Kommissionens beslut

av den 10 oktober 2001

genom vilket en koncentration förklaras oförenlig med den gemensamma marknaden

Rådets förordning EEG) nr 4064/89

(Ärende COMP/M.2283 - Schneider/Legrand)

(Delgivet med nr K(2001) 3014)

(Endast den franska texten är giltig)

(Text av betydelse för EES)

(2004/275/EG)

EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION HAR FATTAT DETTA BESLUT

med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen,

med beaktande av avtalet om upprättandet av Europeiska ekonomiska samarbetsområdet, särskilt artikel 57 i detta,

med beaktande av rådets förordning (EEG) nr 4064/89 av den 21 december 1989 om kontroll av företagskoncentrationer(1), senast ändrad genom rådets förordning (EG) nr 1310/97 av den 30 juni 1997(2), särskilt artikel 8.3 i denna,

med beaktande av kommissionens beslut av den 30 mars 2001 att inleda förfarandet i detta ärende,

efter att ha gett de berörda företagen tillfälle att yttra sig över kommissionens invändningar,

med beaktande av yttrandet från Rådgivande kommittén för företagskoncentrationer(3),

med beaktande av förhörsombudets slutrapport(4), och

av följande skäl:

(1) Den 16 februari 2001 mottog Europeiska kommissionen en anmälan enligt artikel 4 i rådets förordning (EEG) 4064/89 om ett förslag till koncentration genom vilken företaget Schneider Electric i den mening som avses i artikel 3.1 i rådets förordning (EEG) 4064/89 (nedan kallad koncentrationsförordningen) skulle förvärva kontroll över hela företaget Legrand genom ett offentligt bud om aktieutbyte som offentliggjordes den 15 januari 2001.

I. PARTERNA I TRANSAKTIONEN

(2) SCHNEIDER ELECTRIC (nedan kallat Schneider) är ett aktiebolag som är bildat enligt fransk lagstiftning. Schneider är moderföretag i en koncern som tillverkar och säljer varor och system på områdena för elektrisk distribution, industriell kontroll och automatisering. Koncernens verksamhet är global.

(3) LEGRAND SA (nedan kallat Legrand) är ett aktiebolag som är bildat enligt fransk lagstiftning. Legrand är moderföretag i en koncern som tillverkar och säljer elektroniska apparater för lågspänningsinstallation. Koncernens verksamhet är global.

II. KONCENTRATIONEN

(4) Koncentrationen består av ett offentligt bud om utbyte som Schneider lagt på samtliga aktier i Legrand som ägs av allmänheten. Följaktligen utgör koncentrationen ett förvärv av ensam kontroll i den mening som avses i artikel 3.1 b i koncentrationsförordningen. Budet kom till avslut den 25 juli 2001 varefter Schneider kom att äga 98,1 procent av kapitalet i Legrand.

III. GEMENSKAPSDIMENSION

(5) De berörda företagen har en sammanlagd omsättning i hela världen som överstiger 5000 miljoner euro(5) (Schneider 8750 miljoner euro och Legrand 2791 miljoner euro). Båda företagen har en omsättning inom gemenskapen som överstiger 250 miljoner euro (Schneider 4095 miljoner euro och Legrand 1684 miljoner euro), men inget av dem uppnår mer än två tredjedelar av sin omsättning i en och samma medlemsstat. Transaktionen har därför en gemenskapsdimension.

IV. FÖRFARANDE

(6) Efter att ha granskat anmälan konstaterade kommissionen att den anmälda koncentrationen omfattas av koncentrationsförordningen och ger anledning till allvarliga tvivel beträffande dess förenlighet med den gemensamma marknaden och EES-avtalet. Genom ett beslut av den 30 mars 2001 inledde den därför ett förfarande enligt artikel 6.1 c i koncentrationsförordningen.

(7) För att kommissionen skulle kunna undersöka den anmälda transaktionen skickade kommissionen den 6 april 2001 en begäran om upplysningar till Schneider och Legrand enligt artikel 11 i koncentrationsförordningen. Tidsfristen för att svara på denna begäran löpte ut den 18 april 2001. Schneider och Legrand inkom emellertid inte med alla begärda upplysningar inom den fastställda tidsfristen.

(8) Kommissionen antog då två beslut riktade till Schneider och Legrand enligt artikel 11.5 i koncentrationsförordningen. Enligt artikel 10.4 i koncentrationsförordningen avbröts tidsfristen för att anta ett beslut enligt artikel 8 i koncentrationsförordningen från den 6 april 2001 fram till dagen för mottagandet av samtliga upplysningar som kommissionen begärt, det vill säga den 25 juni 2001.

(9) Kommissionen skickade Schneider ett meddelande om invändningar den 3 augusti 2001. Parterna svarade på detta meddelande om invändningar genom ett dokument (nedan "svaret på meddelandet om invändningar") som skickades den 16 augusti 2001. En hearing hölls sedan den 21 augusti 2001.

V. FÖRENLIGHET MED DEN GEMENSAMMA MARKNADEN

A. SEKTORN FÖR LÅGSPÄNNINGSMATERIAL

A.1 INLEDNING

(10) Transaktionens effekter kommer huvudsakligen att märkas inom sektorn för lågspänningsmaterial, där Legrand har hela sin försäljning och Schneider nästan hälften av sin verksamhet.

(11) Denna sektor omfattar elektrisk utrustning i industri- och kontorsbyggnader samt bostadshus som är ansluten till mellanspänningsnätet. Den inbegriper all utrustning som krävs för distribution och anslutning av el i byggnaden (som elcentraler, kanalskenfördelningar, kopplingsdosor, eluttag och strömbrytare), kommunikations- och kontrollkomponenter (för klimatanläggningar, belysning m.m.) och utrustning för vissa system i byggnaden såsom säkerhets-, brandskydds- eller bevakningssystem.

(12) Mer exakt berör denna transaktion i huvudsak följande tre verksamhetsområden:

a) Lågspänningscentraler, som framför allt syftar till att distribuera el till olika nivåer i installationen (t.ex. hela byggnaden, en våning eller en lägenhet) och till att skydda installationen och användare mot risken för överström eller kortslutningar.

Dessa centraler, som främst består av ett skåp och skyddskomponenter (som effektbrytare, säkringar eller allpoliga brytare), kan delas in i tre olika kategorier som motsvarar olika nivåer i eldistributionssystemet: i) huvudfördelningscentraler (för att ansluta stora kontors- och industribyggnader till mellanspänningsnätet), ii) fördelningscentraler (som normalt används för ett våningsplan) och iii) gruppcentraler (som används hos en slutanvändare med litet elbehov, som till exempel en lägenhetsinnehavare).

b) Kabelhyllor och kabelstegar samt kanalskenfördelningar, som utgör stöd vid dragning av elkablar i källare, i serviceschakt eller ovanför innertaket i en byggnad.

c) Utrustning efter gruppcentralen, vilket inbegriper sex produktkategorier: i) slututrustning som utgör den avslutande delen av elinstallationen (uttag, strömbrytare), ii) styrningssystem, som styr en viss tillämpning (t.ex. uppvärmningen) i en viss del av byggnaden, iii) skyddssystem som säkrar skyddet av egendom och människor (larmsystem, brandvarnare, nödbelysning etc.), iv) datoranslutningar för kommunikationssystem (datoranslutningar, kopplingsskåp etc.), v) utrustning för anslutning och koppling längre ut i utrustningen som gör det möjligt att ansluta och koppla ihop de elinstallationer som skall anslutas till gruppcentralen och vi) komponenter till kabelbackar (lister, golvskåp, skyddsrör etc.).

(13) Den anmälda transaktionen skulle också ha effekter för andra produkter för industriellt bruk, till exempel utrustning för styrning och indikering, som även kallas manöverpaneler, samt transformatorer och spänningsaggregat.

(14) Parterna föreslår att man skall dela in sektorn på följande sätt, vilket skulle utgöra en utgångspunkt för definitionen av relevanta marknader i detta beslut.

Tabell 1

>Plats för tabell>

A.2 BESKRIVNING AV SEKTORN

A.2.1 Aktörer som verkar inom sektorn

(15) Utbudet av och efterfrågan på den aktuella utrustningen omfattar sex olika typer av aktörer: tillverkare, grossister, elmontörer, elinstallatörer, projektledare (inräknat arkitekter och byggföretag) samt slutkunder.

A.2.2 Tillverkare av lågspänningsutrustning

(16) De som tillverkar av elutrustning utgörs av industrikoncerner som utvecklar och tillverkar den aktuella utrustningen. Enligt en intern segmentering(6) som gjorts av Schneider kan man här skilja mellan tre olika typer av aktörer: "megaaktörer", "dilemman" och "mogna" aktörer.

(17) Schneider klassificerar i första hand de stora internationella koncernerna (eller megaaktörerna) efter deras storlek, deras diversifierade produktportfölj och deras förmåga att göra stora omstruktureringar av sin verksamhet. Enligt Schneider utgörs de stora koncernerna i denna kategori på global nivå av ABB, Siemens, General Electric, Tyco, Matsushita och Emerson. Endast fyra av dessa koncerner har en omfattande verksamhet på området lågspänningsutrustning i Europa. Det rör sig om Schneider, ABB, Siemens och GE, som alla har en omfattande portfölj av lågspänningsutrustning och en betydande verksamhet på området mellanspännings- eller högspänningsutrustning. Det bör också noteras att ABB, Siemens och GE i viss mån är vertikalt integrerade och bedriver verksamhet som installatörer av elutrustning och/eller som elmontörer. Emerson verkar främst i Förenta staterna, medan Matsushita knappt har någon verksamhet i Europa och Tyco bara verkar inom några nischer för utrustning i ledet efter gruppcentralen samt kabelhyllor och kabelstegar.

(18) Enligt Schneider utgörs "dilemman" [...]*(7) av mer specialiserade företag, som främst verkar inom cykliska sektorer [...]* och som lider av en bristande tillväxtförmåga. Dessa företag kännetecknas också av stora verksamhetsförändringar och de har inte kunnat bilda enhetliga företagsgrupper, vilket inneburit en betydande minskning av deras börsvärde.

(19) De "mogna" aktörerna [...]* avser mindre och mer specialiserade företag på området lågspänningsutrustning. De har ofta en mogen verksamhetsportfölj som utvecklas föga, men deras omsättning ökar ändå tack vare olika företagsförvärv. Denna typ av beskrivning stämmer även in på [...]*.

(20) Segmenteringen ovan görs huvudsakligen på grundval av storlek och diversifiering hos produktportföljen, vilket motsvarar Schneiders affärsmässiga och strategiska vision. Denna segmentering grundar sig också på företagens internationella diversifiering. Megaaktörerna, främst Schneider, ABB och Siemens, är i allmänhet verksamma i ett stort antal EES-länder, medan de mogna aktörernas verksamhet vanligen är begränsad till ett litet antal länder. Sålunda är [...]* främst verksamt i Frankrike, Tyskland, Nederländerna och Portugal, medan [...]* har mer än halva sin omsättning i Tyskland och [...]* främst verkar i Italien.

(21) Verksamheten för de största tillverkarna kan sålunda sammanfattas i följande tabell (*** = stor produktportfölj som säljs i flertalet EES-länder, ** = luckor i portfölj eller geografisk täckning, * = stora luckor i portfölj eller geografisk täckning).

Tabell 2

>Plats för tabell>

A.2.3 Grossister

(22) Grossisterna är lokala distributörer som säljer all utrustning som elinstallatörerna eller elmontörernas behöver för att göra en elektrisk installation. Såsom uppges av parterna ansvarar grossisterna för den lokala distributionen av produkter och för logistik, men också för att välja ut produkter och ibland - för vissa produkter och kunder (särskilt för små installatörer) - för finansieringen av inköp och rent av teknisk rådgivning. Grossisterna köper utrustning direkt av tillverkarna.

(23) Förhållandet mellan grossister och tillverkare regleras genom kontrakt som normalt löper på ett år, men som kan förnyas. Dessa kontrakt förhandlas fram på flera olika geografiska nivåer (främst lokal och nationell nivå) och för olika produkter. I allmänhet ger man rabatter på tillverkarnas katalogpriser för olika produktlinjer. Dessa rabatter står i proportion till försäljningen av de aktuella produkterna. Utöver dessa grundrabatter ger man i kontrakten med grossisterna också ytterligare rabatter som syftar till att ge grossisterna incitament (t.ex. genom progressiva rabatter) att sprida vissa produktlinjer eller rent allmänt öka försäljningen av den aktuella tillverkarens produkter. Dessa rabatter beräknas vid avtalsperiodens slut. Det händer att dessa distributionskontrakt styrs av ett avtal på Europanivå, men sådana paraplyavtal har ofta ett allmänt innehåll och inbegriper inte finansiella bestämmelser.

(24) Grossisternas roll och betydelse i logistikkedjan varierar avsevärt beroende på typ av utrustning. De uppgifter som lämnats av parterna, och som bekräftas av kommissionens undersökning, visar att grossisterna nästan inte säljer några produkter avsedda för huvudfördelningscentraler, men att de svarar för nästan 80 procent av försäljningen av material till fördelningscentraler och till kabelhyllor och kabelstegar liksom för nästan hela försäljningen (mer än 99 %) av komponenter till gruppcentraler och utrustning efter gruppcentralen.

(25) Dessa skillnader tycks främst förklaras av det faktum att installatörerna oftast har en tendens att göra huvuddelen av sina inköp hos grossisterna och att stora industriella kunder och elmontörer tvärtom oftast vänder sig direkt till tillverkarna. För de produkter (komponenter till fördelningscentraler och gruppcentraler, kabelhyllor och kabelstegar, kanalskenfördelningar samt utrustning efter gruppcentralen) som i huvudsak köps av små eller medelstora elinstallatörer eller elmontörer, säljer tillverkarna normalt huvuddelen av sin produktion via grossisterna. De produkter som i allmänhet köps av stora industriella kunder eller elmontörer, såsom komponenter till elmontörer, levereras däremot vanligtvis direkt av tillverkarna.

(26) Kommissionens undersökning visar också att grossisternas storlek och koncentrationen inom grossistledet varierar avsevärt mellan EES-länderna. Distributionen är i Frankrike kraftigt koncentrerad till koncernerna Rexel och Sonepar, medan den tycks vara mycket mera fragmenterad i Spanien eller Portugal. Enligt parternas interna dokument(8) saknar dessa strukturella olikheter inte konsekvenser för grossisternas beteende i de berörda länderna. Det verkar således som om konkurrensen i länder som Portugal, som har de minsta grossisterna, leder till priskrig som förs vidare till tillverkarnas nivå.

A.2.4 Elmontörer

(27) Elmontörer är fackmän som monterar de olika komponenterna i en fördelningscentral i en byggnad. I praktiken uppfyller de fyra olika funktioner: i) planering och anpassning av fördelningscentralerna efter varje kunds behov, ii) inköp och montering av de olika delarna i centralen (skåpkomponenter, effektbrytare, säkringar etc.), iii) dragning av kablarna i centralen och iv) kontroll att den monterade centralen fungerar korrekt. De levererar sedan de färdiga skåpen till elinstallatören, som installerar den hos slutkunden. I praktiken ägnar sig elmontörer i huvudsak åt huvudfördelningscentraler och fördelningscentraler. Enklare gruppcentraler anpassas och monteras i regel direkt av elinstallatören.

(28) Elmontörernas storlek och antal varierar i regel med den aktuella strömstyrkan (och därmed med installationens komplexitet). I Frankrike finns det enligt parterna cirka 3000 elmontörer som kan sätta samman elcentraler på mindre än 630 ampere, men bara 300 för elcentraler på upp till 1600 ampere. Dessutom är vissa elmontörer vertikalt integrerade. Exempelvis bedriver vissa tillverkare som ABB och Siemens egen verksamhet som elmontör i vissa länder. På samma sätt kan vissa elmontörer också tillverka eller ändra vissa installationstillbehör till elcentralen (såsom stödskenor eller skyddsplåt) eller också ägna sig åt installationsarbete.

(29) Det bör slutligen nämnas att stora elmontörer, som arbetar med komplex utrustning (som huvudfördelningscentraler), ofta köper sina komponenter direkt från tillverkarna, medan medelstora och små elmontörer, som i huvudsak arbetar med fördelningscentraler, i allmänhet köper sina komponenter av grossisterna. Av logistikskäl kan de stora elmontörernas inköp direkt av tillverkarna ibland gå via grossisterna (som då bara har denna logistikfunktion).

(30) Slutligen kan elmontörer få ett godkännande av en tillverkare. Genom att utfärda ett sådant godkännande bekräftar tillverkaren elmontörens förmåga att använda tillverkarens produkter. Vanligtvis har en elmontör bara godkännande från en tillverkare, som därmed blir dess huvudleverantör.

A.2.5 Elinstallatörer

(31) Elinstallatörer är fackmän som ansvarar för att installera lågspänningsutrustning hos slutkunden. Det är vanligtvis också installatörerna som väljer ut de produkter och det varumärke som skall användas. Undantaget är komponenterna i stora fördelningscentraler, som väljs av elmontörerna eller av projektledarna, liksom "synliga" komponenter (uttag, strömbrytare m.m.), som traditionellt väljs ut av projektledarna till stora kontorsbyggnader och bostadshus eller tillsammans med kunden när det gäller mindre bostadshus.

(32) Denna kategori är relativt fragmenterad och heterogen eftersom den omfattar ett stort antal aktörer (mer än 30000 i Frankrike) - från enskilda hantverkare till företag med mer än tio anställda med ett eget projektkontor. Precis som för elmontörer anser parterna att man i allmänhet kan se ett samband mellan företagets storlek och installationens komplexitet. Små elinstallatörer ägnar sig därför vanligtvis åt gruppcentraler och slututrustning (uttag, strömbrytare m.m.) i små byggnader. Parterna förklarar att eftersom gruppcentraler är mindre tekniska än fördelningscentraler, så "utgörs hantverkarna här ofta av företag med två till tre personer som inbegriper en mästare, en fackman och/eller en lärling. Mästarens maka sköter beställningarna hos distributören. För tillgänglighetens skull och för att underlätta installationen köper de ofta hela [gruppcentralen av samma varumärke]*"(9). För projekt som inbegriper fördelningscentraler anlitar man vanligtvis medelstora elinstallatörer (3-10 anställda). De stora elinstallatörerna (mer än tio anställda) koncentrerar sin verksamhet på huvudfördelningscentraler. De stora elinstallatörerna kan ofta likställas med elmontörer.

(33) Såsom förklarats ovan köper elinstallatörerna nästan all utrustning av sina lokala grossister. Det bör för övrigt noteras att elinstallatörerna i allmänhet bara håller sig med mycket begränsade lager. Grossisterna kan förutom sina traditionella logistiktjänster också erbjuda finansieringstjänster (hantverkaren får ju normalt inte betalt förrän installationen är gjord). Det verkar också som om elinstallatörerna allt oftare begär teknisk rådgivning eller rent av föreskrifter av sina grossister, särskilt vid installation av komplexa system.

(34) Elinstallatörerna använder sig också allt oftare av dataprogram som stöd för utformningen av de elinstallationer de skall göra. Dessa program levereras gratis eller till låg kostnad av tillverkarna. Dataprogrammen gör det möjligt för installatörerna att vinna tid i utformningen av installationen liksom att välja produkter. Varje tillverkare håller sig med egna program. Kommissionens undersökning visar att elinstallatörerna i praktiken bara använder ett eller två dataprogram från olika tillverkare för att på så sätt spara den tid och de kostnader som krävs för att lära sig att använda programmen. Spridningen av dataprogram syftar därför i själva verket till att öka elinstallatörernas trohet mot en tillverkares produkter.

A.2.6 Projektledare

(35) Projektledarna består av arkitekter, projektkontor, bygg- och anläggningsföretag eller fastighetsföretag som ansvarar för de projekt där elutrustningen skall installeras. De ägnar sig vanligtvis bara åt stora projekt (inom industri-, tjänste- och bostadssektorn) och köper inte själva produkterna. Genom att utforma de tekniska specifikationerna för installationen (och ibland ange varumärke på produkterna) kan de dock ha en normgivande roll.

A.2.7 Kunderna

(36) Slutkunderna är de personer eller företag som äger den byggnad i vilken elutrustningen skall installeras. Enligt den segmentering som traditionellt används inom sektorn (och även av Schneider och Legrand) kan slutkunderna delas in i två stora kategorier: industriella tillämpningar och fastighetstillämpningar. Fastighetssektorn delas i sin tur ibland in i kontorsbyggnader och bostadshus.

(37) Med undantag för vissa komponenter med särskilda industriella syften (såsom utrustning för styrning och indikering eller transformatorer och spänningsaggregat) kan en viss lågspänningsutrustning (t.ex. en effektbrytare) användas på exakt samma sätt av båda kundkategorierna. Detta gäller särskilt för komponenter i eldistributionssystemet, kabelhyllor och kabelstegar samt merparten av utrustningen i själva elinstallationen.

(38) Det finns dock betydande skillnader mellan industriella projekt och fastighetsprojekt. Framför allt avser de flesta projekt inom fastighetssektorn små installationer för en relativt svag strömstyrka (i nivå med fördelnings. eller gruppcentraler). För denna typ av projekt har slutkunden och beställaren en större roll endast i valet av produkter och varumärke när det gäller "synlig" utrustning (uttag, strömbrytare, kabelbackar m.m.). Det är vanligtvis installatören som väljer varumärke för annan utrustning (komponenter till elcentraler, kabelhyllor/kabelstegar m.m.).

(39) Industriella projekt avser däremot oftare högre strömstyrkor (av den styrka som överförs via huvudfördelningscentraler). Dessutom är dessa projekt inte bara begränsade till överföring av el, utan inbegriper också särskild utrustning för automatiska system, system för processkontroll m.m. Slutkunden eller projektledarna har också ett större inflytande på valet av utrustningens varumärke.

(40) Den typ av utrustning som levereras för industriella tillämpningar kan alltså skilja sig från den utrustning som används inom tjänste- och bostadssektorn. Efterfrågan (omfattning och kontraktsvärde) från industriella kunder kan också se annorlunda ut än den från fastighetssektorn, och de industriella kontrakten kan vara betydligt större än kontrakt som avser fastigheter och höra till de största inom branschen.

(41) Detta innebär att tillverkarna för merparten av de industriella kontrakten och för de stora fastighetskontrakten säljer elutrustningen antingen direkt till slutkunden (för stora industrianläggningar) eller till stora elmontörer. Kontrakten skiljer sig här med andra ord från traditionella fastighetskontrakt, där försäljningen i allmänhet sker via grossister. Dessutom är dessa kontrakt mer förutsebara och färre till antalet (om man skall tro Schneiders interna dokument(10)[...]*) än flertalet kontrakt inom fastighetssektorn. Specifikationerna kan slutligen utformas separat, och man föreskriver oftare att EU-standarder skall användas före vissa nationella standarder eller sedvänjor.

(42) Även om tillverkarna i allmänhet verkar inom alla segment innebär detta i praktiken att deras anseende och konkurrensställning kan variera avsevärt beroende på typ av tillämpning. Legrand har sålunda ett utmärkt anseende inom bostadssektorn, medan Siemens och ABB traditionellt tycks vara mer inriktade på industriella kunder.

A.3 BETYDELSEN AV STANDARDER

(43) När det gäller produkter som skall anslutas till elsystemet omfattas de olika kategorierna av lågspänningsutrustning av bestämmelser som skall se till att deras användning inte äventyrar människors säkerhet och hälsa eller säkerheten för egendom. Dessa bestämmelser påverkar elprodukternas utformning. Precis som det finns skillnader i de standarder som gäller inom EES påverkar bestämmelserna också möjligheterna att saluföra dessa produkter i olika EES-länder.

(44) Man bör här skilja mellan olika kategorier av bestämmelser och standarder.

A.3.1 Lågspänningsdirektivet

(45) För det första finns det obligatoriska bestämmelser och standarder. Det handlar här i första hand om rådets direktiv 73/23/EEG av den 19 februari 1973 om harmonisering av medlemsstaternas lagstiftning om elektrisk utrustning avsedd för användning inom vissa spänningsgränser(11) (lågspänningsdirektivet), de olika direktiv som bygger på detta och den lagstiftning som EES-länderna har antagit för att införliva dessa direktiv i den nationella lagstiftningen.

(46) Lågspänningsdirektivet innehåller inte några exakta bestämmelser om tillverkningen av produkter, utan föreskriver en viss säkerhetsnivå som dessa produkter skall uppfylla ("väsentliga krav") för att få saluföras fritt inom EES. På uppdrag av kommissionen överlåter man enligt detta direktiv på europeiska standardiseringsorganisationer såsom Europeiska standardiseringsorganisationen inom elområdet (Cenelec) att ansvara för att utforma harmoniserade europeiska standarder som inte är rättsligt bindande men som genom en rättslig presumtion garanterar tillverkare och användare att produkter som uppfyller dessa standarder också uppfyller lagen.

A.3.2 Standarder som utfärdats av standardiseringsorganisationer

(47) Utöver harmoniserade europeiska standarder, som är kopplade till gemenskapens lagstiftning genom att man återger väsentliga krav som anges i direktiven, finns det andra standarder som antagits av olika standardiseringsorganisationer på internationell, europeisk och nationell nivå såsom Internationella elektrotekniska kommissionen (IEC), Cenelec, Union technique de l'électricité (UTE) i Frankrike, Deutsche Elektrotechnische Kommission im DIN und VDE (DKE) i Tyskland etc. Dessa standarder och normer innehåller också exakta bestämmelser för tillverkningen av de produkter som de avser. De är inte rättsligt bindande.

(48) I standardiseringsorganen är de viktigaste berörda parterna (tillverkare, användare etc.) representerade. IEC är de nationella organisationernas sammanslutning på internationell nivå, medan Cenelec är deras sammanslutning på europeisk nivå. Inom dessa båda organisationer finns det tekniska kommittéer och underkommittéer för olika produktkategorier som består av delegationer från motsvarande kommittéer och underkommittéer inom de nationella organisationerna. Endast ordförandena och sekreterarna för varje kommitté och underkommitté utses på bestämd tid. Medlemmarna i de nationella organisationernas delegationer utses för varje sammanträde eller serie av sammanträden. Tillverkarna försöker normalt låta sig representeras i kommittéer som ägnar sig åt produkter som de tillverkar för att på så sätt delta i standardiseringsarbetet. Det är sålunda en fördel att verka på internationell nivå eftersom man då får inflytande på flera nivåer. Båda parterna ägnar betydande resurser åt att delta i standardiseringsarbetet.

(49) Cenelecs standarder antas normalt (i 80 procent av fallen(12)) efter att IEC har utarbetat en standard, och man följer IEC:s standarder om än ibland med vissa justeringar. Cenelecs standarder är bindande för de nationella standardiseringsorganisationerna. De skall utan att ändras antas som nationella standarder, och de nationella standarder som inte stämmer överens med relevanta standarder från Cenelec skall upphävas(13).

(50) Parterna bekräftar att det finns harmoniserade europeiska standarder för flertalet elöverföringsprodukter. Arbetet att harmonisera standarder i Europa är dock inte fullbordat. Många produkter omfattas i själva verket av europeiska standarder där man inte har harmoniserat alla produktegenskaper. Exempelvis har man inte gjort något harmoniseringsarbete när det gäller kontakthylsor.

A.3.3 Bestämmelser och sedvänjor för elinstallation

(51) De bestämmelser och sedvänjor som finns på området elinstallation gäller inte själva tillverkningen av produkterna, utan det sätt på vilket de skall anslutas till elnätet (t.ex. för neutralledare), vilket ofta har återverkningar på utformningen av själva produkten. Det rör sig normalt om regler som utfärdats av standardiseringsorganisationerna (IEC, Cenelec eller nationella organisationer). Reglerna utfärdas ibland av myndigheterna (t.ex. den franska förordningen av den 2 oktober 1978 som innehåller regler om nödbelysning i inrättningar som är öppna för allmänheten(14)). Slutligen kan det röra sig om vanliga sedvänjor eller traditioner som elinstallatörerna följer i ett visst land eller en viss region. Även om dessa sedvänjor inte är obligatoriska binder de dock i praktiken tillverkarna att utforma produkterna på ett visst sätt om de vill kunna sälja sina produkter i det berörda landet med framgång.

(52) Bland de regler och sedvänjor som avser elinstallation bör man också nämna föreskrifter från vissa företag. Exempelvis utfärdar elföretagen bestämmelser för utrustning som skall anslutas till det allmänna elnätet. Dessa bestämmelser, som i praktiken också är bindande för tillverkare av elutrustning, kan ha nationell räckvidd som till exempel för Electricité de France (EDF) eller gälla på regional eller rent av lokal nivå, vilket gäller vissa regionala elföretag i Tyskland eller Österrike.

A.3.4 CE-märkning och nationell kvalitetsmärkning

(53) De finns två typer av märkning: CE-märkning och nationell kvalitetsmärkning.

(54) CE-märkningen skall enligt gemenskapens direktiv obligatoriskt anbringas på alla produkter som omfattas av lågspänningsdirektivet. Tillverkaren ansvarar för att anbringa märkningen på produkten och deklarerar på så sätt att produkten stämmer överens med kraven i direktivet. Dessa krav avser produktens egenskaper liksom de förfaranden för bedömning av överensstämmelse som skall följas innan produkten börjar saluföras. Tillverkarna kan också åberopa så kallade harmoniserade standarder för att visa att deras produkter stämmer överens med de väsentliga kraven i direktiven, medan de förfaranden som föreskrivs kan förutsätta att ett utomstående organ griper in. CE-märkningen garanterar rätten till fri rörlighet inom EES för produkterna.

(55) Kvalitetsmärkning (såsom NF-märkning i Frankrike, VDE-märkning i Tyskland och CEBEC-märkning i Belgien) utfärdas av en oberoende certifieringsorganisation på begäran av tillverkaren efter tester som utförts av ett erkänt laboratorium och mot en avgift. Genom kvalitetsmärkningen intygas att produkten uppfyller gällande (internationella, europeiska eller nationella) standarder.

(56) Det är i allmänhet inte obligatoriskt att erhålla kvalitetsmärkningen, men det finns undantag. I Frankrike är det till exempel obligatoriskt att erhålla den franska kvalitetsmärkningen för nödbelysningssystem. Även om tillverkarna inte har någon rättslig skyldighet att erhålla kvalitetsmärkningen i ett land för att få saluföra sina produkter där utgör kvalitetsmärkningen en affärsmässigt nödvändighet. Elinstallatörerna och slutkunderna kräver ofta kvalitetsmärkning eftersom den garanterar att de märkta produkterna är säkra och tillförlitliga. Detta är särskilt viktigt när det gäller elutrustning som - om den är defekt - kan orsaka allvarliga olyckor. Tilltron till den nationella märkningen ökar dessutom av att den till skillnad från CE-märkningen utfärdas av oberoende organisationer.

(57) CE-märkningens och kvalitetsmärkningens relativa betydelse i elinstallatörernas och konsumenternas ögon återspeglas av deras placering och synlighet på elprodukterna. När de båda märkningarna anbringas på en produkt framhäver tillverkaren kvalitetsmärkningen, medan CE-märkningen oftast är klart mindre synlig. När det gäller effektbrytare anbringas kvalitetsmärkningen sålunda på produktens framsida, ofta med starka färger. CE-märkningen anbringas för sin del ofta på produktens sida, och dess färg smälter ofta samman med produktens färg.

(58) De nationella kvalitetsmärkningarnas funktion för konsumenterna sammanfattas av Legrands dotterföretag Arnould enligt följande(15):

"NF-märkningen är ett resultat av ett frivilligt åtagande från tillverkare som väljer att låta sina produkter genomgå ett rigoröst certifieringsförfarande. NF-märkningen är ett bevis på överensstämmelse med franska och europeiska standarder. Den utfärdas av en oberoende certifieringsorganisation på grundval av fullständiga tester av produkterna och kontroller av produktionsanläggningarna. Den utfärdas med förbehåll för att regelbundna kontroller ger tillfredsställande resultat. NF-märkningen garanterar mycket mer än bara produktsäkerhet. Den garanterar även elutrustningens tillförlitlighet och kvalitet. Rent konkret innebär användning av NF-märkt elutrustning att er installation kommer att fungera korrekt".

(59) Legrand ger i sin produktkatalog för år 2000 följande förklaringar angående CE-märkningen(16):

"CE-märkningen anbringas på Legrands elektriska och/eller elektroniska produkter eller på deras förpackningar. Märkningen är obligatorisk genom direktiv utfärdade av Europeiska unionens råd. [...]* CE-märkningen kan inte på något sätt ersätta en kvalitetsmärkning. I Frankrike innebär CE-märkningen att tjänstemän från tull och bedrägeribekämpning (DGCCRF) kan släppa alla CE-märkta produkter för fri rörlighet. Tillverkaren skall anbringa CE-märkningen på sina produkter eller deras förpackningar på eget ansvar. Deras produktion omfattas inte av några kontroller av överensstämmelse (med nationella eller internationella säkerhets- och prestandanormer) från någon utomstående organisation."

(60) På samma sätt förklarar den belgiska certifieringsorganisationen CEBEC följande(17):

"I belgisk och europeisk lagstiftning föreskrivs att produkter skall stämma överens med gemenskapens direktiv och följaktligen med CE-märkningen. Alla produkter skall vara CE-märkta, och produkter som inte är det får inte saluföras på marknaden. CE-märkningen innebär i sig bara att produkterna får saluföras och innehåller inga ytterligare upplysningar [...]*.

Många direktiv som gäller elprodukter inbegriper en bedömning av överensstämmelse utan inblandning av något oberoende laboratorium eller någon erkänd organisation. CE-märkningen är helt enkelt en deklaration från tillverkaren att de väsentliga kraven är uppfyllda.

CEBEC-märkningen uttrycker ständig överensstämmelse med internationella säkerhetsnormer som bekräftas av en oberoende och ansedd certifieringsorganisation.

Konsumenterna fortsätter att efterfråga elprodukter med en oberoende certifiering. Elutrustnings- och elinstallationsbranschen behöver en ständig överensstämmelse med internationella standarder. Detta garanterar inte CE-märkningen, vilket däremot CEBEC-märkningen gör."

(61) De nationella certifieringsorganisationerna ansvarar i flertalet EES-länder även för produktstandarder. I vissa länder (t.ex. Tyskland och Förenade kungariket) finns det flera certifieringsorganisationer.

(62) Enligt ett avtal mellan flertalet av Cenelecs medlemsorganisationer (Cenelec Certification Agreement - CCA) kan alla produkter som beviljats kvalitetsmärkning av en medlemsorganisation på begäran få en kvalitetsmärkning utfärdad av alla andra medlemsorganisationer - med nedsatt avgift och utan att det behövs en ny testomgång. Faktum kvarstår dock att alla EES-länder har sin kvalitetsmärkning och att elprodukter är märkta med den nationella kvalitetsmärkningen i det land de saluförs i.

A.4 BESKRIVNING AV HUR SEKTORN FUNGERAR

A.4.1 Beskrivning av den vertikala kedjan

(63) Den kedja som länkar samman alla aktörer kan sammanfattas på följande sätt: Efterfrågan härrör från slutkunden, som överlåter elinstallationens utformning antingen till en elinstallatör eller - för stora projekt - till en projektledare. När man väl utformat en ritning över elinstallationen är det i allmänhet en elinstallatör som väljer, köper och installerar elutrustningen. Elinstallatören köper i allmänhet utrustningen från en lokal grossist, som kan vara en filial till en internationell grossist. Grossisten köper i sin tur sina produkter av olika tillverkare av elutrustning (som Schneider eller Legrand).

(64) När elinstallationen inbegriper elcentraler anpassas dessa efter kundens specifika behov. Denna anpassning sker genom att man fastställer typ, antal och egenskaper hos de olika komponenter (effektbrytare, säkringar, allpoliga brytare) som ingår i elcentralen. Såsom angetts ovan görs anpassningen och monteringen av gruppcentraler i allmänhet direkt av elinstallatören eftersom dessa produkter är relativt enkla. Denna uppgift är dock mer komplicerad för huvudfördelningscentraler och fördelningscentraler, och görs då av en specialist, nämligen elmontören. I dessa fall är det elmontören som väljer ut och köper in de olika komponenterna antingen hos grossisterna eller - när det gäller de största elmontörerna - direkt hos tillverkarna.

(65) Slutligen bör det nämnas att tillverkarna ibland kan sälja sina produkter direkt till vissa slutkunder (såsom vissa verkstadsindustrier som tillverkar maskiner eller apparater där man använder lågspänningsutrustning, t.ex. uttag eller utrustning för styrning och indikering). Dessutom sköter vissa slutkunder själva montering och val av elutrustning, som de oftast köper på stormarknader eller i hobbybutiker. Denna försäljning är dock minimal och ändrar inte den allmänna beskrivningen ovan.

A.4.2 Elinstallatörernas och elmontörernas betydelse

(66) Såsom angetts ovan har slutkunden och projektledaren vanligtvis bara en större roll i valet av "synlig" utrustning (uttag, strömbrytare, kabelbackar m.m.) där de viktigaste urvalskriterierna enligt Legrands interna dokument(18) avser "estetik och funktionalitet".

(67) Komponenterna i huvudfördelningscentraler och fördelningscentraler väljs och köps i allmänhet direkt av elmontören. Övrig utrustning (komponenter till gruppcentraler, kabelstegar och kabelhyllor m.m.) väljs av elinstallatören.

(68) Detta innebär att elinstallatörerna (och i mindre grad elmontörerna) har den viktigaste rollen i valet av elutrustning. Såsom Legrand uppger(19) "bestäms efterfrågan på Legrands produkter främst av i vilken grad elektrikerna och projektledarna begär Legrands produkter hos grossisterna".

(69) Att vinna dessa aktörers gunst utgör sålunda ett av de viktigaste medlen i konkurrensen mellan tillverkare av elutrustning. Detta behov förstärkts ytterligare av det faktum att mindre elinstallatörer och elmontörer i allmänhet är trogna det märke de brukar använda.

A.4.3 Grossisternas betydelse

(70) Såsom angetts ovan handlar små och medelstora elinstallatörer och elmontörer hos lokala grossister. Det är bara stora industriella kunder och elmontörer (vars verksamhet inbegriper huvudfördelningscentraler) som kan ha intresse av att köpa sina produkter direkt av tillverkarna.

(71) Man kan därför göra en gränsdragning mellan stora projekt (eller projekt där man använder starkström), där tillverkarna säljer sina produkter direkt till slutkunderna och till stora elmontörer och elinstallatörer, och andra elinstallationer, där grossisterna utgör en ofrånkomlig mellanhand mellan tillverkare och elinstallatörer (eller elmontörer). Såsom förklarats ovan är grossisterna sålunda inte inblandade i försäljningen av komponenter till huvudfördelningscentraler, medan de står för mellan 80 och 90 procent av avsättningen för övriga aktuella typer av elutrustning.

(72) Detta innebär att det är extremt viktigt för tillverkare av annan elutrustning än komponenter till huvudfördelningscentraler att ha tillgång till grossisterna. Det bör dock noteras att alla tillverkare enligt parterna inte nödvändigtvis har tillgång till samma grossister. De största tillverkarna vänder sig sålunda oftast till stora internationella grossister (som Rexel, Sonepar eller Hagemeyer i Frankrike), medan deras mindre konkurrenter har en mer regional verksamhet och oftare vänder sig till mindre grossister.

A.4.4 Urvalskriterier

(73) Av ovanstående följer att de olika tillverkarnas konkurrenssituation i stor utsträckning kommer att bestämmas av i) deras förmåga att vinna elinstallatörernas och elmontörernas trohet och därmed att uppfylla deras förväntningar, och ii) deras tillgång till grossister, åtminstone i fråga om de EES-länder där dessa är tillräckligt etablerade.

(74) Enligt rapporter från vissa analytiker(20), vilket bekräftas av Legrands dokument(21), består elinstallatörernas viktigaste urvalskriterier av i) utrustningens kvalitet och säkerhet, ii) att utrustningen är enkel att montera (vilket minskar installationstiden och därmed deras kostnader), iii) utrustningens anpassning till lokala preferenser och normer, och iv) långsiktig tillgång till produkterna (vilket gör det möjligt att byta ut defekta komponenter mot standardkomponenter utan att man behöver leta efter nya tillverkare vid varje byte).

(75) Resultaten av kommissionens undersökning bekräftar dessa faktorers betydelse. De visar också att produkternas kvalitet och säkerhet tycks utgöra väsentliga krav som tillverkarna måste uppfylla om de vill kunna sälja sina produkter. De visar slutligen att de olika kriteriernas har olika betydelse för elinstallatörer och elmontörer. Att produkterna kan fås direkt är också avgörande för elinstallatörerna, som inte håller sig med stora lager, medan detta har mindre betydelse för elmontörer. På samma sätt tycks elmontörer fästa mindre vikt vid varumärket än elinstallatörerna.

(76) Resultaten av kommissionens undersökning bekräftar också att priset inte tycks utgöra ett grundläggande urvalskriterium för elinstallatörerna i flertalet EES-länder. Detta förklaras av i) att elutrustningen bara står för en relativt liten del (vanligtvis kring 20 %) av värdet på deras kontrakt, medan återstoden främst utgörs av arbetskostnader, ii) att elinstallatören (precis som projektledaren eller elmontören) i allmänhet tenderar att prioritera elinstallationens säkerhet och kvalitet (på grund av deras ansvar och för att de vill undvika att behöva göra om arbetet), och iii) att en prisskillnad mer än väl kan kompenseras av andra faktorer, bland annat monteringstiden (med tanke på arbetskostnadernas stora andel av det totala kontraktsvärdet är en minskning av monteringstiden på 10 procent mer lönsam för installatören än en nedsättning av materialpriset på 10 procent).

(77) Dessa urvalskriterier förklarar för övrigt till stor del elinstallatörernas och elmontörernas märkestrohet. Såsom en tillverkare(22) uppger "är aktörerna i branschen mycket konservativa. Säkerligen utgör kvalitet, säkerhet och civilrättsligt ansvar starka motiv att köpa kända varumärken". Elinstallatörerna och elmontörerna har dessutom starka incitament att använda produkter av ett visst varumärke eller av ett begränsat antal varumärken eftersom detta garanterar att de känner till dessa produkter väl, vilket ger dem betydande tidsvinster vid installationen och därmed kräver mindre arbetskraft.

(78) Grossisterna bör uppenbarligen ha samma urvalskriterier som kunderna, elinstallatörerna och elmontörerna. Det finns dock ytterligare några särskilda faktorer som styr grossisternas val. Parterna uppger framför allt att grossisterna tycks minska antalet leverantörer och varumärken som de säljer inom varje produktkategori av skäl som rör kostnader, lagring, datahantering, teknisk och affärsmässig utbildning av personalen m.m. Detta tycks gynna tillverkare med varumärken som är etablerade på marknaden och tillverkare som har ett brett produktutbud.

A.5 SLUTSATS

(79) För att sammanfatta ovanstående redogörelse används lågspänningsutrustning för tre typer av tillämpningar, nämligen i industrianläggningar, i kontorsbyggnader och i bostadshus. För industriella kontrakt och stora fastighetskontrakt som inbegriper starkström, och därmed innebär att man måste konstruera huvudfördelningscentraler, väljs utrustningen i allmänhet av en projektledare eller en stor elmontör, och levereras direkt av tillverkarna. För övriga kontrakt väljs och köps utrustningen direkt av en elinstallatör eller en elmontör (via en lokal grossist), och slutkunden är normalt inte inblandad i valet förutom när det gäller de "synliga" produkterna som väljs utifrån estetiska och funktionella kriterier.

(80) Med undantag för huvudfördelningscentraler ligger tillverkarnas största problem sålunda i att dels skaffa sig ett känt namn hos grossisterna, dels övertyga elinstallatörer och elmontörer att välja deras produkter - främst genom att ha ett varumärke med gott rykte, ett brett produktutbud och kunna leverera omedelbart.

(81) Elinstallatörerna är angelägna om att produkterna är säkra och tillförlitliga, finns tillgängliga och är enkla att montera, vilket gör att de i allmänhet är trogna ett visst varumärke. Grossisterna följer sina kunders (installatörernas och elmontörernas) önskemål, och söker också leverantörer med ett så brett produktutbud som möjligt.

(82) Tillverkarna konkurrerar sålunda främst med sina varumärken, som de försöker skilja ut från konkurrenternas och förmå elinstallatörer och elmontörer att vara trogna. Tillverkarna eftersträvar också att ha ett så brett produktutbud som möjligt, vilket är en nödvändighet för fördelningscentraler och en betydande fördel för andra typer av komponenter.

(83) Dessa egenskaper, som är gemensamma för alla produkter som berörs av transaktionen, skapar betydande hinder för inträde på marknaden (tillgång till grossister, skapande av ett varumärke och ett stort produktutbud). Diversifiering sker också främst genom extern tillväxt (företagsförvärv). Rent allmänt tenderar marknaderna att bli allt mer koncentrerade.

B. DEFINITION AV RELEVANTA MARKNADER

B.1 ELCENTRALER

(84) Detta avsnitt innehåller en analys av transaktionens effekter på marknaden för elcentraler, det vill säga huvudfördelningscentraler, fördelningscentraler och gruppcentraler. Både Schneider och Legrand tillverkar fördelningscentraler och gruppcentraler. Schneider tillverkar även huvudfördelningscentraler.

B.1.1 Hur installationer för eldistribution struktureras

(85) Eldistribution inom en byggnad (ett bostadshus, en kontorsbyggnad, en fabrik etc.) sker genom flera olika utrustningsnivåer som gör det möjligt att distribuera el från anslutningen till det allmänna elnätet till enskilda apparater som används i byggnaden.

(86) Ett lågspänningssystem är uppbyggt av elcentraler i flera nivåer som en kaskad från huvudfördelningscentralen (eller en fördelningscentral i mindre installationer) till gruppcentraler. Sist i systemet finner man slututrustning som uttag och strömbrytare, och ansluts till centralerna med kablar och kopplingsutrustning.

(87) Både själva eldistributionen och skyddet av elinstallationen och/eller människor sker i elcentralerna, som därmed utgör de viktigaste noderna i nätet. Två centraler på två på varandra följande installationsnivåer är förbundna med elkablar. Allt eftersom man avlägsnar sig från anslutningen till det allmänna elnätet minskar den strömstyrka som cirkulerar i kablar och centraler. Huvudfördelningscentralen är alltså den punkt i installationen där den starkaste strömstyrkan cirkulerar. Den strömstyrka som cirkulerar i fördelningscentralerna, därefter i gruppcentralerna och till sist i slututrustningen blir efter hand allt svagare. I figuren i bilaga 1 redovisas hur en typisk en lågspänningsinstallation är strukturerad och den plats som de olika ovan beskrivna delarna har i denna struktur.

B.1.2 Val av komponenter

(88) För att säkra deras skyddsfunktion består elcentralerna av olika komponenter som är inbyggda i ett skåp (av plåt eller plast). Dessa komponenter utgörs av effektbrytare, säkringar (för att skydda installationerna), differentialskydd (för att skydda människor) och en rad olika andra delar.

(89) Komponenternas typ, antal och dimensioner beror i huvudsak på aktuell nivå i eldistributionssystemet och den typ av utrustning som kommer senare i systemet. Huvudfördelningscentraler innehåller därför i huvudsak av frånskiljare och kapslade brytare. Fördelningscentraler innehåller i huvudsak kapslade brytare och dvärgbrytare. Gruppcentraler innehåller slutligen dvärgbrytare och allpoliga brytare.

(90) I praktiken måste varje distributionscentral utformas särskilt för att motsvara de unika behoven hos den installation som den är avsedd att skydda (vilka bestäms av lokalernas belägenhet och användningsområde). Centralens dimension beror på egenskaperna hos den elinstallation som är ansluten till centralen (strömstyrka, antalet kretsar m.m.). Varje central utgör därför en unik lösning, och kombinationen av komponenter i den kan variera avsevärt mellan olika kontrakt. De uppgifter som lämnats av Schneider(23) tyder därför på att en komponent i en viss gruppcentral (även hos en av de mest sålda) i allmänhet används i mindre än var femte central.

(91) Huvudfördelningscentraler är placerade efter anslutningen till mellanspänningsnätet - vanligtvis precis efter en transformatorstation. Huvudfördelningscentraler syftar till att kontrollera eldistribution framför allt i stora kontorsbyggnader (mer än 5000 m2). Fördelningscentraler syftar till att kontrollera eldistribution på ett våningsplan i en stor kontorsbyggnad och är sålunda placerad efter en huvudfördelningscentral i elinstallationen. Gruppcentralen utgör den sista nivån för skydd och kontroll i ett eldistributionssystem. Denna typ av elcentral är vanligtvis placerad i nivå med enskilda lägenheter eller ett litet antal kontorsrum. I motsats till elcentraler med större kapacitet (huvudfördelningscentraler och fördelningscentraler) är gruppcentraler vanligtvis placerade i lokaler som är tillgängliga för lekmän och skall därför uppfylla striktare skyddsnormer än andra elcentraler.

(92) Huvudfördelningscentraler består i huvudsak av i) frånskiljare (brytare för starkström) med en nominell strömstyrka på mellan 630 och 6300 ampere, ii) kapslade brytare för en nominell strömstyrka på mellan 400 och 1600 ampere, iii) säkringar (400-1600 ampere), iv) skåp och skåpdelar samt v) kablar.

(93) Fördelningscentraler för lågspänning består vanligen av i) kapslade brytare för en nominell strömstyrka på mellan 100 och 250 ampere, ii) dvärgbrytare för en nominell strömstyrka på upp till 125 ampere, iii) säkringar, iv) skåp och skåpdelar (i allmänhet av metall) samt v) kablar.

(94) Slutligen består gruppcentraler vanligtvis av i) dvärgbrytare, ii) differentialskydd, iii) säkringar samt iv) ett skåp (i allmänhet av plast) med samma funktion som det skåp som används för fördelningscentraler. En av deras egenheter är att de fästs på elcentralen genom att hakas på DIN-skenor (och därmed är standardiserade).

(95) Priset (exklusive montering och arbetskraft) för dessa olika elcentraler fördelar sig enligt följande:

Tabell 3

>Plats för tabell>

(96) Denna tabell visar att alla komponenter inte har samma betydelse i en elcentral. Framför allt framgår det att effektbrytare (och i förekommande fall differentialskydd) ofta har en nyckelroll i valet av tillverkare eftersom det är dessa komponenter som svarar för nästan hela prestandan och huvuddelen av värdet (mellan 50 och 70 procent) hos centralen.

(97) I följande punkter redovisas varje aktiv komponents (brytare, differentialskydd, etc.) roll och användning samt de parametrar som bestämmer valet av typ och prestanda för varje komponent som skall integreras i en elcentral.

Två typer av skydd för att hantera två typer av risker

(98) Den typ av produkter (effektbrytare, säkringar, differentialskydd etc.) som används styrs först och främst av den typ av skydd som centralen skall ge. I praktiken skiljer man mellan två typer av skydd: dels skydd av egendom, utrustning och elinstallationen i sig (bland annat mot brand och överhettning vid överström(24) eller kortslutning), dels skydd av människor (mot elstötar vid oavsiktlig kontakt mellan en strömförande ledning och en användare).

Skydd av elnätet: brytare eller säkringar

(99) Skyddet mot överström och kortslutningar säkras genom antingen brytare eller säkringar. Dessa båda komponenttyper bryter strömmen vid överström eller kortslutningar, och har därmed samma skyddsfunktion. De fungerar dock inte på samma sätt. Brytare är elektromekaniska instrument som bryter strömmen genom att slå ifrån en strömbrytare. Säkringar bryter strömmen genom att en ledning brister på grund av överhettning vid en onormal ökning av den strömstyrka som passerar den.

(100) Den teknik som används för brytare respektive säkringar är därför olika. Efter att orsaken till den för höga strömstyrkan eller kortslutningen har eliminerats måste dessutom en säkring bytas ut (eftersom den har smält för att bryta strömmen), medan en brytare helt enkelt kan slås på igen (det vill säga genom att man för tillbaka strömbrytaren till normalläge).

Skydd av människor: differentialskydd eller effektbrytare

(101) Elstötar kan uppstå antingen genom att användaren kommer i direkt kontakt med en strömförande ledning (fasledning) eller genom indirekt kontakt. Indirekt kontakt kan ske när användaren kommer i beröring med en del av en elektrisk apparat som i sin tur oavsiktligt kommit i kontakt med en strömförande ledning.

(102) Vid direkt kontakt mellan en människa och en strömförande ledning kan en elektrisk ström gå igenom hennes kropp. Hur allvarlig risken är beror både på vilken strömstyrka som går igenom kroppen och under hur lång tid personen exponeras för strömmen. Ju högre strömstyrka, desto kortare tid bör strömmen passera genom kroppen.

(103) För att skydda användaren mot risken för elstötar använder man instrument som upptäcker om en del av apparaten blivit strömförande och bryter strömmen mycket snabbt (i allmänhet på mindre än 0,1 sekund). Sådana instrument kallas "differentialskydd". Principen för dessa instrument är att de mäter skillnaden mellan den strömstyrka som går in i och den strömstyrka som går ut ur en installation. Normalt är denna skillnad noll. Vid oavsiktlig kontakt mellan en människa och en strömförande ledning försvinner ström genom den personens kropp. Detta "strömläckage" leder till en skillnad mellan den strömstyrka som går in i och den strömstyrka som går ut ur installationen, som då upptäcks av differentialskyddet som automatiskt bryter strömtillförseln för att skydda personen.

(104) I en elinstallation utgör användningen av mycket känsliga differentialskydd det viktigaste sättet att skydda människor mot risken för oavsiktlig kontakt med en strömförande ledning, oavsett vilket neutralledarsystem man använder. Differentialskydd är därför en väsentlig komponent för att skydda människor. De är dock inte obligatoriska på samma villkor i alla EES-länder.

(105) Såsom angetts ovan kan risk för elstötar också uppstå vid oavsiktlig indirekt kontakt. Denna risk uppstår när en strömförande ledning inuti en apparat oavsiktligt kommer i kontakt med en yttre del av apparaten som användaren normalt kan röra vid utan risk. Då användaren rör apparaten (t.ex. en ugn) kan han då komma i kontakt med elektrisk spänning som apparaten för över indirekt.

(106) I detta andra fall (oavsiktlig indirekt kontakt) bygger användarskyddet främst på jordning, det vill säga att en elektrisk förbindelse skapas mellan jorden och den elektriska apparaten, vissa delar av en elinstallation och/eller viss utrustning.

(107) Jordning innebär att man använder sig antingen av differentialskydd (såsom vid direkt kontakt) eller av effektbrytare. Valet bror på neutralledarsystemet, det vill säga det sätt på vilket oönskat strömförande delar(25) och neutralledaren(26) är förbundna med jorden.

Neutralledarsystemets betydelse

(108) Man skiljer mellan tre typer av neutralledare beroende på vilket sätt strömmen och neutralledaren är förbundna med jorden. Dessa system anges med två bokstäver där den första anger sättet att jorda neutralledaren och den andra sättet att jorda de strömförande delarna "TT" (strömförande delar och neutralledare direkt anslutna jorden), "TN" (strömförande delar anslutna till neutralledaren, som i sin tur är direkt jordad) och "IT" (neutralledaren är jordad genom ett motstånd, medan de strömförande delarna är direkt jordade). Det kan slutligen noteras att det finns två varianter av TN: "TNC" (där en enda ledare samtidigt utgör neutralledare och skyddsledare) och "TNS" (där neutralledaren skiljer sig från skyddsledaren).

(109) Vid strömläckage (på grund av isoleringsfel eller oavsiktlig kontakt med en strömförande ledning) har neutralledarsystemet stor betydelse eftersom det avgör läckströmmens styrka och därmed styrkan hos den elstöt som personen får. TT-systemet leder sålunda till en läckström som kan uppnå flera ampere eller rent av tiotals ampere. TN-systemet kan leda till en läckström på flera hundra (eller rent av tusentals) ampere eftersom ett strömläckage i detta system omedelbart orsakar en kortslutning mellan en fas(27) och neutralledaren. Hos IT-systemet är läckströmmen slutligen svag (några tiotals milliampere) eftersom den begränsas av impedansen hos förbindelsen mellan neutralledare och jord.

(110) Detta får stora konsekvenser för elinstallationens utformning.

(111) Med TT-systemet leder en bristande isolering eller oavsiktlig kontakt mellan en fas och en strömförande del till ett strömläckage via installationens jordtag. Elutrustningen (det vill säga den yttre del av en elektrisk utrustning som användaren normalt kan vidröra) blir då strömförande. För att skydda användaren mot risken för elstötar till följd av oavsiktlig kontakt med den strömförande delen (elstöt genom indirekt kontakt) måste man upptäcka strömläckaget via jordtaget och bryta strömtillförseln mycket snabbt. Detta är funktionen hos det differentialskydd som beskrivs ovan. TT-systemet innebär därför att man måste använda ett differentialskydd för att skydda människor mot elstötar genom indirekt kontakt. Känsligheten hos det differentialskydd som används vid TT-systemet för att skydda människor mot indirekt kontakt varierar i allmänhet mellan 30 mA (hög känslighet) och 300 eller 500 mA (genomsnittlig känslighet).

(112) Med TN-systemet leder en bristande isolering eller oavsiktlig kontakt mellan en fas och en strömförande del inte till ett strömläckage i egentlig mening, utan till en kortslutning (mellan fas och neutralledare). En mycket kraftig ström passerar då neutralledaren. Skyddet av användaren mot risken för elstötar genom indirekt kontakt säkras i detta fall främst med effektbrytare (och inte med differentialskydd, som dock används i TNS-systemet) med en låg frånslagningströskel (vilket innebär att strömmen bryts snabbt). Man kan eventuellt också använda säkringar i stället för effektbrytare.

(113) Med IT-systemet blir strömläckaget vid en bristande isolering eller oavsiktlig kontakt mellan en fas och en strömförande del precis som nämns ovan litet och kräver därför inte att strömtillförseln bryts. IT-systemet säkrar sålunda en fortsatt strömtillförsel vid ett första fel. Det utgör det främsta neutralledarsystemet för tillämpningar (på sjukhus, flygplatser etc.) som kräver att strömtillförseln inte bryts. Det är däremot viktigt att man kan identifiera detta första fel för att avhjälpa det. Om det uppstår ett andra fel blir en installation med IT-systemet i själva verket likvärdigt med en installation med TN-systemet (eller TT-systemet om de strömförande delarna inte är anslutna till varandra) och det uppstår då en kraftig kortslutningsström (eller ett strömläckage).

(114) I praktiken innebär IT-systemet att man använder två typer av apparater: dels utrustning för kontinuerlig isolationsövervakning som ser till att man upptäcker det lilla strömläckage som sker när det första felet uppstår, dels en effektbrytare eller ett differentialskydd mot det andra felet.

Komponenternas prestanda

(115) Därefter är det dags att bestämma komponenternas dimension eller med andra ord prestanda. Det handlar till exempel om att bestämma vilken effektbrytarteknik som är lämpligast (frånskiljare, kapslade brytare eller dvärgbrytare), och vilka egenskaper som är lämpligast hos denna teknik. Effektbrytare kännetecknas främst av i) deras nominella styrka (dvs. vid vilken strömstyrka de bryter strömmen), ii) deras brytstyrka (dvs. vilken högsta strömstyrka de tål utan att de skadas vid en kortslutning), iii) antalet poler (dvs. antalet ledare - mellan 1 och 4 - som effektbrytaren bryter samtidigt) och iv) deras brytningskurva (som kännetecknar brytningstiden som en funktion av strömstyrkan). Samtliga dessa egenskaper är direkt kopplade till neutralledarsystemet, den strömstyrka som installationen överför och övrig utrustning före eller efter effektbrytaren.

(116) De uppgifter som parterna har lämnat antyder att detta val i allmänhet dikteras av installationen. Mer precist verkar det som om byggnadens eller industrianläggningens struktur normalt avgör vilket kopplingsschema installatören bör välja, och att detta kopplingsschema i sin tur bestämmer prestanda hos de komponenter som skall integreras i elcentralerna.

(117) Såsom anges av exempelvis Schneider "kan en ökning av priset på en effektbrytare på 16 ampere, som vanligtvis används i installationens senare delar [...]* och därför finns i många gruppcentraler, motsvara en stor del av centralens pris (och därmed i vissa enskilda fall ifrågasätta installationens struktur). Det är dock [...]* snarare installationens hierarkiska struktur och behovet av driftsäkerhet som bestämmer beställarens och därmed elinstallatörens slutliga val."

(118) Parterna uppger sålunda att det i allmänhet finns ett optimalt kopplingsschema för en viss byggnad, lägenhet eller industrianläggning. Även om man rent teoretiskt kan föreställa sig ett stort antal olika elinstallationer för en viss lokal (med en effektbrytare för varje rum eller en effektbrytare för två rum etc.), eftersträvar elinstallatören först och främst en drift med hög säkerhet och kvalitet, vilket leder till att man flerfaldigar antalet skydd (för att isolera varje krets vid fel och på så sätt säkra strömtillförseln till alla kretsar som inte omfattas av detta fel). I praktiken utformas detta schema ofta med hjälp av dataprogram, till exempel Schneiders program ECODIAL, som utvecklats för att vägleda kunden till en helhetslösning med en optimal servicekvalitet och därmed inte nödvändigtvis leder till den billigaste installationen. Parterna understryker också att valet att ha flera skydd också kan vara ekonomiskt fördelaktigt eftersom detta gör det möjligt att minska mängden kabel (och därmed kostnaden för kabel).

(119) Detta kopplingsschema avgör sedan direkt egenskaperna hos varje krets och därmed den prestanda man behöver hos de olika komponenterna.

(120) Dessa parametrar avgör sedan vilka komponenter som är lämpligast, det vill säga som har den prestanda som behövs utan att man i onödan behöver överskrida dessa (av kostnadsskäl). Även om man i teorin kan använda komponenter med högre prestanda innebär detta ingen fördel för användaren utan bara en merkostnad. Såsom Schneider uppger "kan man i teorin använda effektbrytare med den brytstyrka som man använder i segment 2 även i segment 4 enligt devisen hellre för mycket än för lite. Kostnaderna för dessa apparater blir dock oöverkomliga".

(121) Elcentraler kan innehålla följande produkter:

Tabell 4

>Plats för tabell>

B.1.3 Definition av produktmarknaderna

(122) Parterna har överlappande verksamhet på området elcentraler för lågspänning och de komponenter som integreras i dessa centraler.

Parternas förslag till definition av produktmarknader

(123) Parterna föreslår att man skall skilja mellan tre produktmarknader bland de system som syftar till att skydda människor och utrustning i lågspänningsinstallationer. Parterna föreslår att man skall definiera dessa produktmarknader efter deras nivå i eldistributionssystemet. Parterna skiljer sålunda ut en marknad för huvudfördelningscentraler, en marknad för fördelningscentraler och en marknad för gruppcentraler.

En marknad för helhetslösningar

(124) För det första anser parterna att tillverkarna inte konkurrerar om komponenter till centralerna (som de säljer till grossister, och som grossisterna säljer till elmontörer och elinstallatörer), utan om "eldistributionslösningar" (det vill säga själva elcentralerna) som monteras med dessa komponenter. Tillverkarnas olika helhetslösningar är utbytbara sinsemellan eftersom de uppfyller samma funktioner och omfattas av samma tekniska krav. Däremot är de komponenter som olika tillverkare erbjuder inte utbytbara sinsemellan, dels för att de inte är tekniskt kompatibla (för huvudfördelnings- och fördelningscentraler), dels för att elinstallatörerna i allmänhet är trogna ett varumärke och därmed köper alla komponenter av en enda tillverkare (för gruppcentraler). För att bemöta denna efterfrågan har tillverkarna utvecklat ett utbud av helhetslösningar som innebär att de kan erbjuda alla komponenter till dessa helhetslösningar. Dessa helhetslösningar utgör alltså de produkter som säljs på denna marknad.

Tre separata marknader

(125) Schneider anser vidare att varje typ av central (huvudfördelnings-, fördelnings- och gruppcentraler) utgör en separat marknad. För det första har huvudfördelningscentraler tekniska prestanda som skiljer sig från dem för fördelnings- och centralgrupper (bland annat i fråga om strömstyrka) och bygger åtminstone delvis på komponenter som är specifika för denna typ av elcentral (frånskiljare). Huvudfördelningscentraler innehåller däremot inte dvärgbrytare, som är vanliga i fördelnings- och gruppcentraler.

(126) För det andra skiljer sig fördelningscentraler från gruppcentraler eftersom de sistnämnda är utformade för lägre strömstyrkor (under 125 ampere) och innehåller specifika komponenter (bland annat differentialskydd) som inte används i fördelningscentraler.

Kommissionens analys

(127) I följande punkter analyserar kommissionen konkurrensvillkoren på de marknader som hänger samma med elcentraler. Kommissionens undersökning visar att elcentraler i allmänhet är uppbyggda av komponenter av ett enda varumärke. Denna slutsats måste dock åtföljas av slutsatsen att tillverkare av elutrustning säljer komponenter till grossister och att tillverkarna därmed konkurrerar om att sälja komponenter. Sammanfattningsvis utgörs de relevanta marknader som bör användas som referens vid analysen av den anmälda transaktionens effekter på konkurrensen av marknaderna för de komponenter som är avsedda att integreras i elcentraler.

Centralerna är oftast uppbyggda av komponenter av ett varumärke

(128) Kommissionens undersökning visar att elcentraler (särskilt när de installeras) oftast innehåller komponenter av ett enda varumärke. Detta beror, särskilt för fördelningscentraler, på tekniska begränsningar och, särskilt för gruppcentraler, på affärsseder.

Tekniska begränsningar

(129) Konkurrensen mellan tillverkare avser dels enskilda komponenter, dels prestanda hos de centraler som monteras genom att dessa komponenter integreras med andra. Exempelvis är en kapslad effektbrytare ointressant om den inte är kompatibel med andra skydd (andra kapslade brytare, dvärgbrytare, säkringar m.m.) som skall integreras i en central.

(130) De uppgifter som lämnats av parterna och resultaten av undersökningen visar här att det inte är ekonomiskt möjligt att garantera att vissa komponenter av olika varumärken är kompatibla i huvudfördelnings- och fördelningscentraler. Exempelvis uppger parterna att en blandning av komponenter av olika varumärken i en huvudfördelningscentral skulle tvinga elmontörerna att göra nya tester för att kontrollera att centralen fungerar som den skall. Kostnaderna för dessa ytterligare tester uppgår till mellan 10000 och 25000 euro beroende på de garantier som skall lämnas, vilket gör sådana tester ohållbara för en enskild central.

(131) För fördelningscentraler är skåp och vissa skåpdelar (infästningsplattor m.m.) som säljs av en tillverkare utformade särskilt för denna tillverkares komponenter. Tillverkarna har i själva verket utvecklat särskilda monteringsverktyg som syftar till att underlätta monteringen av centralen.

(132) En fördelningscentral innehåller normalt en kapslad effektbrytare i centralens överdel som matar och skyddar en rad utgångar som i sin tur skyddas och matas av en rad dvärgbrytare. För att se till att ett fel i en utgång bara innebär att denna utgång - och inte alla utgångar i centralen - bryts, bör man se till att ett fel som uppstår i denna utgång bryts av det särskilda skyddet för denna utgång snarare än av skyddet vid ingången till centralen. Detta kan kallas "selektivitet".

(133) Åtminstone för fördelningscentraler verkar denna selektivitet sålunda garanteras av mycket fina konstruktioner (snabb kontaktöppning, energimängd som kan passera effektbrytaren vid brytningen etc.) som hänger samman med hur produkterna utformas och tillverkas. Schneider anser här att två effektbrytare som omfattas av identiska standarder ändå kan ha olika prestanda i fråga om selektivitet, vilket innebär att det är omöjligt att garantera att olika tillverkares selektivitetsfunktioner är kompatibla.

(134) Komponenternas kompatibilitet och selektivitet är av avgörande betydelse för elmontören eller elinstallatören eftersom dessa gör det möjligt för montören att garantera den färdiga centralens prestanda och därmed att uppfylla kundens behov. Eftersom kompatibilitet och selektivitet bara garanteras för ett enda varumärke kan elmontörerna inte sätta samman komponenter av olika varumärken, vilket innebär att de köper all elutrustning som behövs till en central från en enda tillverkare. Såsom en elmontör(28) anger "blandar man inte produkter av olika varumärken. [...]* Installationsreglerna tvingar en att använda ett enda varumärke".

(135) När det gäller huvudfördelnings- och fördelningscentraler innebär valet av varumärke på en nyckelkomponent - som den kapslade brytaren för fördelningscentraler - i allmänhet att man använder samma varumärke på alla andra skyddskomponenter som behövs i den aktuella centralen. När en elmontör väl valt varumärke på den kapslade brytaren till sin central har han i praktiken begränsat sitt urval av övriga komponenter (skåp, dvärgbrytare etc.) till sin central eftersom han bara kan välja varumärken som garanterar kompatibilitet med den valda kapslade brytaren.

(136) Det verkar dock som om alla delar till centralen inte nödvändigtvis måste vara av samma varumärke och att det förekommer en viss blandning för vissa komponenter. Detta tycks särskilt gälla komponenter som inte har några direkta skyddsfunktioner, såsom själva skåpdelarna. I själva verket kan parternas andel av försäljningen inom ett geografiskt område variera avsevärt mellan olika komponenter som är avsedda att monteras i en fördelningscentral. Schneiders andel av den franska marknaden uppgår sålunda till [50-90]* % för effektbrytare till fördelningscentraler, medan den inte överstiger [30-40]* % för själva skåpen. Parterna anser att dessa skillnader kan förklaras av de många helhetslösningar som är tänkbara för en och samma typ av elcentral. Om detta stämmer visar siffrorna ovan att de fördelningscentraler som säljs av Schneider i genomsnitt innehåller nästan dubbelt så många effektbrytare som de fördelningscentraler som säljs av företagets konkurrenter. Detta tycks inte vara särskilt sannolikt bland annat med tanke på mångfalden hos Schneiders kunder i Frankrike. En troligare förklaring är att även om man inte kan blanda olika märken av effektbrytare (på grund av kraven på kompatibilitet och selektivitet), så är det vanligare att blanda olika varumärken när det gäller skåpdelar som inte omfattas av samma krav på selektivitet och kompatibilitet som effektbrytare. Samma sak gäller differentialskydd som också levereras av specialiserade företag. Ett exempel är Baco, ett dotterföretag till Legrand, som säljer differentialskydd av eget märke. När det gäller gruppcentraler varierar slutligen de marknadsandelar som parterna redovisar för olika komponentkategorier kraftigt mellan olika komponenter.

Handelsbruk

(137) Att blanda produkter av olika varumärken i en gruppcentral tycks vara tekniskt möjligt och sker också ibland. Precis som parterna påtalar är det främst elinstallatörerna som monterar och väljer gruppcentraler, och de "är i allmänhet trogna ett varumärke och köper en fullständig sats av en enda tillverkare av skäl som rör en underlättad montering av centralen, produkternas utseende, apparaternas funktion och förtroendet för en tillverkares tekniska kvalitet"(29). Även om det inte finns några tekniska hinder att blanda komponenter av olika varumärken i gruppcentraler köper elinstallatörerna sålunda oftast alla sina komponenter av en enda tillverkare.

(138) Detta visar också att det är en betydande konkurrensfördel att ha ett fullständigt produktutbud av ett varumärke inom denna sektor. Såsom en tillverkare(30) uppger "är det utrymme som finns för mindre tillverkare eller tillverkare av enstaka komponenter allt mer begränsat till följd av marknadens utveckling, där man tenderar att leverera fullständiga installationer och integrerade system".

(139) Kravet på ett fullständigt produktutbud förklaras främst av att elinstallatörerna och elmontörerna i första hand vänder sig till tillverkare som ger dem försäkringar om säkerhet och kompatibilitet oavsett tänkt sammansättning och därmed oavsett vilka olika komponenter man väljer och monterar i en central. Med tanke på de många olika komponenter man kan integrera i en huvudfördelnings- eller fördelningscentral (Schneider räknar med mer än 3000 produktreferenser för fördelningscentraler), måste tillverkarna kunna leverera samtliga skyddskomponenter som kan integreras i dessa elcentraler.

(140) Betydelsen av brett produktutbud och avsaknaden av en betydande blandning av produkter förstärks ytterligare av andra särdrag hos sektorn. Såsom General Electric (GE) uppger "försöker elmontörer och elinstallatörer normalt köpa alla sina produkter hos en leverantör eller av ett enda varumärke. Detta minskar deras transaktionskostnader, ger dem bättre tillgång till utbildning och underhållstjänster samt garanterar att de olika komponenterna är tekniskt kompatibla." Vissa elmontörer och elinstallatörer har också påtalat att rabatter och utbildningsmöjligheter kan vara kopplade till samlade inköp eller till årliga inköpsmål för produkter av samma varumärke. Precis som resultaten av undersökningen visar tycks det slutligen vara så att en omfattande produktportfölj utgör en betydande fördel när det gäller tillgången till grossister.

(141) Parternas alla stora konkurrenter som ABB, Siemens och Hager har kompletta komponentsortiment. Medelstora tillverkare som inte tillverkar alla komponenter måste i allmänhet komplettera sitt utbud genom att köpa de komponenter som saknas av andra tillverkare och sedan införliva dem i det egna utbudet. Detta gäller till exempel Moeller (som köper frånskiljare av Schneider), Gewiss (som utformar sina fördelningscentraler kring kapslade brytare som levereras av ABB) och Schneider (som köper brytare av ABB och säkringar av Holec och Harvey Bubble).

Konkurrensen mellan tillverkare omfattar också komponenter

(142) Parternas ståndpunkt att de relevanta produktmarknaderna skall definieras efter "helhetslösningar" för den slutliga sammansättningen av komponenter tycks dock inte hålla för en granskning. Såsom framgår i följande punkter kullkastas denna ståndpunkt av den ekonomiska verkligheten, och det framgår av parternas egna dokument att det råder konkurrens även mellan komponenter.

Den ekonomiska verkligheten visar att marknaden bygger på komponentförsäljning

(143) I sitt beslut av den 30 mars 2001 enligt artikel 6.1 c i koncentrationsförordningen (beslutet enligt artikel 6.1 c) anförde kommissionen att den inte utesluter möjligheten att alla olika kategorier av komponenter till elcentraler utgör en relevant produktmarknad. Om detta stämmer bör produktmarknaderna då definieras utifrån komponentkategorier snarare än utifrån "helhetslösningar". I sitt beslut enligt artikel 6.1 c noterade kommissionen särskilt att många tredje parter hade uppgett att elkomponenter i allmänhet säljs för sig av tillverkarna, som levererar dem till grossister eller elmontörer utan att integrera dem i en helhetslösning (det är grossisterna och elinstallatörerna som integrerar komponenterna).

(144) I nämnda beslut noterade kommissionen också att vissa konkurrenter inte ens själva tycks tillverka alla komponenter som skall integreras i de "helhetslösningar" (elcentraler) man erbjuder. Parterna tycks i sina kataloger inte heller göra någon indelning mellan de huvudfördelnings-, fördelnings- och gruppcentraler man erbjuder, utan delar tvärtom in komponenterna i grupper efter deras prestanda.

(145) Kommissionens detaljerade undersökning bekräftar att grossister, elinstallatörer och elmontörer köper och att tillverkare säljer komponenter. Man kan inte tala om någon egentlig försäljning av färdiga centraler. Elmontörernas och elinstallatörernas roll är just att sätta samman en elcentral som motsvarar de tekniska egenskaperna hos den installation elcentralen är avsedd för. Utformningen av en elcentral och dess sammansättning av effektbrytare (frånskiljare, kapslade brytare eller dvärgbrytare), säkringar och differentialskydd, och därmed valet av komponenter beror i första hand på installationens tekniska egenskaper.

(146) Man kan därför inte tala om någon "standardcentral" eftersom varje central måste återspegla de näst intill unika egenskaperna hos den installation den är avsedd för. Precis som Legrand(31) uppger "kan man observera en stor mångfald av olika sammansättningar, vilket gör det mycket svårt att definiera en standardcentral". Centralen utformas och monteras sålunda först hos elmontören, elinstallatören och/eller projektkontoret i samråd med slutanvändaren.

(147) I sitt svar på meddelandet om invändningar bestrider parterna inte att det i princip inte finns någon standardcentral, men de hävdar däremot att det finns standardlösningar. De påpekar dels att sammansättningen av en central alltid innebär att man monterar samma typer av komponenter (effektbrytare, differentialskydd, skåpdelar etc.), dels att kunderna upplever att de behöver standardlösningar, vilket illustreras av att tillverkarna utvecklat dataprogram för att hjälpa elinstallatörerna.

(148) Kommissionen bestrider inte dessa synpunkter. Den anser dock att de inte på något sätt bevisar att det finns någon standardcentral. Det faktum att centraler av en viss typ i allmänhet innehåller samma typ av komponenter visar bara att alla dessa centraler har samma funktion, men självklart inte att de är identiska. Att varje elcentral är specifik (och därmed att det inte finns någon standardcentral) bekräftas för övrigt av att det finns dataprogram som stöd för dimensionering av centraler, vilka syftar till att utforma en sammansättning som är optimal utifrån varje kunds behov. Kommissionen vidhåller sålunda att med undantag för ett fåtal standardcentraler, som bara omfattar några få specifika sammansättningar och står för en mycket liten del av försäljningen, så finns det ingen standardcentral; det som parterna kallar standardlösning tycks snarare avse användning av ett enda varumärke.

(149) I allmänhet varken utformar eller säljer tillverkaren elcentraler, utan nöjer sig med att till utomstående företag (elmontörer och elinstallatörer) sälja (direkt eller indirekt genom distributionsledet) de komponenter som de behöver för att montera elinstallationen hos sina kunder. Parternas och deras konkurrenters kataloger är dessutom strukturerade efter komponentgrupper och inte efter typ av elcentral. I dessa kataloger presenterar man sålunda komponenter efter deras tekniska egenskaper utan att man nödvändigtvis anger i vilken typ av elcentraler de kan integreras.

(150) Dessutom uppger parterna att försäljningen av utrustning till fördelnings- eller gruppcentraler till mer än 80 procent sker genom distributionsledet. Precis som Schneider(32) preciserar "köper [varje grossist] partier av komponenter och halvfabrikat som de behöver för att upprätthålla ett lager som gör att de kan tillgodose olika systembehov hos sina egna kunder". Detta svar bekräftar att grossisternas beställningar på området fördelnings- och gruppcentraler avser komponenter och inte helhetslösningar.

(151) Som svar på kommissionens frågor(33) har Schneider för varje EES-land inkommit med en kopia av de största beställningarna på fördelnings- och gruppcentraler samt med motsvarande fakturor. Det framgår mycket tydligt att dessa beställningar från Schneiders kunder praktiskt taget alltid avser komponenter, som identifieras med deras exakta referensnummer, och inte helhetslösningar. De få undantagen avser nästan alltid direkt försäljning till andra kunder än grossister och elmontörer. Såsom anförts ovan är denna försäljning marginell (mindre än 5 procent för fördelningscentraler och mindre än 10 procent för gruppcentraler).

(152) Av ovanstående framgår det tydligt att parternas försäljning på området fördelnings- och gruppcentraler nästan uteslutande sker i form av komponenter och inte som "helhetslösningar". Samma sak gäller deras konkurrenter.

Konkurrensen utövas på komponentnivå

(153) En granskning av orsakerna (tekniska begränsningar och affärsseder) till att elcentraler vanligtvis innehåller komponenter av ett enda varumärke visar att en tillverkare som lyckas få en särskilt stark ställning för en typ av dessa komponenter skulle kunna utöva sitt marknadsinflytande för just denna typ av komponenter - förutsatt att tillverkaren har ett fullständigt produktutbud (vilket är en förutsättning för att verka på denna marknad).

(154) När det gäller gruppcentraler verkar det som om den enda anledningen till att komponenterna är av ett varumärke är att elinstallatörerna är trogna detta varumärke. En granskning av konkurrensvillkoren visar dock att de olika tillverkarnas marknadsandelar kan variera avsevärt mellan olika komponenter. Exempelvis visar resultaten av undersökningen att vissa tillverkares marknadsandel kan vara dubbelt stor för en komponent som för en annan. Dessa skillnader tycks visa att konkurrensvillkoren varierar mellan olika komponenter.

(155) När det gäller fördelningscentraler pekar parterna på tekniska begränsningar (kompatibilitet och selektivitet) för att motivera en analys som bara avser helhetslösningar. I sitt svar på meddelandet om invändningar påpekar de också att valet av en elcentral av ett enda varumärke innebär att elmontörerna kan göra betydande tidsbesparingar (med 25-50 procent) vid monteringen av centralen.

(156) Såsom angetts ovan tycks blandningar av olika varumärken emellertid förekomma, åtminstone när det gäller skåpdelar. Att man inte blandar effektbrytare hindrar dessutom inte att särskilda konkurrensvillkor gäller mellan kapslade brytare, som utgör nyckelkomponenter och avgör valet av övriga skyddskomponenter, och dessa övriga skyddskomponenter. I själva verket tenderar tillverkarna naturligtvis att rikta in huvuddelen av sina FoU-insatser och säljfrämjande insatser på dessa komponenter snarare än på övriga komponenter. Detta bekräftas för övrigt av de uppgifter som parterna lämnar i sitt svar på meddelandet om invändningar. Dessa uppgifter visar att i Italien (under perioden 1998-2000) så har skillnaden mellan det lägsta priset (som inbegriper rabatter) och det högsta priset (utan rabatter) kunnat uppgå till [20-30]* procent för kapslade brytare, men bara till [10-20]* procent för dvärgbrytare. Detta antyder att rabatterna traditionellt är större för effektbrytare av nyckelbetydelse än för övriga effektbrytare.

(157) Att analysen görs på komponentnivå tycks vara än mer relevant eftersom det är på denna nivå som ett varumärkes värde grundar sig. Det är för övrigt på denna nivå som parterna analyserar sin egen ställning på marknaderna för lågspänningsutrustning. I sina planer på medellång sikt för 2001-2005 som Legrand gjort för flertalet EES-länder anges företagets marknadsandelar i dessa länder för olika komponentkategorier (frånskiljare, effektbrytare för fördelning[scentraler], allpoliga strömbrytare och höljen). Däremot innehåller dess dokument ingen analys per "helhetslösning" (dvs. per typ av elcentral).

(158) I parternas interna dokument finner man också analyser där de enskilda komponenternas betydelse understryks. Sålunda uppger Legrands dotterföretag Bticino(34): "[...]*". På samma sätt gör Legrand(35) särskilda analyser av dels effektbrytare för fördelningscentraler, dels differentialskydd. Schneider understryker i sin treårsplan för [...]* de positiva effekterna av lanseringen av ett nytt utbud av [...]* och den framtida användningen av dessa komponenter för att kunna sälja andra produkter. [...]*. Schneider räknar att företagets utbud av [...]* skall förstärka dess ställning hos industrikunder och skyller samtidigt företagets svaga ställning hos bostadskunder på sitt utbud av [...]*.

(159) Det sätt på vilket man i dessa dokument understryker en komponents strategiska roll (i detta fall en [...]*) illustrerar tydligt vilken betydelse komponenter har i de olika tillverkarnas konkurrensstrategier. Komponenternas roll framgår också i tillverkarnas reklam riktad till elinstallatörer och elmontörer. I denna reklam prisar man i själva verket prestandan hos sina komponenter och inte hos de helhetslösningar man kan erbjuda utifrån dessa komponenter.

(160) Slutligen bör det noteras att [...]*(36).

(161) I sitt svar på meddelandet om invändningar bestrider parterna att det förekommer ett marknadsinflytande på komponentnivå. De anser särskilt att något test av ett hypotetiskt monopol inte kan göras på en viss typ av komponent eftersom alla tillverkare erbjuder ett fullständigt produktutbud. Ett hypotetiskt monopol på en viss typ av komponent skulle därmed vara helt irrelevant på den verkliga marknaden.

(162) Kommissionen kan inte ansluta sig till denna ståndpunkt. Även om det skulle vara så att ett hypotetiskt monopol på en enda typ av komponenter saknar grund på den verkliga marknaden hindrar detta inte att konkurrensvillkoren (och därmed en eventuell dominerande ställning) skiljer sig åt för varje typ av komponent. Detta eftersom alla tillverkare måste erbjuda alla komponenter som elinstallatörerna behöver för att utforma en elcentral och eftersom de olika tillverkarnas konkurrensförmåga, efterfrågesidans struktur och därmed fastställandet av priser måste vara likvärdig för alla komponenter. Det faktum att testet av ett hypotetiskt monopol rent tekniskt inte kan göras på komponentnivå (eftersom alla tillverkare säljer alla produkter) visar med andra ord att det förmodligen inte kan förekomma en monopolsituation för en enda komponent - oberoende av övriga komponenter. Detta hindrar emellertid inte i sig att det kan förekomma marknadsinflytande på komponentnivå.

(163) Det faktum (som inte bestrids av parterna) att det finns nyckelkomponenter visar att vissa komponenter är viktigare än andra och att konkurrensvillkoren för dessa komponenter skiljer sig från dem för övriga komponenter. Såsom angetts ovan förekommer blandningar för vissa komponenter, bland annat skåpdelar.

(164) Detta bekräftas dessutom tydligt av de uppgifter som lämnats av Schneider, och som påvisar betydande skillnader i vinstmarginal mellan olika typer av komponenter.

Tabell över marginaler

>Plats för tabell>

Källa:

Schneider, svar på frågeformuläret av den 6 april 2001.

Slutsats

(165) Såsom anges i kommissionens tillkännagivande om definitionen av relevant marknad(37) "[är] syftet med att definiera en [...]* marknad att identifiera de faktiska konkurrenter till de berörda företagen som är i stånd att begränsa deras beteende och hindra dem från att agera oberoende av ett effektivt konkurrenstryck." Syftet med att definiera den relevanta marknaden är alltså att identifiera de områden inom vilka en eventuell dominerande aktör skulle kunna utöva ett marknadsinflytande och att skapa en begreppsram som gör det möjligt att analysera villkoren för utbud och efterfrågan inom dessa områden.

(166) Analysen ovan visar att tillverkarna kan utöva marknadsinflytande på två nivåer: dels på varumärkesnivå (och därmed genom att kombinera alla komponenter som är avsedda att integreras i en elcentral), dels inom varje komponentgrupp.

(167) Kundernas märkestrohet tvingar i själva verket tillverkarna att erbjuda ett fullständigt produktutbud och garantera (tekniska och ekonomiska) prestanda hos de elcentraler som sätts samman av dessa produkter. När en komponent (t.ex. en effektbrytare) väl har valts måste övriga komponenter i elcentralen dessutom normalt vara av samma märke. Detta gäller särskilt effektbrytare i fördelningscentraler på grund av de krav på kompatibilitet och selektivitet som beskrivits tidigare. Det finns därför en första konkurrensnivå som omfattar alla komponenter (eller åtminstone alla skyddskomponenter).

(168) Av ovanstående framgår det dock i) att märkestroheten inte är absolut när det gäller fördelnings- och gruppcentraler, ii) att det är vanligare att blanda olika varumärken av skåpdelar än av skyddskomponenter, iii) att valet av varumärke i praktiken dikteras av valet av nyckelkomponenter, och iv) att de olika tillverkarnas konkurrensställning kan variera mycket kraftigt mellan olika typer av komponenter. Konkurrensvillkoren är sålunda inte lika för alla komponenttyper. Detta bekräftas för övrigt till stor del av de uppgifter som parterna lämnar i sitt svar på meddelandet om invändningar. Dessa uppgifter visar i själva verket att man ger särskilda rabatter för varje komponenttyp (exempelvis en hänvisning till en dvärgbrytare eller en typ av skåp), vilket uppenbarligen tyder på att konkurrenstrycket varierar mellan olika komponenter. När det gäller fördelningscentraler tycks dessa rabatter dessutom vara mycket större för nyckelkomponenter (kapslade brytare) och komponenter som kan blandas mellan olika varumärken (skåpdelar) än för dvärgbrytare.

(169) I sitt svar på meddelandet om invändningar bestrider parterna denna analys och hävdar tvärtom att konkurrensbedömningen bara skall göras på elcentralnivå, det vill säga för samtliga komponenter som ingår i en typ av elcentral. Parterna grundar sitt argument på i) tekniska (kompatibilitet, selektivitet etc.) och ekonomiska aspekter som begränsar blandningen av olika varumärken, ii) elinstallatörernas och elmontörernas märkestrohet, och iii) det faktum att alla tillverkare erbjuder och måste erbjuda alla komponenter som krävs för att konstruera en elcentral. Parterna stöder sig även på resultaten av en undersökning som de beställt av konsultföretaget NERA, och som enligt dem påvisar ett mycket starkt samband mellan försäljningsvolymerna för varje komponenttyp. Parterna anser att detta samband motsäger att det finns en separat marknad för komponenter.

(170) Såsom anförts ovan bestrider kommissionen varken att det finns en första konkurrensnivå beträffande alla komponenter som ingår i en elcentral eller att denna konkurrens tvingar tillverkarna att erbjuda ett fullständigt produktutbud och garantera tekniska och ekonomiska prestanda hos elcentraler som sätts samman av dessa komponenter. Den anser dock att konkurrensen inte begränsar sig till denna nivå, utan även gäller varje komponenttyp.

(171) 171. Kommissionen anser också att de uppgifter som lämnats av NERA snarare bekräftar än motsäger att det är relevant att göra en analys på komponentnivå. För det första framgår det att tillverkarna gör många säljfrämjande insatser för vissa enskilda komponenter snarare än för samtliga komponenter som krävs i en elcentral. I juni och juli 2000 erbjöd Schneider sålunda rabatter på [0-20]* procent på vissa [...]* och på [20-40]* procent på vissa [...]*. På samma sätt tycks Legrand också ha genomfört särskilda säljfrämjande åtgärder för vissa typer av [...]* för gruppcentraler och vid andra tillfällen för vissa [...]*. Dessa insatsers omfattning och deras inriktning på en enda typ av komponent visar att det råder särskild konkurrens för varje komponenttyp.

(172) För det andra tyder de uppgifter som parterna lämnat också på att dessa säljfrämjande insatser har haft mycket stor inverkan på försäljningen av den utrustning som insatserna omfattat, men att de bara har haft mycket begränsade effekter på försäljningen av andra komponenter som är tänkta att kombineras med den aktuella utrustningen för att på så sätt skapa "helhetslösningar". När Bticino (i Italien) erbjöd en rabatt på [0-20]* procent på vissa [...]* i januari 2000 ökade försäljningen av [...]* sålunda med [0-20]* procent jämfört med december 1999, medan försäljningen av [...]* bara ökade med [0-20]* procent jämfört med föregående månad. Denna skillnad blir ännu mer markant om man beaktar säsongsvariationer i försäljningen eftersom försäljningen av [...]* i så fall skulle ha minskat med [0-10]* procent jämfört med föregående månad (medan försäljningen av [...]* skulle ha ökat med [20-30]* procent). Detta tyder på att säljfrämjande insatser för enskilda komponenter inte får samma effekter för alla komponenter som krävs i en elcentral, vilket också bekräftar att det finns en andra konkurrensnivå som omfattar enskilda komponenter.

(173) För det tredje visar uppgifterna från NERA att det inte finns något signifikant samband mellan prisvariationerna för olika komponenter. Eftersom prisvariationerna återspeglar utvecklingen av villkoren för utbudet av och efterfrågan på de aktuella produkterna, illustrerar avsaknaden av ett sådant samband att varje komponenttyp är unik och bekräftar att priset på alla komponenttyper i hög grad fastställs utifrån aspekter som är unika för en komponenttyp (snarare än utifrån förändrade konkurrensvillkor beträffande de elcentraler som komponenten används i).

(174) Slutligen anser kommissionen att det samband mellan försäljningsvolymerna för olika komponenter som konsultföretaget NERA har observerat inte innebär att man kan ifrågasätta att det råder en särskild konkurrens på komponentnivå. I beräkningen av detta samband beaktar man inte alls verksamhetens säsongsvariationer. Dessa säsongsvariationer är ibland mycket uttalade, särskilt i augusti när försäljningsvolymerna kan falla med 75 procent jämfört med i juli. Genom att inte bryta ut detta fenomen överskattar NERA därmed det reella sambandet mellan försäljningsvolymerna avsevärt. För att mäta det reella sambandet har kommissionen gjort egna beräkningar på grundval av de uppgifter som parterna lämnat. Dessa beräkningar visar att om man bryter ut försäljningens säsongsvariationer så minskar sambandet avsevärt för att nå nivåer (kring 0,7) som innebär att man inte kan dra några exakta slutsatser.

(175) I vilket fall som helst tycks det vara uppenbart att det finns ett visst samband mellan försäljningsvolymerna för olika komponenttyper eftersom den slutliga försäljningen avser monterade elcentraler och dessa elcentraler förses med de aktuella komponenterna genom monteringen. Kommissionen anser dock att detta samband inte innebär att man kan dra slutsatsen att alla komponenter tillhör en och samma produktmarknad. Om man tillämpar NERA:s resonemang på ett annat område skulle detta leda till slutsatsen att bildäck och bilmotorer tillhör samma produktmarknad eftersom det (troligen) finns ett samband mellan försäljningsvolymerna för däck och motorer (bägge utgör ju utrustning till bilar). Denna slutsats ter sig ganska absurd eftersom det inte finns någon som helst utbytbarhet mellan de båda produkterna (varken på efterfråge- eller utbudssidan) och med tanke på de fundamentala skillnaderna i konkurrensstruktur mellan de båda sektorerna (förekomsten av integrerade tillverkare, koncentration m.m.). Det är för övrigt av denna anledning som ekonometriska undersökningar av definitionen av produktmarknader i allmänhet grundar sig på prissamband snarare än på samband mellan försäljningsvolymer(38). Kommissionen anser därmed att detta samband inte innebär att man kan ifrågasätta att det råder särskilda konkurrensvillkor för varje typ av utrustning, inte minst med tanke på de fakta och faktorer som redovisats ovan. Det faktum att försäljningen av vissa komponenter ökar när försäljningen av andra minskar - trots det ofrånkomliga sambandet mellan komponenter - bekräftar också denna analys.

(176) Även om man godtar den betydelse som varumärken och fullständiga komponentutbud har i konkurrensen, så grundar sig styrkan hos ett varumärke ändå i huvudsak på de olika komponenternas konkurrenskraft. Eftersom en eventuell monopolleverantör av en komponent kan utnyttja sitt marknadsinflytande på denna nivå bör analysen av konkurrensen göras för varje komponenttyp.

(177) Kommissionen konstaterar sålunda att analysen av den anmälda koncentrationens effekter på konkurrensen skall göras på två olika nivåer: dels i nivå med samtliga komponenter som krävs för att montera en viss typ av elcentral (vilket är den nivå som parterna förespråkar), dels i nivå med de olika komponenter som är avsedda att integreras i fördelningscentraler och gruppcentraler.

Segmentering av produkter

Uppdelning efter funktion

(178) Kommissionen konstaterar att de olika kategorierna av komponenter som används i en elcentral inte är utbytbara sinsemellan. Det är uppenbart att ett skåp (det vill säga ett hölje, vanligtvis i metall, på vilket man monterar yttre paneler och en skåplucka) inte på något sätt är utbytbart mot ett skyddsinstrument (som en effektbrytare eller en säkring).

(179) Man måste uppenbarligen också göra en uppdelning mellan skyddsinstrument som effektbrytare och säkringar (vars funktion är att skydda elinstallationen mot överström och kortslutningar) å ena sidan och differentialskydd (som syftar till att skydda personer) å den andra. Av samma skäl tycks allpoliga brytare, som har uppfyller både ett differentialskydds och en effektbrytares funktioner, inte heller vara utbytbara med andra typer av skyddsinstrument.

(180) Denna uppdelning gäller också på utbudssidan eftersom alla typer av komponenter enligt parterna tillverkas i ett särskilt produktionsled (och vanligtvis i en särskild fabrik). Detta hindrar att man kan tillverka någon annan produktgrupp eller ställa om produktionen under acceptabla ekonomiska villkor.

Uppdelning mellan effektbrytare och säkringar

(181) Säkringar har en funktion som är jämförbar med effektbrytarnas funktion (att skydda mot kortslutningar och överbelastning). Det rör sig dock om tekniskt olika komponenter. Medan effektbrytare innehåller ett elektromagnetiskt instrument fungerar säkringar genom att en elektrisk ledare går av till följd av överhettning vid en överbelastning eller en kortslutning. Följaktligen måste säkringar bytas ut efter en kortslutning eller en överbelastning, till skillnad från effektbrytare som helt enkelt slås på igen när strömstyrkan inte längre är för hög. En säkring måste också förses med en brytare som gör att man kan ersätta den utan att den är strömförande. Även om en säkring är billigare (vid installationen) än en effektbrytare, kräver den dock mer underhåll bland annat eftersom den måste bytas ut, vilket leder till att totalkostnaderna tycks vara högre för säkringar. Med tanke på dessa skillnader och på att det är enklare att använda effektbrytare, används dessa oftare än säkringar och tycks på lång sikt komma att ersätta dem.

(182) De tekniska skillnaderna mellan säkringar och effektbrytare, de konsekvenser som dessa skillnader får för underhållet av elcentraler, samt de tekniska skillnaderna i tillverkningen av dessa båda komponentkategorier aktualiserar frågan om man bör göra en uppdelning mellan dessa båda produkter. Denna fråga kan dock lämnas öppen eftersom den inte påverkar analysen av transaktionens effekter på konkurrensen.

Uppdelning i grupper av effektbrytare

(183) Bland effektbrytare är det också lämpligt att göra en uppdelning mellan frånskiljare, kapslade brytare och dvärgbrytare. För det första framgår det att varje grupp av effektbrytare har en särskild funktion. Frånskiljare monteras vid ingången till elinstallationen i huvudfördelningscentralen, medan kapslade brytare huvudsakligen används vid utgångar från huvudfördelningscentraler eller vid ingången till fördelningscentraler, och dvärgbrytare används vid utgångar från fördelningscentraler eller i gruppcentraler.

(184) 184. Såsom illustreras i tabell 4 ovan förklaras dessa olika användningsområden av skillnaderna i prestanda mellan de olika kategorierna av effektbrytare. I de uppgifter som lämnats av parterna anges också att det förekommer betydande prisskillnader mellan kategorierna. Internpriset inom Schneider-gruppen ligger mellan