KOMMISSIONENS BESLUT av den 18 december 1996 om vissa nedläggningsstöd som Italien planerar som ett led i omstruktureringen av den privata italienska järn- och stålsektorn (Endast den italienska texten är giltig) (Text av betydelse för EES) (97/258/EKSG)

EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION HAR FATTAT DETTA BESLUT

med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska kol- och stålgemenskapen,

med beaktande av kommissionens beslut nr 3855/91/EKSG av den 27 november 1991 om gemenskapsregler för stöd till järn- och stålindustrin (1),

efter att i enlighet med ovannämnda beslut ha anmodat berörda parter att inkomma med synpunkter och efter att ha beaktat dessa (2), och

med beaktande av följande:

I

I skrivelse av den 12 juni 1996 meddelade kommissionen de italienska myndigheterna att den hade beslutat att inleda ett förfarande enligt artikel 6.4 i beslut nr 3855/91/EKSG - i det följande benämnt "reglerna för stöd till järn- och stålindustrin" - angående planerade stöd inom ramen för omstruktureringsprogrammet för den privata italienska järn- och stålsektorn till följande fem stålföretag:

- Diano SpA

- Lamifer SpA

- Demafer Srl

- Lavorazione Metalli Vari SpA (i det följande "LMV")

- Sidercamuna SpA

Vid sitt godkännande av den italienska lagen nr 481 av den 3 augusti 1994 om omstrukturering av den privata järn- och stålsektorn i Italien ålade kommissionen - efter att ha prövat lagens förenlighet med gemenskapsreglerna för stöd till stålindustrin och särskilt med bestämmelserna i artikel 4 - de italienska myndigheterna att i förväg anmäla de enskilda fall där lagen skulle tillämpas.

Enligt samma beslut skulle företagen för att få nedläggningsstöd ha varit i drift i genomsnitt minst ett skift om dagen, dvs. minst åtta timmar per dag fem dagar per vecka, under hela år 1993 och fram till och med februari 1994, då lagdekret nr 103/94 anmäldes till kommissionen (lagdekretets innehåll har därefter överförts till lag nr 481/94).

Av de uppgifter som kommissionen hade tillgång till framgick att de ifrågavarande företagen inte var i regelbunden drift vid tiden för nedläggningen även om de uppfyllde övriga villkor i artikel 4 i reglerna för stöd till järn- och stålindustrin, vilken reglerar nedläggningsstöd.

I själva verket hade företaget Diano SpA (ärende 177/96) producerat 16 807 ton varmvalsat material, vilket motsvarar 21 % av dess kapacitet. Företaget Lamifer SpA (ärende 178/96) hade endast producerat 23 542 ton varmvalsat material, motsvarande 15,2 % av dess kapacitet. Företaget Sidercamuna SpA (ärende 182/96) hade vid anläggningen i Berzo Inferiore (Brescia) producerat knappt 36 002 ton varmvalsat material, motsvarande 7,6 % av dess kapacitet. Det bör påpekas att företagen Demafer (ärende N 180/96) och LMV (ärende 181/96) inte var i drift under år 1993.

Mot denna bakgrund inledde kommissionen, som hade stora svårigheter att fastställa om de ifrågavarande stöden var förenliga med den gemensamma marknaden, ett förfarande enligt artikel 6.4 i reglerna för stöd till järn- och stålindustrin beträffande de fem nämnda stödärendena.

II

Som ett led i ovannämnda förfarande uppmanade kommissionen Italiens regering att inkomma med synpunkter medan övriga medlemsstater och andra berörda parter informerades genom offentliggörandet av beslutet om att inleda förfarandet.

I två skrivelser av den 22 augusti 1996 framförde Tysklands regering och "Wirtschafts-vereinigung Stahl" sina synpunkter till kommissionen, vilka i skrivelse av den 16 september 1996 översändes till de italienska myndigheterna. Synpunkterna var avsedda att stödja beslutet om att inleda förfarandet.

Som svar på kommissionens beslut om att inleda förfarandet och på de synpunkter som framförts av tredje part påpekade den italienska regeringen följande:

- Även om kommissionen hänvisade till beslutet av den 12 december 1994 som gav de italienska myndigheterna möjlighet att föreslå objektiva kriterier för att de anläggningar som hade producerat mindre än 25 % av sin kapacitet skulle kunna beviljas nedläggningsstöd, begränsade den sig i beslutet om att inleda förfarandet till att bedöma de kriterier som Italien hade föreslagit som alternativ till principen om "regelbunden drift" som olämpliga.

- När de italienska myndigheterna lade fram dessa kriterier för kommissionen hade de utgått från den grundläggande inställningen att den ringa eller obefintliga produktion som vissa av företagen hade angivit under 1993 och under de första månaderna av 1994 inte berodde på att de ville lämna järn- och stålmarknaden, att anläggningarna var föråldrade eller saknade konkurrenskraft, utan snarare på ogynnsamma konjunkturer i samband med ekonomiska svårigheter och en marknadskris.

- Genom att inte vilja friställa personalen och vända sig till "Cassa integrazione guadagni" (en form av arbetslöshetsersättning), organisera kurser för yrkesutbildning eller ansöka om offentlig förtidspensionering för personalen inom ramen för ett omstruktureringsprogram, hade företagen tydligt visat att de hade för avsikt att låta sig omstruktureras för att komma över den kris som hade drabbat dem.

- De ärenden som anmälts till kommissionen för bedömning rörde anläggningar vars produktionsproblem inte hade tekniska orsaker. I vissa fall rör det sig om anläggningar som nyligen varit föremål för omfattande moderniseringar för att öka dess effektivitet och samtliga anläggningar har under alla omständigheter underhållits regelbundet, vilket gör att de fortfarande har möjlighet att med relativt små utgifter och på kort tid återgå till en helt regelbunden drift. Det mycket stora intresse som ett stort antal potentiella köpare visar för anläggningarna är det bästa beviset på detta.

- Det är lämpligt att beakta andra inslag, såsom att avtal om energiförsörjning bibehålls, att handelsverksamhet inom järn- och stålsektorn utövas och att upplysande blanketter skickas in till EKSG, särskilt blanketterna 260-261, vilka kan bekräfta det faktum att den minskade eller obefintliga produktionen under 1993 kunde tillskrivas en ogynnsam konjunktur och att företagens önskan var att finnas kvar på marknaden och vänta på det rätta tillfället att återuppta en regelbunden produktionsverksamhet.

III

Till följd av sin produktion omfattas de ifrågavarande företagen av bestämmelserna i EKSG-fördraget. Enligt artikel 4 c i EKSG-fördraget är subventioner eller statliga stödåtgärder oavsett i vilken form de sker oförenliga med den gemensamma marknaden för kol och stål och skall därför upphävas och förbjudas inom gemenskapen. De enda undantag från detta generella förbud som eventuellt kan beviljas anges uttryckligen i artikel 2 (stöd till forskning och utveckling), artikel 3 (stöd till miljöskydd) och artikel 4 (nedläggningsstöd) i reglerna för stöd till järn- och stålindustrin.

Undantagsbestämmelserna från det generella förbudet mot stöd till järn- och stålindustrin som anges i artikel 4 c i EKSG-fördraget syftar inte till att göra gemenskapsbestämmelserna om stöd till järn- och stålindustrin mindre strikta, då dessa är berättigade med hänsyn till de allvarliga snedvridningar av konkurrensen som stöd som är oförenliga med den gemensamma marknaden skulle kunna medföra inom en sektor som alltjämt är mycket känslig. Det är därför nödvändigt att dessa gemenskapsregler tillämpas strikt, vilket innebär att stöd till ett företag inom järn- och stålindustrin endast kan beviljas om kommissionen har funnit att de villkor som anges i reglerna för stöd till järn- och stålindustrin faktiskt är uppfyllda.

I artikel 4 i reglerna för stöd till järn- och stålindustrin anges att stöd till företag vars tillverkning av järn- och stålprodukter hänförliga till EKSG definitivt upphör kan anses vara förenliga med den gemensamma marknaden under förutsättning att sådana företag

- har blivit juridisk person före den 1 januari 1991 och inte har ändrat produktionsinriktning eller anläggningsstruktur sedan den 1 januari 1991,

- regelbundet har tillverkat järn- och stålprodukter hänförliga till EKSG fram till den dag då stöden anmäls, och

- varken direkt eller indirekt, i den mening som avses i Höga myndighetens beslut nr 24/54 (3), kontrolleras av ett företag som i sin tur är ett järn- och stålföretag eller som kontrollerar andra järn- och stålföretag, och som inte heller själva kontrollerar ett sådant företag.

I artikel 4 anges slutligen att stöden inte får utgå med högre belopp än det högsta av följande två värden:

- Nuvärdet av det täckningsbidrag som anläggningarna kan ge över en treårsperiod, med avdrag för värdet av de fördelar som de företag som uppbär stödet kan få till följd av att anläggningarna läggs ned.

- Anläggningarnas bokförda restvärde, bortsett från den del av de eventuella uppskrivningar som har gjorts sedan den 1 januari 1990 utöver vad som motsvarar inflationen i landet.

Kommissionen konstaterar att beträffande de ifrågavarande företagen är alla villkor uppfyllda med undantag för det som rör produktionens regelbundenhet, vilket var anledningen till att förfarandet inleddes.

Det skall i detta sammanhang påpekas att reglerna för stöd till järn- och stålindustrin - trots att de uppställer villkoret att ett företag måste vara i regelbunden drift vid nedläggningen för att kunna beviljas stöd - inte innehåller någon klar definition av begreppet regelbundenhet. Av detta skäl beslutade kommissionen i sitt beslut om godkännande av den italienska lagen nr 481 av den 3 augusti 1994 att detta kriterium skulle anses vara uppfyllt om det företag som tilldelas stöd hade varit i drift under i genomsnitt minst ett skift om dagen, dvs. minst åtta timmar per dag fem dagar per vecka under hela år 1993 och fram till den 28 februari 1994, då lagdekret nr 103, vars innehåll av Italiens parlament har överförts till lag nr 481/94, anmäldes till kommissionen. Kommissionen beslutade också att de italienska myndigheterna på grundval av objektiva kriterier skulle kunna visa att ett företag som inte uppfyllde det ovannämnda kriteriet regelbundet hade producerat järn- och stålprodukter hänförliga till EKSG.

Om så vore fallet skulle kommissionen ha undersökt stödets specifika egenskaper för att säkerställa att kriteriet om regelbunden drift var uppfyllt.

Avsikten med artikel 4 i reglerna för stöd till järn- och stålindustrin och kommissionens beslut är tydlig, nämligen att nedläggningsstöd endast kan beviljas till företag som är i drift i ordets egentliga bemärkelse, dvs. som har en regelbunden produktion på järn- och stålmarknaden. Omvänt har gemenskapslagstiftaren varken ansett det vara nödvändigt eller lämpligt att bevilja undantag från det generella förbudet i artikel 4 i EKSG-fördraget vid nedläggning av ett företag som inte har en regelbunden produktion när nedläggningen inte får några verkningar av betydelse för marknaden.

Härav följer att de kriterier som utgör alternativ till dem som kommissionen fastställt i sitt beslut skulle kunna godtas under förutsättning att de kan påvisa att företagen har haft en regelbunden produktion. Det måste emellertid konstateras att de kriterier som den italienska regeringen har föreslagit (bibehållande av energiförsörjningsavtal och personal samt investeringar i och underhåll av anläggningarna osv.) inte kan visa att de ifrågavarande företagen har haft en regelbunden drift utan endast att de skulle kunnat ha det.

Artikel 4 i reglerna för stöd för järn- och stålindustrin är avfattad på ett sådant sätt att den inte medger en så extensiv tolkning att man bland de företag som kan beviljas stöd kan medräkna sådana företag som även om de inte har en regelbunden drift skulle kunna producera EKSG-produkter regelbundet.

Härav följer att de italienska myndigheternas tolkning av begreppet regelbundenhet mot bakgrund av de förslagna kriterierna inte framstår som lagligen grundad och därmed inte kan godtas.

Vad gäller de italienska myndigheternas påstående om att företagens ringa produktion under 1993 skulle bero på en särskild ogynnsam konjunktur och en omfattande kris på marknaden för långa produkter bör påpekas att det faktiskt endast har varit en mycket begränsad minskning i produktionen av långa produkter, särskilt vad gäller undersektorn för valstråd samt andra stänger och profiler:

>Plats för tabell>

Detsamma kan sägas om marknaden för rundstål till armerad betong (i stänger), vilken är den viktigaste marknaden för de företag det är fråga om och på vilken en lätt minskning av utnyttjandegraden kan konstateras på såväl europeisk som italiensk nivå:

>Plats för tabell>

>Plats för tabell>

På grundval av dessa uppgifter måste slutsatsen bli att kommissionen inte kan godta de italienska myndigheternas påstående om att de ifrågavarande företagens låga produktion skulle bero på den ogynnsamma marknadskonjunkturen 1993.

Vad gäller påståendena om dessa slutgiltiga nedläggningars positiva verkningar på en marknad som kännetecknas av en extrem överkapacitet bör det understrykas att sådana synpunkter, även om de kan vara relevanta när det gäller omstruktureringen av sektorn, inte kan godtas inom ramen för tillämpningen av artikel 4 i reglerna för stöd till järn- och stålindustrin.

Vad gäller de italienska myndigheternas synpunkt om att kommissionen inte skulle ha gjort någon ansträngning för att fastställa alternativa kriterier till dem som anges i beslutet om godkännande av den 12 december 1994 bör det slutligen understrykas att det uteslutande har ålagt de italienska myndigheterna att påvisa produktionens regelbundenhet med hjälp av lämpliga kriterier som utgör alternativ till dem som kommissionen har fastställt, dvs. åtta timmar per dag fem dagar per vecka.

De italienska myndigheternas övriga synpunkter synes - med hänvisning till reglerna för stöd till järn- och stålindustrin - helt sakna juridisk grund.

Kommissionen måste dock konstatera att vad gäller ärendet som rör företaget Diano - som 1993 producerade 16 807 ton varmvalsat material, vilket motsvarar 21 % av företagets kapacitet - gjorde detta företag under 1993 omfattande underhållsarbeten i valsverket, vilka vid upprepade tillfällen medförde att produktionen stod stilla. Med hänsyn till den årliga produktionen och till de ovannämnda underhållsarbetena bör Dianos produktion år 1993 i själva verket mer eller mindre ha motsvarat produktionen år 1991, då företaget producerade 24 765 ton, motsvarande 31 % av dess kapacitet. Med hänsyn härtill och i synnerhet till den utnyttjandegrad som företaget skulle ha kunnat uppnå om de ovannämnda ingreppen på valsverket inte hade gjorts har kommissionen anledning att anse att företaget i fråga hade en regelbunden produktion (i genomsnitt ett skift per dag fem dagar per vecka) vid nedläggningen.

IV

Mot bakgrund av vad som anförts ovan, i synnerhet i avsnitt III i detta beslut, måste den slutsatsen dras att, bortsett från ärende N 177/96 (Diano), villkoren i artikel 4 i reglerna för stöd till järn- och stålindustrin under föreliggande omständigheter inte är uppfyllda och att de synpunkter som de italienska myndigheterna har lagt fram inte ger kommissionen anledning att ändra sin första bedömning, vilket uttrycktes i samband med beslutet om att inleda förfarandet enligt artikel 6.4 i reglerna för stöd till järn- och stålindustrin.

Följaktligen måste slutsatsen bli att Italiens planerade stöd till företagen

- Lamifer SpA,

- Demafer Srl,

- Lavorazione Metalli Vari (LMV) SpA, och

- Sidercamuna SpA

är att anse som oförenliga med den gemensamma marknaden eftersom de inte omfattas av någon av de bestämmelser i reglerna för stöd till järn- och stålindustrin som utgör undantag till förbudet i artikel 4 c i EKSG-fördraget.

Det planerade stödet till Diano SpA uppgående till ett belopp om 5 953 miljoner italienska lire kan däremot förklaras vara förenligt med den gemensamma marknaden, eftersom det uppfyller villkoren i artikel 4 i reglerna för stöd till järn- och stålindustrin.

HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.

Artikel 1

De stödåtgärder som Italien som ett led i omstruktureringen av den privata järn- och stålsektorn planerar att bevilja företagen Lamifer SpA, Demafer Srl, Lavorazione Metalli Vari (LMV) SpA och Sidercamuna SpA är oförenliga med den gemensamma marknaden enligt artikel 4 c i EKSG-fördraget.

Dessa stöd får därför inte beviljas.

Artikel 2

De stödåtgärder som Italien som ett led i omstruktureringen av den privata järn- och stålsektorn planerar att bevilja företaget Diano SpA är förenliga med den gemensamma marknaden.

Dessa stöd får därför beviljas.

Artikel 3

Italien skall inom två månader från dagen för delgivningen av detta beslut underrätta kommissionen om de åtgärder som vidtagits för att följa beslutet.

Artikel 4

Detta beslut riktar sig till Italien.

Utfärdat i Bryssel den 18 december 1996.

På kommissionens vägnar

Karel VAN MIERT

Ledamot av kommissionen

(1) EGT nr L 362, 31.12.1991, s. 57.

(2) EGT nr C 101, 3.4.1996, s. 4 och EGT nr C 121, 25.4.1996, s. 3.

(3) EGT nr 9, 11.5.1954, s. 345/54.