intressen inte skulle hotas av den italienska tariffen. I domen i mål C-372/97, Italien mot kommissionen, fastställdes tydligt att ensidiga åtgärder avsedda att anpassa konkurrensvillkoren i en viss medlemsstat till de villkor som råder i andra medlemsstater uppenbarligen påverkar handeln (och därför måste kategoriseras som stöd). Dessutom gäller att vissa kraftförsörjningsavtal som gäller i andra EU-medlemsstater kan ha inslag av statligt stöd, och kommissionen har inlett omfattande undersökningar av flera sådana åtgärder (54). En faktor som Italien och stödmottagarna inte uttrycklingen har nämnt men som kommissionen anser det vara på sin plats att påminna om är att enligt en väl etablerad princip i rättspraxis kan olagligt stöd i en viss medlemsstat inte motivera att en annan medlemsstat vidtar en liknande åtgärd.

(144) I alla händelser visar de klagomål som mottagits från stödmottagarnas konkurrenter att de omtvistade tarifferna faktiskt ger upphov till konkurrensproblem och inverkar på handeln inom unionen.

(145) Dessutom anmälde inte Italien 2004 års tariffer. Enligt etablerad rättspraxis är kommissionen i fråga om stöd som inte har anmälts inte är skyldig att påvisa de faktiska följderna av åtgärden för konkurrensen och handeln mellan medlemsstaterna: ”Om kommissionen i sitt beslut vore tvungen att påvisa den verkliga effekten av det stöd som redan lämnats skulle detta leda till att de medlemsstater gynnas som betalar ut stöd i strid mot anmälningsplikten i artikel 93.3 i [EG]-fördraget, på bekostnad av dem som i förväg anmäler sina stödåtgärder till kommissionen (55).”

(146) Slutsatsen måste därför vara att de omtvistade förmånliga eltarifferna sannolikt förbättrar stödmottagarnas konkurrensställning jämfört med konkurrerande företag i EU. Enligt etablerad rättspraxis bör i sådana fall handeln mellan medlemsstaterna anses påverkad och konkurrensen snedvriden (56).

5.1.5 Slutsatser rörande förekomsten av stöd

(147) Kommissionen sluter sig till att de omtvistade tarifferna från 2004 och 2005 utgör statligt stöd i den mening som avses i artikel 87.1 i EUF-fördraget och därför endast kan godkännas om de omfattas av något av undantagen enligt fördraget. Denna slutsats är konsekvent med den slutsats som kommissionen nådde i Alcoa-ärendet, som rörde praktiskt taget identiska tariffer.

5.2 Nytt stöd eller befintligt stöd

(148) De situationer där en åtgärd utgör befintligt stöd anges ingående i artikel 1 i rådets förordning (EG) nr 659/1999 av den 22 mars 1999 tillämpningsföreskrifter för artikel 93 i EG-fördraget (57).

(149) Det står utom tvivel att åtgärderna i fråga inte trädde i kraft innan Italien anslöt sig till EU (artikel 1 b i i förordningen), att de inte anses ha blivit godkända på grund av att kommissionen inte har fattat beslut inom de föreskrivna tidsfristerna för förfaranden (artikel 1 b iii) och att de inte kan anses utgöra befintligt stöd på grund av att begränsningsperioden har löpt ut (artikel 1 b iv). De blev inte heller stöd på grund av utvecklingen av den gemensamma marknaden eller utan att medlemsstaten företagit någon ändring (första meningen i artikel 1 b v).

(150) Mot bakgrund av det ovan anförda anser kommissionen att de omtvistade åtgärderna utgör nytt stöd.

5.3 Stödets laglighet

(151) Enligt artikel 108.3 i EUF-fördraget måste medlemsstaterna anmäla alla planer på att bevilja eller ändra stöd och de får inte införa de föreslagna åtgärderna förrän anmälningsförfarandet har lett till ett slutligt beslut.

(152) Eftersom Italien inte har anmält artikel 1 i 2004 års dekret utgör 2004 års tariffer olagligt stöd.

(153) Italien anmälde dock artikel 11.12 i lag nr 80/2005 och avstod från att genomföra den åtgärden. Italien har därför uppfyllt sina skyldigheter i enlighet med artikel 108.3 i EUF-fördraget.

6. STÖDETS FÖRENLIGHET

(154) Trots det allmänna förbudet mot statligt stöd enligt artikel 107.1 i EUF-fördraget kan ett stöd förklaras förenligt om det omfattas av något av undantagen i fördraget.

(155) Tarifferna från 2004 och 2005 utgör driftsstöd. Italiens argument att 2005 års tariffer inte bör betraktas som driftsstöd eftersom de ingår i en regionalstödsstrategi och förutsätter produktionsinvesteringar bör avvisas. Även om det i samförståndsavtalet anges att stödmottagarna måste göra vissa investeringar utgör stödkomponenten i de förmånliga tarifferna från 2005 inte en proportion av de stödberättigande utgifterna och ingen högsta stödnivå har fastställts. Det finns inga tecken på att åtgärden uppfyller kriterierna för investeringsstöd eller att stödet är proportionellt. Åtgärden är tvärtom tydligt kopplad till elförbrukningen och avsedd att minska elinköpskostnaderna, som utgör driftskostnader som de berörda företagen har ådragit sig. Således kan den inte tolkas som investeringsstöd.

(156) Driftsstöd är i princip oförenligt med den gemensamma marknaden. I mål C-86/89, Italien mot kommissionen, slöt domstolen sig till att ”stödet i fråga, som hade beviljats utan särskilda villkor och endast enligt de mängder som användes, ska betraktas som driftsstöd till de berörda företagen och att stödet som sådant påverkar handelsvillkoren i en utsträckning som strider mot det gemensamma intresset” (58).

(157) I domen i mål T-459/93, Siemens mot kommissionen, påminde förstainstansrätten om följande princip: ”Stöd till driften, dvs. stöd som syftar till att befria företaget från de kostnader som det själv borde bära i sin löpande förvaltning eller normala verksamhet, kan inte förklaras vara förenliga med den gemensamma marknaden enligt artikel 92.3 c i fördraget [nu artikel 107.3 i EUF-fördraget] […]. Enligt fast rättspraxis anses nämligen ett sådant stöd snedvrida konkurrensvillkoren i de sektorer inom vilka det beviljats, utan att som sådant vara ägnat att uppnå de mål som anges i de ovan nämnda undantagsvillkoren.”

(158) Det förekommer dock klart definierade situationer där driftsstöd kan beviljas. Särskilt gäller att driftsstöd för miljöändamål kan beviljas enligt gemenskapens riktlinjer för statligt stöd för miljöskydd (59). Driftsstöd kan också undantagsvis godkännas som regionalstöd i stödområden. Kommissionen har bedömt huruvida de omtvistade tarifferna kan hänföras till någon av dessa kategorier.

(159) Kommissionen konstaterar att det inte finns någon möjlighet att godkänna tarifferna som stöd till miljöskydd eftersom de inte är avsedda för miljörelaterade ändamål.

6.1 Förenlighet med riktlinjerna för statligt regionalstöd från 1998

(160) I undantagsfall kan driftsstöd beviljas i stödområden som är stödberättigade enligt undantaget i artikel 107.3 a i EUF-fördraget. Regionen Sardinien var berättigad till sådant stöd fram till slutet av 2006. Kommissionen har därför undersökt huruvida 2004 och 2005 års tariffer kan godkännas enligt 1998 års riktlinjer för statligt stöd för regionala ändamål under den perioden.

(161) Enligt punkt 4.15 i riktlinjerna kan driftsstöd i undantagsfall beviljas under förutsättning att i) det är motiverat på grundval av stödets art och dess bidrag till den regionala utvecklingen och ii) dess nivå är proportionell mot de nackdelar som det är avsett att kompensera för. Det ankommer på medlemsstaten att påvisa nackdelarna och att bedöma deras betydelse. Enligt punkt 4.17 i riktlinjerna ska driftsstöd både vara begränsat i tiden och successivt minska.

(162) Enligt punkt 2 i riktlinjerna gäller att ”ett individuellt stöd för ett särskilt ändamål till ett enda företag eller stöd som är begränsade till en enda verksamhetssektor kan ha betydande effekter på konkurrensen på den berörda marknaden, medan deras effekter på den regionala utvecklingen riskerar att bli alltför begränsade. […] Följaktligen kommer de undantag som det är fråga om i princip bara att beviljas till förmån för stödordningar som täcker flera sektorer och som i en given region är öppna för alla företag inom de berörda sektorerna”. En eltariff som beviljas selektivt till några enskilda företag inom metallsektorn är uppenbart inte i linje med tanken bakom regionalstöd, som är avsett att täcka flera sektorer. Eftersom det inte finns något absolut förbud mot särskilt regionalstöd har kommissionen ändå övervägt om det finns särskilda omständigheter som skulle motivera beviljandet av tariffen.

(163) Kommissionen har särskilt granskat bristerna på den sardiska elmarknaden som de dokumenterats av Italien och stödmottagarna, för att bedöma om de kan utgöra en regional nackdel.

6.1.1 Den sardiska elmarknaden i ett italienskt sammanhang

(164) Den italienska elmarknaden är i regel starkt koncentrerad, om än mindre starkt i norra Italien. Den dominerande operatören inom alla områden är det tidigare monopolet Enel, utom på Sardinien där Enel har duopol tillsammans med E.ON. Enel har ett betydande marknadsinflytande och har enligt den italienska konkurrensmyndigheten missbrukat detta vid flera tillfällen. Elpriserna i Italien är i allmänhet höga på grund av bränslemixen som i hög grad baseras på fossila bränslen (väsentligen gas), avsaknaden av kärnkraftskapacitet och överbelastade anslutningar med övriga Europa.

(165) På Sardinien, som står för 4,1 % av den installerade nettokapaciteten i Italien (60), produceras el främst i värmekraftverk som eldas med fossila bränslen (kol, eldningsolja, tjära från raffinerier). Ön har ingen infrastruktur för gas.

(166) På Sardinien råder överskott av produktionskapacitet, särskilt i högkostnadssegmentet (oljeeldade anläggningar) på grund av regeringens planer på att koncentrera Italiens tunga industri till ön som aldrig förverkligades. Detta ledde till att Enel överinvesterade i produktionsanläggningar. Utöver att anläggningarna strukturellt sett är dyrare håller de också snabbt på att bli tekniskt föråldrade. Under den berörda perioden begränsades också exporten av el från Sardinien till det italienska fastlandet av anslutningens ringa kapacitet som leder till överbelastning (61).

(167) De två elföretagen Enel och E.ON har tillsammans en marknadsandel på 95 % av elförsörjningen på Sardinien (cirka 58 % för E.ON och 42 % för Enel). Enligt energisektorns undersökning (62) kan Sardinien i konkurrenshänseende klassificeras som ett duopol med kollektiv dominans. Marknadskoncentrationen är hög, om än inte den högsta i Italien (63). Eftersom E.ON och Enel kontrollerar praktiskt taget all kapacitet som tas in vid medel- till toppbelastning sätter de priset under nästan alla dygnets timmar. På Sardinien verkar dock situationen vara mindre kritisk än i södra Italien där Enel ensamt sätter priset hela tiden (64).

(168) De italienska grossistpriserna på el är bland de högsta i Europa (65) och priserna på Sardinien är bland de högsta i Italien. Under 2007 låg det nationella medelpriset (PUN) på 70,99 euro per MWh medan medelpriset inom Sardinienområdet låg på 75,00 euro per MWh, vilket var en nedgång från 80,00 euro per MWh under 2006 (66). Under 2008 och 2009 började de regionala medelpriserna på Sardinien återigen att stiga. Under första halvan av 2009 hölls priserna på Sardinien kontinuerligt ovanför det nationella genomsnittet (med ett medelpris på 106,60 euro per MWh jämfört med det nationella medelpriset på 60,50 euro per MWh).

(169) De priser som de stödmottagare som omfattades av tarifferna betalade 2004–2005 enligt bilaterala avtal varierade från 60 till 65 euro per MWh. Det har inte varit möjligt att jämföra dessa priser med de priser som registrerats på det italienska fastlandet eftersom kommissionen inte har tillgång till relevanta uppgifter (som Italien hävdar att man inte har tillgång till – se skäl 92). På grundval av ovanstående analys av de allmänna pristendenserna, som kan betraktas som allmänt representativa för pristendenserna i bilaterala avtal, är det dock möjligt att utgå från att energiintensiva företag under undersökningsperioden betalade ett högre pris än priserna på det italienska fastlandet.

(170) Sammanfattningsvis uppvisar elmarknaden på Sardinien en kombination av problem, däribland höga priser, en hög grad av koncentration på marknaden, dominerande operatörers marknadsinflytande, överskott av produktionskapacitet i högkostnadssegmentet, relativt sett ineffektiva anläggningar som håller på att föråldras, ingen tillgång till infrastruktur för naturgas och otillräckliga anslutningar. Dessa problem leder sannolikt till högre energipriser för slutanvändarna, inklusive de mest energiintensiva.

6.1.2 Förekomst av en regional nackdel

(171) Den första frågan att ta ställning till är huruvida sådana problem utgör en regional nackdel, dvs. om de allvarligt påverkar den ekonomiska utvecklingen på Sardinien. I ärende C 34/02 godtog kommissionen inte att bristen på energianslutningar utgör en nackdel (67). Även om höga elpriser drabbar små och medelstora företag mindre än stora energiintensiva industrier, kan ändå inte en enskild industris välfärd automatiskt likställas med en regions välfärd. Kommissionen anser att Italien inte i tillräcklig grad har bevisat den påstådda regionala nackdel som uppstår på grund av situationen på elmarknaden på Sardinien.

(172) Även om man skulle utgå från att det finns en regional nackdel måste kriterierna i riktlinjerna för regionalstöd ändå uppfyllas. Kommissionen har därför bedömt huruvida dessa kriterier är uppfyllda.

6.1.3 Bidrag till den regionala utvecklingen

(173) Stödet måste ge ett betydande bidrag till den regionala utvecklingen och stå i proportion till de nackdelar som det ska avhjälpa. Driftsstöd i en stödregion kan inte godkännas med hänvisning till svårigheterna inom en viss industri, utan måste kunna påvisas ge ett bestående bidrag till den regionala utvecklingen. I det aktuella ärendet är detta osannolikt. Även om man godtar att bibehållandet av vissa industrianläggningar på ön skulle bidra till sysselsättningen och bibehållandet av en tillverkningsbas på ön, skulle dessa effekter inte vara bestående. Om höga elpriser utgör ett strukturellt problem på Sardinien, som Italien hävdar, kommer de svårigheter som energiintensiva industrier har att återkomma så snart tarifferna upphör.

(174) De italienska myndigheterna presenterar tarifferna som en tillfällig åtgärd som endast ska gälla till dess att man år 2010 slutför de pågående infrastrukturprojekten inom kraftproduktion och anslutningar (Galsi-gasledningen och Sapei-undervattenskabeln) (68). Italiens argument är att bättre anslutningar kommer att leda till sänkta priser för dessa företag. Kommissionen anser att den nya infrastrukturen visserligen kan leda till sänkta priser eller utjämna prisskillnaderna mellan Sardinien och fastlandet, men det förefaller ytterst osannolikt att dessa projekt kan leda till att elpriserna halveras, vilket enligt Italiens uppgift krävs för att göra dessa industriverksamheter lönsamma på lång sikt.

(175) Kommissionen påpekar också att förekomsten av en statlig subvention vars syfte är att sänka elkostnaderna för stora användare inte uppmuntrar elleverantörerna att sänka priserna för att inte mista sina största kunder, och subventionen förebygger inte heller en försämring av deras kostnadsstrukturer. I stället tenderar subventionen att öka leverantörernas incitament att använda sitt marknadsinflytande. Även om det vore så att energiintensiva företag på grund av situationen med överkapacitet normalt kunde få ett konkurrenskraftigt pris om det inte vore för marknadsinflytandet från elleverantörerna (som enligt Italien och stödmottagarna är intresserade av att hålla priserna höga), anser kommissionen ändå att de förmånliga tarifferna inte är ett lämpligt instrument för att minska ett sådant marknadsinflytande.

6.1.4 Proportionalitet

(176) Den subvention som beviljats stödmottagarna i form av tariffer är inte beräknad på ett sådant sätt att den kompenserar för den regionala skillnaden (dvs. skillnaderna mellan elpriserna på det italienska fastlandet och priserna på Sardinien för samma kundkategori) utan är snarare avsedd att anpassa de sardinska priserna till de priser som betalas av stödmottagarnas konkurrenter i EU. De priser som fastställts för de sardinska stödmottagarna är särskilt låga, och förvisso lägre än priserna på det italienska fastlandet, som är bland de högsta i EU. Tarifferna är därför inte proportionerliga mot de regionala nackdelar som de är avsedda att avhjälpa.

(177) Den metod som valts för att beräkna subventionsbeloppet tyder på att åtgärden har ett industripolitiskt snarare än ett regionalt mål. Italien har också upprepade gånger understrukit tariffernas industripolitiska dimension i de inlämnade uppgifterna.

6.1.5 Degressivitet

(178) Regionala driftsstöd måste vara avtagande (se punkt 4.17 i riktlinjerna för regionalstöd). Eftersom uppdateringsmekanismerna för 2004 och 2005 års tariffer skiljer sig åt har de bedömts separat.

(179) Tarifferna från 2004 är indexerade på grundval av variationer i bränslepriserna och kan endast öka eller förbli oförändrade. Enligt Italien utgör detta en garanti för att stödet successivt minskas. Kommissionen anser för sin del att kravet på degressivitet endast kan anses vara uppfyllt om det garanteras att kompensationsbetalningarna – som motsvarar det faktiska stödbeloppet – minskar med tiden. Det är inte tillräckligt att tariffen ökar med tiden, eftersom en högre tariff kan representera ett högre stödbelopp om de priser som tas ut av slutanvändarna på den berörda marknaden samtidigt har ökat snabbare än tariffen. Den italienska metoden ger inga garantier i detta avseende (69).

(180) När det gäller 2005 års tariffer har kommissionen bedömt den indexeringsmekanism som infördes genom artikel 11.13 i lag nr 80/2005 enligt AEEG:s tolkning i beslut 217/05 (se skäl 33). Enligt de genomförandebestämmelser som fastställts av AEEG ska tariffen stiga årligen med ett procenttal som avspeglar tendenserna för elpriserna i EU, dock med ett tak på 4 %. Enligt Italien garanterar denna mekanism en successiv minskning.

(181) Enligt kommissionens uppfattning innebär emellertid det faktum att den nominella tariffen är föremål för en relativt begränsad årlig ökning inte att stödets nettobelopp – mätt genom kompensationsbetalningarna – kommer att minska med tiden.

(182) Om man godtar att pristendenserna på elbörserna kan anses vara allmänt representativa för prisändringar i bilaterala avtal, vilket Italien hävdar, är 2005 års tariffer endast avtagande i händelse av en minskning av de genomsnittliga priserna i EU (eftersom tarifferna inte kan sjunka, endast stiga). I alla andra fall skulle tarifferna medföra en ökande fördel (70). Eftersom de genomsnittliga elpriserna i EU från 2004 och minst fram till 2007 visade en kraftigt uppgående tendens (de steg snabbare än 4 % per år) skulle stödkomponenten i 2005 års tariffer ha ökat med tiden.

(183) Italien hävdar vidare att priserna i bilaterala avtal i praktiken är mindre benägna att stiga jämfört med priserna på elbörserna och att 2005 års tariffer därför de facto är avtagande. Kommissionen påpekar att den indexeringsmetod som har lämnats in för bedömning grundas på prisvariationerna på elbörserna och att Italien inte har lämnat uppgifter om utvecklingen i bilaterala avtalspriser. Italiens påstående är följaktligen inte tillräckligt underbyggt.

(184) Faktum är att den begränsade information som kommissionen förfogar över tyder på motsatsen, dvs. att de bilaterala avtalspriserna ökade kraftigt på Sardinien (se exempelvis Euralluminas uppgift om att företaget 2005–2006 betalade ett pris på 80 euro per MWh på den fria marknaden, en ökning från 65 euro per MWh 2004). Under dessa omständigheter skulle kompensationsbetalningarna ha ökat med tiden om tarifferna hade genomförts.

(185) Följaktligen uppfyller varken 2004 eller 2005 års tariffer kravet på avtagande.

6.1.6 Slutsatser om åtgärdens förenlighet som regionalstöd

(186) Kommissionen sluter sig till att de ifrågasatta tarifferna inte kan anses förenliga som regionalstöd enligt 1998 års riktlinjer för statligt stöd för regionala ändamål. Eftersom Sardinien upphörde att omfattas av artikel 107.3 a efter december 2006 behöver inte stödets förenlighet undersökas mot bakgrund av riktlinjerna för statligt regionalstöd för 2007–2013.

(187) Kommissionen intog en liknande negativ ståndpunkt 2005 med avseende på en åtgärd som var avsedd att minska Euralluminas energikostnader på Sardinien. Kommissionen ansåg i det fallet att den omtvistade åtgärden, som utgjordes av ett undantag från punktskatt på tjock eldningsolja, inte kunde godkännas på grundval av riktlinjerna för regionalstöd (71).

6.2 Övriga förhållanden som är relevanta för förenligheten

(188) Italien och de berörda företagen har hävdat att ordningarna har som syfte att lindra bristerna på de elmarknader som ännu inte har uppnått konkurrenskraftiga priser. De hävdar att höga energipriser hotar konkurrenskraften hos energiintensiva industrier. Likaså hävdar de att stödet har en stimulerande effekt eftersom företagen skulle behöva lägga ned utan stöd.

(189) Kommissionen anser inte att driftsstöd till ett fåtal industriföretag är ett lämpligt instrument för att avhjälpa bristen på konkurrens på den lokala elmarknaden, som påverkar alla elförbrukare.

(190) Det är också diskutabelt huruvida stödet är ett lämpligt och proportionellt instrument för att förhindra omlokalisering av företag till länder utanför EU. Det finns inga prejudikat i kommissionens beslut eller i domar från unionens domstolar som gör att detta argument kan godtas som en motivering för att bevilja statligt stöd. Beslut om omlokalisering av hela eller delar av produktionen ingår i företagens affärsstrategi, och kommissionen har aldrig ansett att detta utgör ett marknadsmisslyckande. I målen Terni (72) och Alcoa (73) hyste kommissionen tvivel avseende argument av samma typ, dvs. att stödåtgärder motiveras med att man vill undvika omlokalisering av industriverksamheter till länder utanför EU.

(191) Det bör även noteras att olika specialinstansers slutsatser, såsom högnivågruppens rapporter om konkurrenskraft, energi och miljö (74), som har citerats ofta under förfarandets gång inte innehåller några antydningar om att särskilt statligt stöd bör beviljas för att avhjälpa konkurrensproblem på grund av höga energipriser, utan de ger i stället sitt stöd till full efterlevnad av de tillämpliga reglerna om statligt stöd (75).

(192) Mot bakgrund av det ovan anförda anser kommissionen att de omtvistade tarifferna från 2004 och 2005 inte kan omfattas av något av de undantag som anges i artikel 107 i EUF-fördraget. Undantagen enligt artikel 107.2 i EUF-fördraget är inte tillämpliga eftersom stödet inte har en social karaktär. Det är inte avsett att avhjälpa skador orsakade av naturkatastrofer eller andra exceptionella händelser och det har inte beviljats för att kompensera för ekonomiska nackdelar orsakade av Tysklands uppdelning. Inte heller kan undantagen enligt artikel 107.3 b och d tillämpas, eftersom åtgärden inte är avsedd att främja genomförandet av viktiga projekt av gemensamt europeiskt intresse eller för att avhjälpa en allvarlig störning i en medlemsstats ekonomi eller främja kultur och bevara kulturarvet. Vad gäller undantaget enligt artikel 107.3 a visar analysen i skälen 160–187 att tariffen inte kan godkännas som stöd för att främja den ekonomiska utvecklingen i regioner där levnadsstandarden är onormalt låg eller där det råder allvarlig brist på sysselsättning. Vad gäller artikel 107.3 c omfattas driftsstöd i princip inte av detta undantag, vilket anges i skälen 155–158, och kommissionen har inte kunnat påvisa några särskilda omständigheter som kan motivera beviljande av sådant stöd i detta fall.

(193) Kommissionen anser därför att såväl 2004 som 2005 års tariffer är oförenliga med den gemensamma marknaden.

(194) Eftersom kommissionen drar denna slutsats behöver den inte undersöka den eventuella samlande verkan av det nya och det gamla oförenliga stödet som avses i skäl 31 mot bakgrund av domen i målet Deggendorf.

7. ÅTERKRAV

(195) Enligt artikel 14.1 i förordning (EG) nr 659/1999 ska effektiv konkurrens återställas utan dröjsmål vid fall av olagligt stöd, utom om detta skulle stå i strid med en allmän princip i unionsrätten.

(196) I det föreliggande ärendet är endast 2004 års tariffer (ärende C 38/A/04) föremål för återkrav, eftersom 2005 års tariffer (ärende C 13/06) inte har genomförts.

7.1 Berättigade förväntningar och andra allmänna principer i unionslagstiftning som kan stå i vägen för återkrav

(197) Enligt etablerad rättspraxis gäller att när stöd har beviljats utan föregående anmälan enligt artikel 108.3 i EUF-fördraget kan stödmottagaren inte ha berättigade förväntningar på att stödet är lagenligt (76). Ett uppmärksamt företag ska inte ha några problem med att avgöra om anmälningsförfarandet har efterlevts och om stödet är lagenligt.

(198) Det kan visserligen inte uteslutas att en mottagare av ett rättsstridigt stöd kan åberopa exceptionella omständigheter som medför att han eller hon har berättigade förväntningar på att stödet är lagenligt och av detta skäl kan motsätta sig att återbetala det (77).

(199) Mottagarna av 2004 års tariffer har inte inkommit med några synpunkter i detta avseende, och kommissionen har inte heller kunnat påvisa några exceptionella omständigheter som kan ha föranlett stödmottagarna att hysa berättigade förväntningar. I synnerhet kan inga berättigade förväntningar om att tarifferna inte skulle utgöra statligt stöd ha uppstått till följd av Alumix-beslutet från 1996. Såsom anges i beslutet från 2004 om att inleda det formella granskningsförfarandet (se skäl 37) var den tariff som fungerade som modell för de omtvistade tarifferna från 2004 inte den ursprungliga Alumix-ordningen, som enligt kommissionens beslut från 1996 inte utgjorde statligt stöd, utan en helt ny åtgärd som varit föremål för betydande ändringar (särskilt när det gäller finansieringsmekanismen) (78) och hade förlängts tidsmässigt av de italienska myndigheterna. I denna situation borde en försiktig mottagare ha kontrollerat att stödet var lagenligt.

(200) Kommissionen anser vidare att återkrav inte skulle stå i strid med någon annan allmän princip i unionsrätten.

7.2 Beräkning av belopp som ska återkrävas

(201) Alla belopp som utgör oförenligt stöd och som mottagits av Portovesme, ILA och Eurallumina enligt artikel 1 i 2004 års dekret måste återkrävas, med ränta, i enlighet med kapitel V i kommissionens förordning nr 794/2004 av den 21 april 2004 om genomförande av rådets förordning (EG) nr 659/1999 om tillämpningsföreskrifter för artikel 93 i EG-fördraget (79).

(202) Syftet med återkravet är att återställa stödmottagarnas konkurrensställning till den som rådde innan det oförenliga stödet beviljades genom att undanröja den orättmätiga fördel som det innebär. I det aktuella ärendet motsvarar fördelen skillnaden mellan den förmånliga tariffen och det elpris som stödmottagarna skulle ha betalat på marknaden i avsaknad av de omtvistade tarifferna.

(203) Samtliga berörda företag köpte el enligt bilaterala avtal vid tidpunkten för införandet av tarifferna. Staten ingrep för att subventionera avtalspriset genom kompensationsbetalningar. De belopp som ska återkrävas motsvarar skillnaden mellan avtalspriset och det förmånliga priset. Detta belopp är lika stort som de kompensationsbetalningar som mottagarna erhöll under den berörda perioden (se skäl 30).

8. SLUTSATS

Kommissionen anser att såväl 2004 som 2005 års tariffer utgör driftsstöd som inte omfattas av något av undantagen från det allmänna förbudet mot statligt stöd enligt EUF-fördraget och att de därför är oförenliga med den gemensamma marknaden.

När det gäller 2004 års tariffer, som genomfördes olagligt i strid mot artikel 108.3 i EUF-fördraget, får de delar av stödet som ännu inte har betalats ut därför inte genomföras, och stöd som redan har betalats ut måste återkrävas. Det belopp som ska återkrävas motsvarar summan av alla bidragsbetalningar som kompensationsfonden har betalat till Portovesme, ILA och Eurallumina.

Tarifferna från 2005, som vederbörligen anmäldes av Italien i enlighet med artikel 108.3 i EUF-fördraget får inte genomföras.

HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.

Artikel 1

1. Det statliga stöd som Italien planerar att bevilja Portovesme Srl, Eurallumina SpA, ILA SpA och Syndial SpA enligt artikel 11.12 i lagdekret nr 35 av den 14 mars 2005, som omvandlats till lag nr 80/2005 av den 14 maj 2005, är oförenligt med den gemensamma marknaden.

2. Stödet får följaktligen inte beviljas.

Artikel 2

Det statliga stöd som Italien olagligen har genomfört med stöd av premiärministerdekret av den 6 februari 2004 i strid mot artikel 108.3 i EUF-fördraget, som uppgår till 12 845 892,82 euro för Portovesme Srl, 5 208 152,05 euro för Eurallumina SpA och 291 120,27 euro för ILA SpA, är oförenligt med den gemensamma marknaden.

Artikel 3

1. Italien ska återkräva från mottagarna det stöd som avses i artikel 2.

2. Det stöd som ska återkrävas ska innefatta ränta från den dag då stödet ställdes till stödmottagarens förfogande till den dag det har återbetalats.

3. Räntan ska beräknas som sammansatt ränta enligt kapitel V i förordning (EG) nr 794/2004.

4. Italien ska upphöra med alla framtida utbetalningar av det stöd som avses i artikel 2, med verkan från den dag då detta beslut antas.

Artikel 4

1. Återkravet av det stöd som avses i artikel 2 ska ske omedelbart och effektivt.

2. Italien ska se till att detta beslut genomförs inom fyra månader från dagen för delgivningen av beslutet.

Artikel 5

1. Italien ska inom två månader från delgivningen av detta beslut förse kommissionen med följande upplysningar:

a) Det totala belopp (kapital och ränta) som ska återkrävas från stödmottagaren.

b) En detaljerad beskrivning av de åtgärder som redan har vidtagits eller som planeras för att följa beslutet.

c) Dokument som visar att stödmottagaren har anmodats att betala tillbaka stödet.

2. Italien ska hålla kommissionen underrättad om hur de nationella åtgärder framskrider som har vidtagits för genomförandet av detta beslut fram till att återbetalningen av det stöd som avses i artikel 2 har slutförts. Italien ska på kommissionens begäran omgående lämna uppgifter om de åtgärder som redan har vidtagits eller som planeras för att följa detta beslut. Italien ska också lämna detaljerad information om de stödbelopp och motsvarande ränta som redan har återkrävts från stödmottagaren.

Artikel 6

Detta beslut riktar sig till Republiken Italien.

Utfärdat i Bryssel den 23 februari 2011. På kommissionens vägnar Joaquín ALMUNIA Vice ordförande

(1) EUT C 30, 5.2.2005, s. 7 och EUT C 145, 21.6.2006, s. 8.

(2) EUT C 30, 5.2.2005, s. 7.

(3) Kommissionens beslut 2010/460/EG av den 19 november 2009 om de statliga stöden C 38/A/04 (f.d. NN 58/04) och C 36/B/06 (f.d. NN 38/06) som Italien har genomfört till förmån för Alcoa Trasformazioni (EUT L 227, 28.8.2010, s. 62).

(4) EUT C 145, 21.6.2006, s. 8.

(5) För företagets anläggningar i Portoscuso och San Gavino.

(6) Alumina är en råvara i mellanform som utvinns från bauxit och används för smältning av aluminium. En stor del av Euralluminas produktion går till Alcoas närliggande smältverk.

(7) Tariffmekanismen i fråga beskrivs i artikel 73 i de konsoliderade bestämmelserna om utövandet av tjänster som överföring, distribution, mätning och försäljning av elenergi under perioden 2004–2007 (Testo integrato delle disposizioni per l’erogazione dei servizi di trasmissione, distribuzione, misura e vendita dell’energia elettrica per il periodo di regolazione 2004–2007). Detta dokument utarbetas och uppdateras regelbundet av AEEG.

(8) Kompensationsfonden är ett offentligt organ som inrättats genom lagdekret nr 98 av den 26 januari 1948. Kompensationsfonden agerar enligt instruktioner från AEEG och hanterar bland annat de finansiella flöden som hör samman med de förmånliga eltarifferna (inkassering av avgifter och utbetalning till stödmottagarna).

(9) Förmånsmottagarna kunde även avsluta sina befintliga försörjningsavtal och vända sig direkt till ensamköparen (Acquirente unico), ett statligt ägt organ som har ansvaret för att samla efterfrågan från kunder som vill få sin försörjning från det och anskaffa el för deras räkning till bästa möjliga pris på grossistmarknaden för el. Om en mottagare av kompensationsbetalningarna valde detta system använde staten ensamköparens pris som referens för beräkningen av kompensationsbetalningarna. Syftet med detta arrangemang var att minimera ordningens kostnader för allmänheten, eftersom det avskräckte mottagarna från att ingå ofördelaktiga försörjningsavtal med egna elleverantörer (vilket skulle ha lett till högre kompensationsbetalningar). Systemet var emellertid valfritt: mottagarna var inte skyldiga att vända sig till ensamköparen för att erhålla kompensationsbetalningarna.

(10) Den italienska standardariffen avspeglar hur elsystemets kostnader är fördelade på slutanvändarna och är uppdelad i två tariffkomponenter. Varje komponent är avsedd att finansiera specifika kostnader. Komponent A2 finansierar till exempel kostnaderna för demontering av kärnkraftverk, medan komponent A3 finansierar anläggningar för förnybar energi. Komponent A4 finansierade ordningar för förmånliga eltariffer. Denna struktur gäller för alla slutanvändares elräkningar.

(11) Skrivelse från AEEG till ministeriet för produktionsverksamhet av den 17 december 2004. Enligt tillgängliga uppgifter har 2004 års dekret emellertid inte formellt upphävts av de italienska myndigheterna.

(12) Detta villkor bör rimligtvis tolkas som att det hänför sig till EU-/EES-marknaden.

(13) Genom denna artikel förlängdes Alcoas och Ternis tariffer fram till 2010.

(14) Ärendereferens R.G. nr 2317/2005.

(15) I synnerhet lagdekret nr 79/1999, som införlivade Europaparlamentets och rådets direktiv 96/92/EG av den 19 december 1996 om gemensamma regler för den inre marknaden för el (EGT L 27, 30.1.1997, s. 20).

(16) Kommissionens beslut K/2005/4436/06 av den 7 december 2005 och K/2007/286/3 av den 7 februari 2007.

(17) Kommissionens beslut K(2004) 4329 av den 16 november 2004 (EUT C 30, 5.2.2005, s. 7).

(18) EGT C 288, 1.10.1996, s. 4.

(19) EGT C 74, 10.3.1998, s. 9, punkterna 4.15–4.17, i ändrad lydelse (EGT C 258, 9.9.2000, s. 5).

(20) EUT L 283, 31.10.2003, s. 51.

(21) De italienska myndigheterna hävdade särskilt att priserna för energiintensiva användare förhandlades bilateralt, och därför inte var allmänt tillgängliga. Detta innebar att de inte kunde ange de elpriser som betalats av mottagarna och av deras konkurrenter i andra italienska regioner.

(22) EUT C 54, 4.3.2006, s. 13.

(23) Mål C 80/01 (Aluminaärendet, kommissionens beslut 2006/323/EG). Ärendet gällde befrielse från punktskatt på tjock eldningsolja som används som bränsle vid framställningen av aluminium på Sardinien, i Gardanne (Frankrike) och i Shannon (Irland).

(24) Domstolens dom i mål C-355/95, Textilwerke Deggendorf mot kommissionen, (REG 1997, s. I–2549).

(25) Se skäl 9.

(26) Aluminiummalm, som är råvaran för framställning av aluminiumoxid.

(27) Vid tidpunkten för utarbetandet av detta beslut hade Euralluminas produktion legat nere i över ett år, och de anställda mottog arbetslöshetsunderstöd från cassa integrazione.

(28) KOM(2004) 863 slutlig.

(29) Mål C-379/98, REG 2001, s. I-2099.

(30) Italien hade planerat att slutföra dessa infrastrukturer 2007. Inom ramen för målen C 13/2006 och C 36b/2006 sköt Italien upp det planerade datumet till 2010. Vid tidpunkten för antagandet av detta beslut har Galsi-gasledningen inte byggts (den förväntas läggas ut på beställning 2014), och Sapei-kablarna är endast delvis i drift.

(31) Första rapporten från högnivågruppen för konkurrenskraft, energi och miljö, Contributing to an Integrated Approach on Competitiveness, Energy and Environment Policies, http://ec.europa.eu/enterprise/policies/sustainable-business/policy-integration/high-level-group/reference-material/index_en.htm. Högnivågruppen var ett forum som samlade företrädare för kommissionen och ledare från näringslivet.

(32) Den höga reserven (80 % av den maximala el som absorberas av nätet) fastställs i ministerdekretet av den 7 augusti 2000.

(33) Denna siffra räknades fram genom att en kompensationsbetalning på 37 euro per MWh lades på det förmånliga priset på cirka 26 euro per MWh.

(34) Se exempelvis ärendet med de nederländska växthusodlarna, kommissionens beslut 85/215/EEG av den 13 februari 1985 om den förmånstariff som tillämpades på växthusodlare för naturgas i Nederländerna (EGT L 97, 4.4.1985, s. 49). För att bedöma förekomsten av en fördel när det gällde vissa gaspriser i det ärendet tog kommissionen hänsyn till de rådande marknadsvillkoren och tillämpade kontrollen av marknadsekonomins funktion.

(35) Se exempelvis domstolens dom i mål C-372/97, Italien mot kommissionen, REG 2004, s. I-3679, punkt 67.

(36) Det första avregleringsdirektivet direktiv 96/92/EG genomfördes i Italien genom dekret nr 79/1999 (se fotnot 15).

(37) Mål T-332/06 Alcoa Trasformazioni REG 2009, s. II-29 (överklagande har inlämnats).

(38) Domstolens dom i mål C-241/94, Frankrike mot kommissionen, REG 1996, s. I-4551, punkt 34.

(39) Se t.ex. PreussenElektra-domen som citeras ovan, punkt 58.

(40) Se t.ex. domstolens dom i mål C-482/99, Frankrike mot kommissionen (Stardust Marine), REG 2002, s. I-4397, punkt 24.

(41) Se domstolens domar i mål C-78/76, Steinike & Weinlig, REG 1977, s. 595, svensk specialutgåva s. 329 och i mål C-47/69, franska textilier, REG 1970, s. 487, svensk specialutgåva s. 449.

(42) Se fotnot 29.

(43) Förstainstansrättens dom i mål C-345/02 Pearle m.fl., REG 2004, s. I-7139.

(44) Förstainstansrättens dom i mål T-136/05, Earl Salvat mot kommissionen, REG 2007, s. II-4063, punkterna 137–165.

(45) Domstolens dom i mål C-57/86, Grekland mot kommissionen, REG 1988, s. I-2855, punkt 12 och PreussenElektra, citerad ovan, samt domstolens dom i mål C-126/01, Gemo, REG 2003, s. I-13769, punkt 23.

(46) Domarna Stardust Marine, citerad ovan, Pearle, citerad ovan och Earl Salvat, citerad ovan.

(47) Domstolens dom i