SV Europeiska unionens officiella tidning C 185/2

KOMMISSIONENS BESLUT

av den 10 juni 2014

om meddelande till de tredjeländer som kommissionen anser kan identifieras som icke-samarbetande tredjeländer enligt rådets förordning (EG) nr 1005/2008 om upprättande av ett gemenskapssystem för att förebygga, motverka och undanröja olagligt, orapporterat och oreglerat fiske

(2014/C 185/02)

EUROPEISKA KOMMISSIONEN HAR BESLUTAT FÖLJANDE

med beaktande av fördraget om Europeiska unionens funktionssätt,

med beaktande av rådets förordning (EG) nr 1005/2008 av den 29 september 2008 om upprättande av ett gemenskapssystem för att förebygga, motverka och undanröja olagligt, orapporterat och oreglerat fiske och om ändring av förordningarna (EEG) nr 2847/93, (EG) nr 1936/2001 och (EG) nr 601/2004 samt om upphävande av förordningarna (EG) nr 1093/94 och (EG) nr 1447/1999 (1), särskilt artikel 32, och

av följande skäl:

1. INLEDNING

(1) Genom rådets förordning (EG) nr 1005/2008 (nedan kallad IUU-förordningen) upprättas ett unionssystem för att förebygga, motverka och undanröja olagligt, orapporterat och oreglerat fiske (nedan kallat IUU-fiske).

(2) I kapitel VI i IUU-förordningen fastställs förfarandet för identifiering av icke-samarbetande tredjeländer, åtgärder i fråga om länder som identifieras som icke-samarbetande tredjeländer, upprättandet av en förteckning över icke-samarbetande tredjeländer, avförande av länder från förteckningen över icke-samarbetande tredjeländer, offentliggörande av förteckningen över icke-samarbetande tredjeländer och nödåtgärder.

(3) Enligt artikel 32 i IUU-förordningen ska kommissionen meddela tredjeländer om möjligheten att identifieras som icke-samarbetande tredjeländer. Ett sådant meddelande är av preliminär karaktär. Meddelandet till tredjeländer om att de kan identifieras som icke-samarbetande tredjeländer ska baseras på kriterierna i artikel 31 i IUU-förordningen. Kommissionen ska också vidta alla åtgärder som avses i artikel 32 i fråga om dessa länder. Kommissionen ska i synnerhet redogöra för de huvudsakliga faktauppgifterna och motiveringarna bakom en sådan identifikation, möjligheten för länderna att svara och lämna bevis som vederlägger identifikationen eller i tillämpliga fall en handlingsplan för att förbättra situationen och information om åtgärder som vidtagits för att rätta till situationen. Kommissionen ska ge de berörda tredjeländerna tillräcklig tid att besvara meddelandet och rimlig tid för att rätta till situationen.

(4) Enligt artikel 31 i IUU-förordningen får kommissionen identifiera de länder den anser vara icke-samarbetande tredjeländer när det gäller bekämpning av IUU-fiske. Ett tredjeland kan identifieras som ett icke-samarbetande tredjeland om det inte fullgör sina skyldigheter enligt internationell rätt som flagg-, hamn-, kust- eller marknadsstat att vidta åtgärder för att förebygga, motverka och undanröja IUU-fiske.

(5) Identifieringen av icke-samarbetande tredjeländer ska grunda sig på en översyn av all information som avses i artikel 31.2 i IUU-förordningen.

(6) I enlighet med artikel 33 i IUU-förordningen får rådet upprätta en förteckning över icke-samarbetande länder. Bland annat i artikel 38 i IUU-förordningen anges vilka åtgärder som gäller för dessa länder.

(7) För att fångstintyg som godkänts av flaggstater som är tredjeländer ska accepteras måste dessa flaggstater, enligt artikel 20.1 i IUU-förordningen, underrätta kommissionen om de förfaranden för genomförande, kontroll och tillsyn av lagar och andra författningar och bevarande- och förvaltningsåtgärder som deras fiskefartyg måste följa.

(8) Enligt artikel 20.4 i IUU-förordningen ska kommissionen ha ett administrativt samarbete med tredjeländer när det gäller genomförandet av bestämmelserna i den förordningen.

2. FÖRFARANDE FÖR DEN OBEROENDE STATEN PAPUA NYA GUINEA

(9) Flaggstatsmeddelande från den oberoende staten Papua Nya Guinea i enlighet med artikel 20 i IUU-förordningen inkom till kommissionen den 4 februari 2010.

(10) Mellan den 7 och 11 november 2011 besökte kommissionen Papua Nya Guinea med stöd av Europeiska fiskerikontrollbyrån (nedan kallad kontrollbyrån) inom ramen för det administrativa samarbete som avses i artikel 20.4 i IUU-förordningen.

(11) Syftet med besöket var att kontrollera uppgifter om Papua Nya Guineas förfaranden för genomförande, kontroll och tillsyn av lagar och andra författningar och bevarande- och förvaltningsåtgärder som deras fiskefartyg måste följa, åtgärder som Papua Nya Guinea har vidtagit för att genomföra sina åtaganden i bekämpningen av IUU-fiske och för att uppfylla de krav och punkter som gäller genomförandet av Europeiska unionens fångstcertifieringssystem.

(12) Slutrapporten från besöket sändes till Papua Nya Guinea den 15 februari 2012.

(13) Papua Nya Guineas kommentarer om slutrapporten från besöket mottogs den 25 maj 2012.

(14) Kommissionen gjorde ett nytt besök i Papua Nya Guinea den 7–16 november 2012 för att följa upp de åtgärder som vidtogs under det första besöket.

(15) Papua Nya Guinea lämnade kompletterande uppgifter den 3 januari 2013.

(16) Slutrapporten från besöket lämnades till Papua Nya Guinea den 7 mars 2013.

(17) Den 5 juli 2013 lämnade Papua Nya Guinea synpunkter på rapporten från november 2012.

(18) Den 12 juli 2013 hölls ett möte mellan Papua Nya Guinea och kommissionen.

(19) Den 9 oktober 2013 lämnade kommissionen skriftliga observationer till Papua Nya Guinea där man framhöll behovet av konkreta åtgärder och reformer för att ta itu med de mest relevanta och brådskande frågorna.

(20) Papua Nya Guinea lämnade ytterligare uppgifter genom skrivelser av den 11 november 2013 och den 4 december 2013.

(21) Den 12 december 2013 hölls ett möte mellan Papua Nya Guinea och kommissionen.

(22) Papua Nya Guinea lämnade kompletterande uppgifter den 6 januari 2014.

(23) Papua Nya Guinea är en medlem i WCPFC (kommissionen för bevarande och förvaltning av långvandrande fiskbestånd i västra och mellersta Stilla havet). Papua Nya Guinea har ratificerat Förenta nationernas havsrättskonvention från 1982 (Unclos) och 1995 års avtal om tillämpning av bestämmelserna i Förenta nationernas havsrättskonvention av den 10 december 1982 om bevarande och förvaltning av gränsöverskridande och långvandrande fiskbestånd (nedan kallat FN:s avtal om fiskbestånd). Landet är part i South Pacific Forum Fisheries Agency Convention (nedan kallad FFA-konventionen) (2) och i Nauruavtalet om samarbete i förvaltningen av fiske av allmänt intresse (3).

(24) För att utvärdera hur Papua Nya Guinea fullgör sina internationella skyldigheter som flagg-, hamn-, kust- eller marknadsstat i de internationella avtal som nämns i skäl 23 och de skyldigheter som fastställs av de relevanta regionala fiskeriorganisationer som nämns i skäl 23 har kommissionen samlat in och analyserat all information den ansåg krävdes för ändamålet.

(25) Kommissionen har också använt information från tillgängliga data som offentliggjorts av WCPFC samt offentligt tillgänglig information.

3. MÖJLIGHETEN ATT PAPUA NYA GUINEA IDENTIFIERAS SOM ETT ICKE-SAMARBETANDE TREDJELAND

(26) Kommissionen har analyserat Papua Nya Guineas skyldigheter som flagg-, hamn-, kust- eller marknadsstat i enlighet med artikel 31.3 i IUU-förordningen. I samband med denna undersökning tog kommissionen hänsyn till parametrarna i artikel 31.4–31.7 i IUU-förordningen.

3.1 Återkommande IUU-fartyg och IUU-handel (artikel 31.4 i IUU-förordningen)

(27) Beträffande Papua Nya Guinea-flaggade fartyg noteras det att utifrån informationen i de regionala fiskeriförvaltningarnas fartygsförteckningar förekommer inga sådana fartyg varken i de preliminära eller i de slutliga IUU-förteckningarna, och det finns inga belägg för att Papua Nya Guinea-flaggade fartyg tidigare bedrivit IUU-fiske som skulle göra det möjligt för kommissionen att analysera Papua Nya Guineas förfaringssätt i fråga om återkommande IUU-fiske i enlighet med artikel 31.4 a.

(28) I enlighet med artikel 31.4 b undersökte kommissionen även de åtgärder som Papua Nya Guinea hade vidtagit beträffande IUU-fiskeriprodukters tillträde till dess marknad.

(29) Kommissionen anser, på grundval av en bedömning av all information den förfogar över, att Papua Nya Guinea inte kan garantera att fiskeriprodukter som kommer in i Papua Nya Guinea eller till Papua Nya Guinea-baserade beredningsanläggningar inte har sitt ursprung i IUU-fiske. Detta beror på systemfel som försvårar för myndigheterna i Papua Nya Guinea att spåra fångster eftersom det inte finns officiella uppgifter om fisk som landas, importeras och/eller bereds. De viktigaste faktorerna som ligger till grund för kommissionens bedömning sammanfattas nedan.

(30) Merparten av fisket i vatten under Papua Nya Guineas jurisdiktion bedrivs inte av Papua Nya Guinea-flaggade fartyg, utan av fartyg under utländsk flagg som regelbundet använder hamnar i Papua Nya Guinea. I sin rapport till det åttonde mötet inom WCPFC:s vetenskapliga kommitté 2012 (4) meddelade Papua Nya Guinea att sammanlagt 251 fartyg var verksamma i Papua Nya Guineas vatten under 2011, nämligen 35 långrevsfartyg och 216 notfartyg. Tio av de 216 notfartygen var Papua Nya Guinea-flaggade, 39 var befraktade till Papua Nya Guinea (fartyg med utländsk flagg som är baserade i Papua Nya Guinea) och 167 var utländska fartyg som bedriver fiske inom ramen för avtal om tillträde. Liknande uppgifter lämnades under kommissionens besök. I november 2012 informerade Papua Nya Guinea kommissionen om att 214 notfartyg hade tillstånd att fiska i Papua Nya Guineas vatten med en total tillåten fångstmängd (TAC) på mer än 700 000 ton (720 000 ton enligt Papua Nya Guineas presentation för kommissionen under besöket 2011 (5)).

(31) Med tanke på den växande tonfiskberedningsindustrin i Papua Nya Guinea analyserade kommissionen situationen inom denna industri och dess eventuella följder för IUU-fiskeriprodukters tillträde till landets marknad.

(32) Den internationella handlingsplanen för att förebygga, motverka och undanröja olagligt, orapporterat och oreglerat fiske (nedan kallad den internationella handlingsplanen mot IUU-fiske) ger vägledning om internationellt överenskomna marknadsrelaterade åtgärder som stöder minskning eller eliminering av handeln med fisk och fiskeriprodukter som kommer från IUU-fiske. I punkt 71 i den internationella handlingsplanen mot IUU-fiske föreslås också att staterna bör vidta åtgärder för ökad transparens på sina marknader så att det är möjligt att spåra fisk eller fiskeriprodukter. Likaså finns det i artikel 11 i FN:s livsmedels- och jordbruksorganisations (FAO) uppförandekod för ansvarsfullt fiske (nedan kallad FAO:s uppförandekod) en beskrivning av god praxis för hantering efter fångst och för ansvarsfull internationell handel. I artikel 11.1.11 uppmanas staterna att se till att nationell och internationell handel med fisk och fiskeriprodukter bedrivs i enlighet med sund bevarande- och förvaltningspraxis genom en bättre identifiering av ursprunget för fisk och fiskeriprodukter.

(33) Under sina besök i Papua Nya Guinea 2011 och 2012 har kommissionen tillsammans med Papua Nya Guineas nationella fiskerimyndighet besökt eller träffat flera driftsledare vid tonfiskberedningsanläggningar etablerade i Papua Nya Guinea.

(34) Beredningsanläggningarna får en del av sina råvaror från lokalt baserade fartyg med utländsk flagg som fiskar enligt befraktningsavtal. I sin rapport 2012 till WCPFC:s vetenskapliga kommitté (6) informerade Papua Nya Guinea om att under 2011 bedrev 39 befraktade fartyg fiske både inom och utanför Papua Nya Guineas vatten, varvid de största fiskeansträngningarna gjordes i Papua Nya Guineas vatten (över 74 % i genomsnitt under de senaste fyra åren). Vissa av dessa fartyg för flagg från ett land som kommissionen den 15 november 2012 meddelade att det ansågs kunna identifieras som icke-samarbetande tredjeland enligt rådets förordning (EG) nr 1005/2008 om upprättande av ett gemenskapssystem för att förebygga, motverka och undanröja olagligt, orapporterat och oreglerat fiske.

(35) Under kommissionens kontrollbesök i november 2012, rapporterade Papua Nya Guineas nationella fiskerimyndighet att åtta Papua Nya Guinea-befraktade fartyg var flaggade i Vanuatu, medan en av de befraktande beredningsanläggningarna i Papua Nya Guinea rapporterade att 12 av dess 14 verksamma befraktade fartyg var flaggade i Vanuatu. I detta avseende erinras om att fångstintyg som har godkänts av Vanuatu inte kan godtas, eftersom Vanuatus flaggstatsmeddelande i enlighet med artikel 20 att IUU-förordningen inte har godtagits av kommissionen, och att det därför inte är möjligt att importera fiskeriprodukter fångade av Vanuatuflaggade fartyg. Dessutom meddelades Vanuatu genom kommissionens beslut av den 15 november 2012 (7) att landet kan komma att identifieras som icke-samarbetande tredjeland.

(36) Driftsledaren vid den beredningsanläggning som nämns i skäl 35 har lämnat sina månadsrapporter om mottagandet av råvaror för 2012 till kommissionen, och dessa omfattar företagets uppgifter om fartyg, fiskeresor och landad fisk. Papua Nya Guineas myndigheter förlitar sig på dessa ”månadsrapporter om mottagande” från företag som landningsuppgifter, i stället för att själva kontrollera landningar och göra en officiell bedömning av nödvändiga uppgifter, t.ex. landad vikt per art och per fiskeresa och per fartyg. Papua Nya Guineas myndigheter bekräftade vid kommissionens kontrollbesök att varken fiskeri- eller tullmyndigheterna gör några landningskontroller. Råvaror som fångats av tredjelandsflaggade fartyg och som kommer till beredningsanläggningar genomgår varken ett importförfarande med betalning av tullar eller står under tullkontroll fram till export. Spårbarhet för sådana produkter inte är möjligt och tillträde till marknaden i Papua Nya Guinea skulle kunna vara möjligt utan upptäckt.

(37) Beredningsanläggningens driftsledare förklarade under kommissionens besök i november 2012 att råvaruförsörjningen för beredningen i Papua Nya Guinea säkerställs av beredningsanläggningens moderbolag som är baserat utanför Papua Nya Guinea. Beredningsanläggningens driftsledare underrättar moderbolaget om sina råvarubehov och får efter betalning den begärda tonfiskmängden via transportfartyg. Moderbolaget har också ansvar för att avsätta fångsten från utlandsflaggade befraktade fartyg som är baserade i Papua Nya Guinea. Beredningsanläggningen som är baserad i Papua Nya Guinea har därför ingen information om dessa fartygs verksamhet och avsättningen av deras fångst. Driftsledaren informerade också kommissionen om att försäljning av oberedd fisk till andra företag baserade i Papua Nya Guinea kan förekomma. Papua Nya Guineas myndigheter gör ingen faktisk kontroll av den information driftsledaren innehar och har i själva verket aldrig granskat företaget för IUU-ändamål. Därmed kan spårbarheten för produkter som kommer från beredningsanläggningen inte garanteras.

(38) Papua Nya Guineas myndigheter informerade kommissionen om att befraktade fartyg bedrev fiske i dess exklusiva ekonomiska zon (EEZ) och var fria att exportera sin fångst. I detta avseende noteras att det i avdelning 3 artikel 36 i Papua Nya Guineas förvaltningsplan för tonfisk föreskrivs att lokalt baserade utländska fiskefartygs fångster ska landas i Papua Nya Guinea för beredning eller omlastning från en utsedd hamn för export från Papua Nya Guinea.

(39) För registrering som export från Papua Nya Guinea krävs också normalt sett antingen en tidigare import av de berörda produkterna, eller att produkten har sitt ursprung i Papua Nya Guinea. Papua Nya Guineas tullmyndigheter meddelade kommissionen under besöket att de inte har några uppgifter om fartygens verksamhet och förlitar sig på uppgifter som lämnas av den nationella fiskerimyndigheten. Tullmyndigheterna framhöll dock problem med vissa företag eller skeppsmäklare som inte fullgör sina tullskyldigheter när det gäller deklarationer för export eller omlastning av fiskeriprodukter. Denna bristande överblick över varurörelserna kan leda till att fisk får oreglerat tillträde till Papua Nya Guineas marknad och kan också äventyra tillförlitligheten hos intyg utfärdade av Papua Nya Guineas myndigheter.

(40) I sin skrivelse av den 5 juli 2013 erkände Papua Nya Guinea behovet av att stärka sitt kontroll- och övervakningssystem, t.ex. spårbarhetssystemet för fiskeriprodukter, att införa landningsdeklarationer och systematiska kontroller och förbättra samarbetet med tullmyndigheter. Papua Nya Guinea gjorde liknande åtaganden vid mötet den 12 december 2013. Myndigheterna förklarade att de arbetar med införandet av it-system, verktyg för hamnstatsåtgärder och förbättringar av förfarandet för fångstintyg. Dessa åtgärder skulle stärka spårbarhetssystemet. All information som lämnades avsåg dock framtida planer som ännu inte gett några konkreta resultat.

(41) Dessutom försvåras produkters spårbarhet också av en bristande transparens i Papua Nya Guinea nationella lagstiftning, registrering och licenssystem.

(42) I FAO:s uppförandekod rekommenderas transparens i fiskerilagstiftningen och vid dess utarbetande samt i tillhörande politikutformning, beslutsfattande och förvaltningsprocesser (punkterna 6.13 och 7.1.9). Den innehåller principer och normer för bevarande, förvaltning och utveckling av allt fiske och omfattar även bland annat fångst, beredning av och handel med fisk och fiskeriprodukter, fiskeverksamhet och fiskeriforskning. I punkterna 11.2 och 11.3 i FAO:s uppförandekod anges vidare att den internationella handeln med fisk och fiskeriprodukter inte bör äventyra hållbar utveckling av fisket, att den bör baseras på transparenta åtgärder samt på transparenta, enkla och begripliga lagar och andra författningar och administrativa förfaranden.

(43) Kommissionen anser därför att licensen är ett viktigt dokument som gör det möjligt att fastställa operativa regler och villkor (t.ex. fiskeområden: arkipelagvatten, exklusiv ekonomisk zon, tillträde till det fria havet osv.), typ av verksamhet, utsedda hamnar eller omlastning. Under kommissionens besök 2011 fastställdes och framhölls att Papua Nya Guineas system för fartygsregistrering och licensiering inte är transparent. Reglerna och villkoren för olika typer av licenser (Papua Nya Guinea-flaggade fartyg, Papua Nya Guinea-befraktade fartyg och tredjelandsfartyg enligt avtal om tillträde) är varken tydliga, transparenta eller allmänt tillgängliga. Papua Nya Guineas förvaltningsplan för tonfisk ger endast riktlinjer för tonfiskfartygens verksamhet men anger inga särskilda villkor för deras verksamhet (8). Papua Nya Guinea besvarade kommissionens rapport med att vissa särskilda villkor är förbehållna fartyg som anses vara av betydelse för Papua Nya Guineas nationella intresse av ekonomisk utveckling och att de ligger i linje med utvecklingssträvandena hos små östater under utveckling.

(44) Denna brist på transparens och tydlighet är förvirrande och får stora konsekvenser, särskilt eftersom oklara ”särskilda villkor” gäller för ungefär 80 % av Papua Nya Guineas fiskelicenser. Denna situation hade inte förändrats vid kommissionens andra besök i november 2012.

(45) Kommissionen försökte också undersöka de bestämmelser som gäller för omlastningar. Relevanta bestämmelser finns i Papua Nya Guineas Fisheries Management Act 1998 (9) (FMA), Papua Nya Guineas Fisheries Management Regulation 2000 (10) samt tillämpliga WCPFC-regler (11). Kommissionen konstaterade att olika regler tillämpas, bland annat beroende på villkoren i avtalen om tillträde, villkoren i licenser, fartygens status (inhemska fartyg eller inte), de vatten som fartygen bedriver verksamhet i (arkipelagvatten eller exklusiv ekonomisk zon). Mängden bestämmelser är sådan att det blir mycket svårt för att inte säga omöjligt för driftsledare och myndigheter att förstå huruvida en omlastning är tillåten eller inte, och på vilka villkor. Under besöket i november 2012 begärde kommissionen att Papua Nya Guineas myndigheter skulle lämna fullständig information om de bestämmelser som gäller för omlastningar, men den informationen kunde inte lämnas.

(46) På grund av den konstaterade bristen på spårbarhet och bristen på tillgängliga uppgifter för Papua Nya Guineas myndigheter om landad fisk, kan Papua Nya Guinea inte garantera att fiskeriprodukter som kommer in i Papua Nya Guinea eller till Papua Nya Guinea-baserade beredningsanläggningar inte kommer från IUU-fiske, såsom anges i skälen 33–40. Möjligheten att kontrollera om IUU-produkter får tillträde och därefter exporteras försvåras också genom bristande transparens i regler och bestämmelser om registrering och licensiering, såsom anges i skälen 41–45 i detta beslut – och genom avsaknaden av tydliga bevarande- och förvaltningsåtgärder, vilket kommer att beskrivas i skälen 76–82.

(47) Dessa brister bekräftas även av att Papua Nya Guineas myndigheter inte kan förklara varför de, i den mening som avses i artikel 14.2 i IUU-förordningen, godkänt dokumentet från en beredningsanläggning i Papua Nya Guinea för konserverad tonfisk avsedd för unionen. Sådana dokument kan godkännas endast för fiskeriprodukter som har beretts i ett annat tredjeland än flaggstaten. I det aktuella fallet visade den fysiska kontroll som gjordes av medlemsstaternas myndigheter som ansvarar för import av fiskeriprodukter att den produkt som av importören presenterades som beredd i själva verket var oberedd fryst hel tonfisk. Det bör noteras i detta sammanhang att olika regler för tillträde till marknaden och olika tullar kan gälla för beredda och oberedda produkter. I november 2012 besökte kommissionen den beredningsanläggning i Papua Nya Guinea som deklarerats som exportör av sändningen i fråga. Företaget kunde inte lämna någon förklaring och betraktar den begäran som skickades till Papua Nya Guineas myndigheter om godkännande av beredningsdokumentet som ett misstag, i synnerhet som företaget vanligtvis inte exporterar fryst hel fisk. Detta är ett konkret fall där kommissionen konstaterade att Papua Nya Guineas myndigheter felaktigt har validerat beredningsdokument. Företaget förklarade att detta var ett förbiseende och ett rent misstag, men myndigheterna medgav att andra liknande fall kan förekomma. Detta är ytterligare ett exempel på bristande spårbarhet och transparens som visar på oförmåga att övervaka IUU-fiskeriprodukters tillträde till Papua Nya Guineas och andra marknader.

(48) Mot bakgrund av den situation som beskrivs i detta avsnitt av beslutet och på grundval av alla fakta som kommissionen har samlat in, samt alla förklaringar som Papua Nya Guinea har lämnat, kan det i enlighet med artikel 31.3 och 31.4 b i IUU-förordningen konstateras att Papua Nya Guinea inte har fullgjort sina skyldigheter som kust- och marknadsstat enligt internationell rätt för att förhindra IUU-fiskeriprodukters tillträde till landets marknad.

3.2 Underlåtenhet att samarbeta och sköta tillsyn (artikel 31.5 i IUU-förordningen)

(49) Kommissionen har analyserat om Papua Nya Guineas myndigheter samarbetar effektivt med kommissionen genom att reagera på kommissionens uppmaningar att utreda, lämna synpunkter eller följa upp IUU-fiske och tillhörande verksamhet.

(50) De myndigheter i Papua Nya Guinea som deltar i genomförandet av IUU-förordningens fångstcertifieringssystem är vanligen samarbetsvilliga när det gäller att svara och lämna synpunkter på begäran om information eller kontroller, men tillförlitligheten i deras svar äventyras och undergrävs av bristen på transparens och de små eller obefintliga möjligheterna att säkerställa spårbarhet för fiskeriprodukter enligt avsnitt 3.1 i beslutet.

(51) Inom ramen för den övergripande bedömningen av hur väl Papua Nya Guinea fullgör sina skyldigheter som flaggstat, hamnstat och kuststat, har kommissionen också analyserat om Papua Nya Guinea samarbetar med andra flaggstater i kampen mot IUU-fiske.

(52) I samband med detta konstaterades det vid kommissionens besök i november 2012 att Papua Nya Guineas myndigheter var ovilliga att samarbeta med flaggstater för fartyg som är verksamma i vatten under Papua Nya Guineas jurisdiktion, eftersom myndigheterna inte ville ge flaggstaterna information om fartygsuppgifter. Detta är en klar indikation på att Papua Nya Guinea inte fullgör sina skyldigheter enligt internationell rätt (i synnerhet artikel 7.1 a i FN:s avtal om fiskbestånd) för att säkerställa effektivt bevarande och förvaltning av gränsöverskridande fiskbestånd som förekommer i dess vatten och att säkerställa ett ändamålsenligt och effektivt förebyggande av IUU-fiske.

(53) Under det besöket försökte kommissionen klargöra återkommande inkonsekvenser i de uppgifter som Papua Nya Guinea lämnat för EU:s import av fiskeriprodukter, vad gäller tillämpliga bevarande- och förvaltningsåtgärder. Papua Nya Guineas myndigheter säger sig känna till att uppgifter i fångstintyg utfärdade av flaggstater för fisk som landas direkt i Papua Nya Guinea för beredning ofta är felaktiga. De felaktiga uppgifterna i fångstintygen beror främst på att Papua Nya Guineas myndigheter inte förmedlar uppgifter som de har tillgång till, särskilt kontrollsystemet för fartyg (VMS) och landningsdeklarationer, till flaggstaten, inte ens i de fall där oegentligheter har fastställts. Följaktligen måste flaggstatens myndighet grunda sina fångstintyg på de uppgifter den har tillgång till, och dessa kan vara ofullständiga, felaktiga och overifierbara. Papua Nya Guineas myndigheter undertecknar dock beredningsdokument väl medvetna om att de fångstintyg som utfärdas för den fångst som beretts i Papua Nya Guinea är felaktiga.

(54) Enligt artiklarna 63 och 64 i FN:s havsrättskonvention ska kust- och flaggstaterna samarbeta när det gäller gränsöverskridande och långvandrande fiskbestånd. Artiklarna 7 och 20 i FN:s avtal om fiskbestånd vidareutvecklar samarbetsskyldigheten till att omfatta krav på att fastställa åtgärder för bevarande och förvaltning och att garantera efterlevnad och verkställighet av sådana åtgärder. Dessutom rekommenderas i artikel 7.1.3 i FAO:s uppförandekod att stater som deltar i utnyttjandet av gemensamma och gränsöverskridande fiskbestånd upprättar ett bilateralt avtal om organisatoriska arrangemang för att få till stånd ett samarbete som säkerställer ett effektivt bevarande och en effektiv förvaltning av resurserna. Detta specificeras i punkterna 28 och 51 i den internationella handlingsplanen mot IUU-fiske, med detaljerade metoder för direkt samarbete mellan stater, däribland utbyte av data eller information som kuststater har tillgång till.

(55) I artikel 25.10 i WCPFC-konventionen (12) föreskrivs att varje ledamot av kommissionen ska underrätta den berörda flaggstaten, om den har skälig anledning att tro att ett fartyg som för en annan stats flagg har bedrivit verksamhet som undergräver effekten av bevarande- och förvaltningsåtgärder som antagits för konventionsområdet. Papua Nya Guinea anser dock att de vatten som står under dess jurisdiktion inte ingår i WCPFC:s konventionsområde, vilket kommer att behandlas utförligt i skälen 76–78, och detta påverkar genomförandet av denna bestämmelse. Papua Nya Guineas förfaringssätt, som beskrivs i det här avsnittet, strider mot de skyldigheter som nämns i skäl 54 och mot WCPFC:s regler.

(56) Vikten av effektiva samarbetsmekanismer måste bedömas mot bakgrund av Papua Nya Guineas betydande fiskeresurser (som kommer att behandlas i skäl 66), den dominerande förekomsten av utlandsflaggade fartyg i vatten under Papua Nya Guineas jurisdiktion och den växande beredningsindustrin, som behandlats i skälen 30 och 31. Vidare åtnjuter fiskeriprodukter beredda i Papua Nya Guinea förmånstillträde till EU-marknaden genom interimsavtalet om partnerskap mellan Europeiska gemenskapen och Stillahavsstaterna. Papua Nya Guinea har i detta sammanhang åtagit sig att skärpa regler, system och förfaranden för att garantera ett effektivt bevarande och en hållbar utveckling och förvaltning av fisket (13).

(57) I sin skrivelse till kommissionen av den 5 juli 2013 erkände Papua Nya Guinea behovet av samarbete för att utbyta information med flaggstaterna, särskilt VMS-data. Liknande synpunkter lämnades under sammanträdet den 12 december 2013 och i skrivelsen av den 6 januari 2014. När det gäller förekomsten och genomförandet av effektiva verkställighetsåtgärder har kommissionen bedömt att Papua Nya Guinea har utvecklat ett VMS och ålägger alla fartyg som för dess flagg och som är verksamma i vatten som lyder under dess jurisdiktion att ha VMS-utrustning. Frågan om stärkning och förbättring av samarbetet med flaggstater för fartyg som är verksamma i vatten under Papua Nya Guineas jurisdiktion är dock hittills ett olöst problem. Eftersom många tredjelandsflaggade fartyg är verksamma i Papua Nya Guinea, är tillgången till VMS-data som innehas av Papua Nya Guineas myndigheter avgörande för kontrollen och övervakningen av fartyg. Papua Nya Guineas myndigheter har antingen bilaterala avtal med länder eller organisatoriska arrangemang med fiskeriorganisationer eller företag. Vad gäller de berörda flaggstaternas tillgång till VMS-data är situationen fortfarande otillfredsställande och komplicerad. Enligt den information som kommissionen samlat in har Papua Nya Guineas myndigheter undertecknat ett avtal med de behöriga myndigheterna i Filippinerna som bland annat ger tillgång till VMS-data. Detta avtal inte har genomförts. Papua Nya Guineas myndigheter har också meddelat att de under 2014 kommer att inleda liknande arrangemang med de behöriga myndigheterna i alla tredjeländer som fiskar i Papua Nya Guineas vatten. De har dock inte lämnat någon konkret tidtabell för sin planering.

(58) Såsom redan beskrivits leder bristen på klarhet och transparens i lagar och förfaranden, i synnerhet vad gäller registrering och licensiering av fartyg, spårbarhet och tillförlitlighet hos information och data om landningar och fångst (som behandlas i skälen 41–45), liksom vad gäller bevarande och förvaltning av resurser (som kommer att behandlas i skälen 76–82), till att en effektiv verkställighet och fastställande av IUU-överträdelser omöjliggörs. Detta gör det också svårt att fastställa påföljder och effektivt följa upp överträdelser, även om alla nödvändiga befogenheter och rättigheter finns föreskrivna i lag. I praktiken kan Papua Nya Guinea följaktligen inte på ett verkningsfullt sätt straffa dem som begår överträdelser på ett sätt som berövar dem vinsterna från IUU-fisket, vilket rekommenderas i punkt 21 i den internationella handlingsplanen mot IUU-fiske. Bristen på tydlighet och transparens i lagar och förfaranden gör det också svårt för Papua Nya Guinea att fullgöra sina internationella skyldigheter enligt artikel 20 i FN:s avtal om fiskbestånd, särskilt vad gäller att reagera effektivt på eventuella önskemål från flaggstater när det gäller att genomföra skyldigheten att påföra fartyg som för deras flagg sanktioner om de bedriver IUU-fiske.

(59) I fråga om det berörda IUU-fiskets bakgrund, typ, omständigheter, omfattning och allvar, kan Papua Nya Guineas myndigheter inte garantera spårbarhet i fisket eftersom deras system inte är tillräckligt tydliga och transparenta. Till följd av dessa brister är det omöjligt att på ett tillförlitligt sätt fastställa den IUU-fiskerelaterade verksamhetens potentiella omfattning. Det är emellertid ett känt faktum att bristande transparens i kombination med omöjligheten att genomföra effektiva kontroller uppmuntrar olagligt beteende.

(60) Med hänsyn till den befintliga kapaciteten hos Papua Nya Guineas myndigheter bör det noteras att enligt FN:s index för mänsklig utveckling (14) anses Papua Nya Guinea vara ett land med låg mänsklig utveckling (plats 156 av 186 länder 2013), men på gränsen till att vara ett land med medelhög mänsklig utveckling. Detta bekräftas också i bilaga II till Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1905/2006 av den 18 december 2006 om upprättande av ett finansieringsinstrument för utvecklingssamarbete (15) där Papua Nya Guinea har placerats i kategorin länder med lägre medelinkomst. Den förteckning över biståndsmottagare som upprättats av OECD:s (Organisationen för ekonomiskt samarbete och utveckling) kommitté för utvecklingsbistånd (DAC) (nedan kallad OECD:s biståndskommitté) per den 1 januari 2013 avseende 2012 (16) placerar Papua Nya Guinea i kategorin länder med lägre medelinkomst. I detta avseende kan de behöriga myndigheternas ekonomiska och administrativa begränsningar anses vara en faktor som undergräver Papua Nya Guineas förmåga att uppfylla sina skyldigheter i fråga om samarbete och tillsyn. Det bör dock beaktas att Papua Nya Guineas mänskliga utvecklingsnivå är stigande (från låg till medelhög) och att Papua Nya Guineas administrativa kapacitet kontinuerligt har förstärkts genom unionens finansiella och tekniska bistånd. Slutligen bör det noteras att den nationella fiskerimyndigheten inom Papua Nya Guineas offentliga administration har en mycket självständig roll som gör det möjligt för den att utveckla bättre strategier för fiskeriförvaltning.

(61) Kommissionen noterar, utifrån den information som samlades in under besöken 2011 och 2012, att Papua Nya Guineas myndigheter inte kan anses lida brist på ekonomiska resurser, utan att det snarare handlar om den rättsliga och administrativa miljö som krävs för ett effektivt och ändamålsenligt handläggande av arbetsuppgifterna.

(62) Mot bakgrund av den situation som beskrivs i detta avsnitt av beslutet och mot bakgrund av alla fakta som kommissionen har samlat in, samt alla förklaringar som Papua Nya Guinea har lämnat, kan det i enlighet med artikel 31.3 och 31.5 i IUU-förordningen fastställas att Papua Nya Guinea inte har fullgjort sina skyldigheter som kust- och marknadsstat enligt internationell rätt i fråga om samarbete och tillsynsåtgärder.

3.3 Underlåtenhet att tillämpa internationella regler (artikel 31.6 i IUU-förordningen)

(63) Papua Nya Guinea har ratificerat FN:s havsrättskonvention och FN:s avtal om fiskbestånd. Papua Nya Guinea är avtalsslutande part i WCPFC. Landet är part i FFA-konventionen och i Nauruavtalet om samarbete i förvaltningen av fiske av allmänt intresse.

(64) Kommissionen har analyserat all information den bedömer som relevant i samband med Papua Nya Guineas status som avtalsslutande part i WCPFC.

(65) Kommissionen har också analyserat all information den bedömer som relevant i samband med att Papua Nya Guinea gått med på att tillämpa de bevarande- och förvaltningsåtgärder som antagits av WCPFC.

(66) På grundval av utförliga uppgifter från Papua Nya Guinea om situationen för tonfiskfiske i dess vatten, står Papua Nya Guineas tonfiskbestånd för ca 19 % av fångsten i västra och mellersta Stilla havet och ca 11 % av den globala fångsten (17) (15 % av världens tonfiskfångst och 50 % av fångsten inom Nauruavtalet enligt Papua Nya Guineas presentation för kommissionen 2011 [se skäl 30]).

(67) Att döma av siffrorna i skäl 66 förvaltar Papua Nya Guinea betydande globala tonfiskresurser och har därmed ansvaret, som kuststat, för att säkerställa ansvarsfull och långsiktigt hållbar förvaltning av denna resurs. Artiklarna 61–64 i FN:s havsrättskonvention och artiklarna 7 och 8 i FN:s avtal om fiskbestånd reglerar utnyttjandet av levande resurser i kuststaten, som bör främja målet om ett optimalt utnyttjande av de levande resurserna i sin exklusiva ekonomiska zon och säkerställa att andra staters medborgare som fiskar i dess exklusiva ekonomiska zon efterlever bevarande- och förvaltningsåtgärder samt samarbeta med relevanta stater och regionala organisationer som är verksamma inom det fisket.

(68) Som nämnts i skäl 42 rekommenderar FAO:s uppförandekod transparens i fiskerilagstiftningen och vid dess utarbetande samt i tillhörande politikutformning, beslutsfattande och förvaltningsprocesser (punkterna 6.13 och 7.1.9). I punkterna 11.2 och 11.3 i uppförandekoden anges vidare att den internationella handeln med fisk och fiskeriprodukter inte bör äventyra hållbar utveckling av fisket, att den bör baseras på transparenta åtgärder samt på transparenta, enkla och begripliga lagar och andra författningar och administrativa förfaranden.

(69) I detta avseende bör det noteras att Papua Nya Guineas rättsliga ram, i strid med dessa skyldigheter och rekommendationer, saknar bestämmelser för att säkerställa effektiv och ändamålsenlig förvaltning av fartyg som är verksamma i vatten under Papua Nya Guineas jurisdiktion. Den rättsliga ramen innehåller inte heller tydliga och transparenta bestämmelser om tillämpliga bevarande- och förvaltningsåtgärder för alla typer av vatten under Papua Nya Guineas jurisdiktion, och i de fall det finns bestämmelser saknas tydliga och transparenta förfaranden som fastställer hur genomförandet ska säkerställas. Dessa aspekter analyseras närmare nedan.

(70) En brist i regelverket är otillräckligheten i 1998 års förvaltningsplan för tonfisk och avsaknaden av en nationell handlingsplan mot IUU-fiske.

(71) Det bör noteras att förvaltningsplanen för tonfisk utgör den rättsliga ramen för förvaltning av tonfiskresurserna och enligt dess artikel 3.3 är tillämplig i alla Papua Nya Guineas fiskevatten, inbegripet territorial- och arkipelagvatten.

(72) Papua Nya Guineas nationella fiskerimyndighet medgav i sin skrivelse till kommissionen av den 5 juli 2013 att det finns luckor i den rättsliga ramen och problem som rör förvaltnings- och kontrollsystemet. Papua Nya Guinea erkände att 1998 års förvaltningsplan för tonfisk är föråldrad och bör ses över med hänsyn till förändringar inom fiskerinäringen, bl.a. regionala och subregionala bevarande- och förvaltningsåtgärder, licenssystem och licensvillkor, TAC-gränser, förvaltning av zoner i arkipelagvatten och exklusiv ekonomisk zon, referenspunkter, bestämmelser om fångstbegränsning. Papua Nya Guinea medgav också att lagen och förordningarna om fiskeriförvaltning bör ändras i enlighet med detta.

(73) Papua Nya Guinea lämnade tillsammans med skrivelsen av den 4 december 2013 ett arbetsdokument med förslag till en ny förvaltningsplan för tonfisk. De har också i skrivelsen av den 6 januari 2014 medgett behovet av att se över förvaltningsplanen för tonfisk och åtgärda brister i enlighet med internationella skyldigheter och bestämmelser. Den beskrivna processen är dock fortfarande i samrådsskedet i Papua Nya Guinea och det finns inget slutligt resultat. Faktum är att den befintliga planen är föråldrad och därmed inte förenlig med de skyldigheter som fastställs i artiklarna 61.2–61.5, 62.1 och 64 i FN:s havsrättskonvention om optimalt utnyttjande av resurser genom lämpliga bevarande- och förvaltningsåtgärder.

(74) Förutom att förvaltningsplanen för tonfisk är föråldrad avspeglar den inte verkligheten i Papua Nya Guineas fiskeinsatser, fiskeverksamhet och fiskeindustri, trots det uttalade kravet på att den ska ses över regelbundet (artikel 4 i förvaltningsplanen för tonfisk, artikel 28 i Papua Nya Guineas lag om fiskeriförvaltning). Planen ger en rättslig ram för verksamhet som bedrivs av 100 notfartyg för tonfisk, men Papua Nya Guinea har underlåtit att öka dess täckning till att omfatta de mer än 200 fartyg som faktiskt bedriver verksamhet.

(75) Det bör också noteras att Papua Nya Guinea, i strid med rekommendationerna i punkterna 25, 26 och 27 i den internationella handlingsplanen mot IUU-fiske, inte har tagit fram någon nationell handlingsplan mot IUU-fiske. Papua Nya Guinea bekräftade detta i skrivelsen till kommissionen av den 5 juli 2013.

(76) En annan brist i regelverket är avsaknaden av tydliga bevarande- och förvaltningsåtgärder antagna av Papua Nya Guinea, på grundval av bästa tillgängliga vetenskapliga rådgivning och i enlighet med landets skyldigheter enligt FN:s havsrättskonvention, FN:s avtal om fiskbestånd och WCPFC, i förhållande till alla de vatten som står under dess nationella jurisdiktion, inbegripet dess arkipelagvatten. Under kommissionens kontrollbesök 2011 och 2012 konstaterades det att bevarande- och förvaltningsbestämmelserna inte är transparenta och tydliga (utvecklas i skälen 77–82) och inte förenliga med eller baseras på bästa vetenskapliga utlåtanden (utvecklas skälen 83–89).

(77) Vattnen under Papua Nya Guineas jurisdiktion benämns territorialhav, arkipelagvatten och exklusiv ekonomisk zon. Enligt artikel 3 i WCPFC-konventionen omfattar WCPFC:s konventionsområde i princip alla vatten i Stilla havet, inbegripet vatten under Papua Nya Guineas jurisdiktion.

(78) Papua Nya Guinea har dock informerat kommissionen om att den anser att vatten som står under dess nationella jurisdiktion (arkipelagvatten, territorialhav, exklusiv ekonomisk zon) inte omfattas av konventionsområdet, fastän WCPFC delegerat genomförandet av bevarande- och förvaltningsåtgärderna till de avtalsslutande parterna. Parterna i Nauruavtalet begränsar fiskeansträngningen genom tilldelning av fartygsdagar (Vessel Day Scheme, VDS) som tillämpas i de exklusiva ekonomiska zonerna för alla parterna i avtalet, men inte heller denna begränsning gäller i Papua Nya Guineas territorial- och arkipelagvatten.

(79) Enligt artiklarna 61–64 i FN:s havsrättskonvention, artiklarna 5, 7, 8, 9, 10 i FN:s avtal om fiskbestånd och det övergripande målet och relevanta bestämmelser i WCPFC-konventionen (särskilt artiklarna 2, 5, 7, 8) är det en kuststats klara plikt, ansvar och skyldighet att anta åtgärder som är förenliga med dem som gäller i regionen och på det fria havet för att säkerställa långsiktig hållbarhet för gränsöverskridande och långvandrande fiskbestånd och främja målet om ett optimalt utnyttjande av dessa. Även i FAO:s uppförandekod, särskilt punkterna 7.1, 7.2, 7.3 och 8.1, rekommenderas god praxis för att uppfylla dessa skyldigheter.

(80) I sitt svar till kommissionen om rapporten för 2011 förklarade Papua Nya Guinea att alla medlemmar i WCPFC omfattas av de bevarande- och förvaltningsbestämmelser som beslutats inom WCPFC och hänvisade till de fiskeriförvaltningsplaner som offentliggjorts på den officiella webbplatsen för Papua Nya Guineas nationella fiskerimyndighet (18). Dessa bör vara tillämpliga i alla vatten under Papua Nya Guineas jurisdiktion (arkipelagvatten, territorialhav, exklusiv ekonomisk zon), särskilt för gränsöverskridande bestånd i syfte att säkerställa samma bevarandenivå i alla vatten som berörs av deras vandringar. Dessa planer omfattar emellertid endast verksamhet i Papua Nya Guineas exklusiva ekonomiska zon och det finns inte några motsvarande åtgärder som reglerar Papua Nya Guineas arkipelagvatten.

(81) Denna situation leder till en brist på tydlighet och transparens som, utöver bristen på transparens i Papua Nya Guineas lagar och förfaranden för registrering och licensiering av fiskefartyg, som behandlas i avsnitten 3.1 och 3.2 i beslutet, försvårar och undergräver möjligheten på ett ändamålsenligt sätt genomföra effektiva bevarande- och förvaltningsåtgärder för fiskeresurserna i Papua Nya Guinea. Rådande praxis i Papua Nya Guinea är att inkludera tillämpliga bevarande- och förvaltningsåtgärder i hemliga licensvillkor för tonfiskfartyg. Därför kan olika åtgärder gälla, vilket även det beror på hemliga, individuella licensvillkor.

(82) Sammanfattningsvis finns inga tydliga, transparenta och förenliga bevarande- och förvaltningsbestämmelser för Papua Nya Guineas arkipelagvatten, vilket är i strid med de skyldigheter som nämns i skäl 79.

(83) Enligt artikel 61 FN:s havsrättskonvention, artiklarna 5 och 6 i FN:s avtal om fiskbestånd och artiklarna 5 och 6 i WCPFC-konventionen måste kuststater fastställa den tillåtna fångstmängden av de levande resurserna i sina exklusiva ekonomiska zoner, baserat på bästa tillgängliga vetenskapliga uppgifter och på grundval av försiktighetsprincipen. Kuststater måste också genom lämpliga bevarande- och förvaltningsåtgärder se till att levande resurser och bestånd i den exklusiva ekonomiska zonen och andra vatten under deras jurisdiktion inte hotas av överexploatering. Även i FAO:s uppförandekod, särskilt punkterna 7.3, 7.4 och 7.5, rekommenderas god praxis för att uppfylla dessa skyldigheter.

(84) Eftersom Papua Nya Guinea anser att WCPFC:s regler inte gäller i vatten som lyder under dess jurisdiktion, är det inte helt klart vilka uppgifter som samlas in och rapporteras till WCPFC. Uppgifterna kanske inte omfattar bedömningar av alla Papua Nya Guineas fiskevatten. Rapporter från WCPFC:s vetenskapliga kommitté tar regelbundet upp frågan om luckor i data. I rapporten från den vetenskapliga kommitténs 7:e möte noterades t.ex. i punkt 89 vissa inkonsekvenser mellan flottor vad gäller rapporteringen av bonit, gulfenad tonfisk och storögd tonfisk i notfartygens loggböcker, och med beaktande av den betydelse korrekta uppgifter om notfartygens fångstsammansättning har för vetenskapliga ändamål, rekommenderades att detta problem skulle hänskjutas till teknik- och tillämpningskommittén (19). I punkt 37 i rapporten betonades osäkerheten i data om artsammansättning, och Papua Nya Guinea uppmanades att fortsätta förbättra uppskattningarna av notfartygens fångstsammansättning. Vid sitt åttonde möte tog WCPFC:s vetenskapliga kommitté på nytt upp frågor om luckor och inkonsekvenser i data (20) i samband med fångst och fångstsammansättning, kommenterade rapporteringskrav inom ramen för befraktningsavtal och utfärdade rekommendationer om förbättrad förvaltning (21). Man tog också upp avsaknaden av uppgifter eller bristfälliga uppgifter från vissa avtalsslutande parter, varav en del är verksamma i vatten under Papua Nya Guineas nationella jurisdiktion.

(85) Rapporterna uppger också att en observatörstäckning på 100 % i enlighet med WCPFC:s krav ännu inte har uppnåtts, och Papua Nya Guinea uppfyller det ännu inte, enligt den senaste årsrapporten till vetenskapliga kommittén 2012 (22).

(86) Enligt den rådgivning som lades fram vid det sjunde mötet inom WCPFC:s vetenskapliga kommitté kommer fångstnivåerna sannolikt att minska om nuvarande fiskemetoder för bonit fortsätter, och man rekommenderade minskade fångster eftersom beståndsnivåerna är nedfiskade till maximalt hållbart uttag. Därför bör ökningar av fiskeansträngningen övervakas (23).

(87) Papua Nya Guinea tillämpar inte några av WCPFC:s bevarande- och förvaltningsåtgärder i sina arkipelagvatten och har inga förenliga åtgärder på plats. Eftersom tonfiskresurserna är långvandrande och gränsöverskridande och tonfiskbestånden och fiskeverksamheten är betydande i Papua Nya Guineas arkipelagvatten, som är ett viktigt geografiskt lekområde för tonfiskarter, innebär denna situation ett hot mot varje bevarandeinsats för tonfiskbestånden som helhet. Således säkerställer inte Papua Nya Guinea tillämpningen av bevarande- och förvaltningsåtgärder i alla vatten under dess jurisdiktion på ett sätt som är förenligt med WCPFC:s krav och i enlighet med skyldigheten att se till att arter under kuststatens jurisdiktion inte äventyras genom överexploatering.

(88) Kommissionen har också bedömt eventuella åtgärder som Papua Nya Guinea har vidtagit eller underlåtit att vidta som kan ha förtagit effekten av gällande lagar och andra författningar eller internationella bevarande- och förvaltningsåtgärder.

(89) I Papua Nya Guineas förvaltningsplan för tonfisk begränsas TAC till 338 000 ton per år (artikel 33) och antalet licenser för notfartyg för tonfisk till 100 (artikel 32.2). Den nuvarande fångstnivån är emellertid över 700 000 ton och mer än 200 licensierade notfartyg är verksamma i Papua Nya Guineas vatten. Kommissionen anser därför att de nuvarande åtgärderna inte uppfyller de internationella skyldigheterna när det gäller bevarande och förvaltning. Eftersom tonfisk är ett gränsöverskridande och långvandrande bestånd måste bevarande- och förvaltningsåtgärderna vara konsekventa och förenliga i hela vandringsområdet för att vara effektiva och hållbara, vilket också är det övergripande målet för WCPFC-konventionen (24). Den nuvarande förvaltningsplanen för tonfisk gör det inte möjligt att uppfylla denna skyldighet.

(90) Mot bakgrund av den situation som beskrivs i detta avsnitt av beslutet och på grundval av alla fakta som kommissionen har samlat in, samt alla förklaringar som Papua Nya Guinea har lämnat, kan det i enlighet med artikel 31.3 och 31.6 i IUU-förordningen fastställas att Papua Nya Guinea inte har fullgjort sina skyldigheter enligt internationell rätt i fråga om internationella regler, förordningar och bevarande- och förvaltningsåtgärder.

3.4 Särskilda begränsningar för utvecklingsländer

(91) Det erinras om att enligt FN:s index för mänsklig utveckling (25) anses Papua Nya Guinea vara ett land med låg mänsklig utveckling (plats 156 av 186 länder 2012), men på gränsen till att vara ett land med medelhög mänsklig utveckling. Detta bekräftas också i bilaga II till Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1905/2006 av den 18 december 2006 om upprättande av ett finansieringsinstrument för utvecklingssamarbete (26) där Papua Nya Guinea har placerats i kategorin länder med lägre medelinkomst. Enligt den senaste informationen från OECD:s biståndskommitté den 1 januari 2013 avseende 2012 (27) placeras Papua Nya Guinea i kategorin länder med lägre medelinkomst.

(92) Det bör noteras att Papua Nya Guineas flaggstatsmeddelande godkändes av kommissionen i enlighet med artikel 20 i IUU-förordningen den 4 februari 2010. Papua Nya Guinea bekräftade därigenom, enligt artikel 20.1 i IUU-förordningen, att det har nationella förfaranden för genomförande, kontroll och tillsyn av lagar och andra författningar och bevarande- och förvaltningsåtgärder som deras fiskefartyg måste följa.

(93) Kommissionen informerade Papua Nya Guinea om de olika brister den hade upptäckt under sitt första besök i november 2011. Ett år senare, under sitt andra besök i november 2012, fann kommissionen att situationen i Papua Nya Guinea var oförändrad.

(94) I sin skrivelse av den 5 juli 2013 erkände Papua Nya Guineas nationella fiskerimyndighet det fortlöpande stöd som EU ger till Papua Nya Guineas fiskerimyndigheter genom olika regionala och subregionala program. Tekniskt stöd tillhandahölls även med avseende på kampen mot IUU-fiske 2011 (28).

(95) Kommissionen har därför tagit hänsyn till Papua Nya Guineas utvecklingsbegränsningar och gett Papua Nya Guinea rimlig tid för att sedan 2011 genomföra åtgärderna för att avhjälpa bristen på överensstämmelse med sina skyldigheter enligt internationell lag på ett samordnat, effektivt och icke menligt sätt.

(96) Mot bakgrund av den situation som beskrivs i detta avsnitt av beslutet och på grundval av alla fakta som kommissionen har samlat in, samt alla förklaringar som Papua Nya Guinea har lämnat, kan det i enlighet med enligt artikel 31.7 i IUU-förordningen fastställas att utvecklingsstatusen för Papua Nya Guineas fiskeriförvaltning kan ha satts ned av landets utvecklingsnivå. Med beaktande av karaktären hos de fastställda bristerna i Papua Nya Guinea, det bistånd som tillhandahålls av unionen och de åtgärder som vidtagits för att rätta till situationen, finns det inga belägg för att Papua Nya Guineas underlåtelse att fullgöra de uppgifter som åligger landet enligt internationell rätt är resultatet av bristande utveckling. Papua Nya Guineas utvecklingsnivå är stigande och kan inte anses ursäkta eller motivera Papua Nya Guineas allmänna förfaringssätt som flaggstat och särskilt som kuststat i fråga om fisket och inte heller landets otillräckliga åtgärder för att förhindra, avskräcka och undanröja IUU-fiske och säkerställa effektiv övervakning, kontroll och tillsyn av fiske i farvatten som lyder under dess jurisdiktion.

(97) Mot bakgrund av den situation som beskrivs i detta avsnitt av beslutet och på grundval av alla fakta som kommissionen har samlat in, samt alla förklaringar som Papua Nya Guinea har lämnat, kan det i enlighet med artikel 31.7 i IUU-förordningen fastställas att Papua Nya Guineas utvecklingsstatus och allmänna förfaringssätt på fiskeriområdet inte har satts ned av landets utvecklingsnivå.

4. SLUTSATS OM MÖJLIGHETEN ATT TREDJELÄNDER IDENTIFIERAS SOM ICKE-SAMARBETANDE

(98) Mot bakgrund av slutsatserna ovan om att Papua Nya Guinea inte fullgör sina skyldigheter enligt internationell rätt som flagg-, hamn-, kust- eller marknadsstat att vidta åtgärder i syfte att förebygga, motverka och undanröja IUU-fiske, bör detta land, i enlighet med artikel 32 i IUU-förordningen, få ett meddelande av kommissionen om möjligheten att identifieras som ett icke-samarbetande tredjeland i bekämpningen av IUU-fiske.

(99) I enlighet med artikel 32.1 i IUU-förordningen bör kommissionen meddela Papua Nya Guinea om möjligheten att identifieras som ett icke-samarbetande tredjeland. Kommissionen bör också vidta alla åtgärder som beskrivs i artikel 32 i IUU-förordningen avseende Papua Nya Guinea. Enligt god förvaltningspraxis bör det fastställas en period inom vilken landet skriftligen kan besvara meddelandet och rätta till situationen.

(100) Meddelandet till Papua Nya Guinea om möjligheten att identifieras som ett icke-samarbetande land enligt detta beslut varken utesluter eller automatiskt medför att kommissionen eller rådet senare vidtar ytterligare åtgärder för att identifiera icke-samarbetande länder och upprätta en förteckning över dem.

HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.

Enda artikel

Den oberoende staten Papua Nya Guinea meddelas härmed av kommissionen om möjligheten att identifieras som icke-samarbetande tredjeland i bekämpningen av olagligt, orapporterat och oreglerat fiske.

Utfärdat i Bryssel den 10 juni 2014. På kommissionens vägnar Maria DAMANAKI Ledamot av kommissionen

(1) EUT L 286, 29.10.2008, s. 1.

(2) http://www.ffa.int/

(3) Nauruavtalet (http://www.ffa.int/node/93#attachments).

(4) WCPFC:s vetenskapliga kommitté, åttonde reguljära mötet, 7–15 augusti 2012, Busan, Republiken Korea, årlig rapport till kommissionen del 1: Information on Fisheries Research and Statistics, Papua New Guinea, WCPFC-SC8-AR/CCM-18 (http://www.wcpfc.int/doc/AR-CCM-18/Papua-New-Guinea-2).

(5) Information från presentation lämnad av Papua Nya Guineas nationella fiskerimyndighet under kommissionens kontrollbesök i november 2011 Overview of PNG Fisheries on the implementation status of EU IUU Regulation, och från Papua Nya Guineas Fisheries Management Regulation 2000, antagen den 25 oktober 2000 och offentliggjord den 23 november 2000 (http://www.fisheries.gov.pg/LinkClick.aspx?fileticket=25a9q0dguoo%3d&tabid=86).

(6) WCPFC:s vetenskapliga kommitté, åttonde reguljära mötet, WCPFC-SC8-AR/CCM-18.

(7) EUT C 354, 17.11.2012, s. 1.

(8) No. 48 of 1998 Fisheries Management Act 1998 The National Tuna Fishery Management Plan, antagen den 2 februari 1999, offentliggjord den 11 februari 1999 (No. G22) (http://www.fisheries.gov.pg/LinkClick.aspx?fileticket=8cFbiMpj%2ffU%3d&tabid=87).

(9) Fisheries Management Act of the Independent State of Papua New Guinea 1998, No. 48, 1998, antagen den 2 februari 1999, offentliggjord den 11 februari 1999 (No. G22) (http://www.fisheries.gov.pg/LinkClick.aspx?fileticket=43Of6hMc9e8%3d&tabid=86).

(10) Fisheries Management Regulation of the Independent State of Papua New Guinea 2000, No. 2, 2000.

(11) WCPFC Conservation and Management Measure 2009–06, Section 2.

(12) Konventionen om bevarande och förvaltning av långvandrande fiskbestånd i västra och mellersta Stilla havet, utfärdad i Honolulu den 5 september 2000 (http://www.wcpfc.int/doc/convention-conservation-and-management-highly-migratory-fish-stocks-western-and-central-pacific).

(13) För tillgänglig information om handelsförbindelser mellan EU och Papua Nya Guinea, se http://ec.europa.eu/trade/policy/countries-and-regions/regions/pacific/ Interimsavtal om partnerskap mellan Europeiska gemenskapen, å ena sidan, och Stillahavsstaterna, å andra sidan (EUT L 272, 16.10.2009, s. 2).

(14) Informationen finns på http://hdr.undp.org/en/statistics

(15) EUT L 378, 27.12.2006, s. 41.

(16) http://www.oecd.org/dac/stats/daclistofodarecipients.htm

(17) WCPFC:s vetenskapliga kommitté, åttonde reguljära mötet, WCPFC-SC8-AR/CCM-18.

(18) http://www.fisheries.gov.pg/

(19) Sammanfattande rapport från WCPFC:s vetenskapliga kommitté, sjunde reguljära mötet, Pohnpei, Mikronesiska federationen, den 9–17 augusti 2011 (http://www.wcpfc.int/node/2896).

(20) Sammanfattande rapport från WCPFC:s vetenskapliga kommitté, sjunde reguljära mötet, 7–15 augusti 2012 (http://www.wcpfc.int/node/4587), avsnitt 3.1.

(21) Sammanfattande rapport från WCPFC:s vetenskapliga kommitté, åttonde reguljära mötet, punkterna 69–71.

(22) WCPFC:s vetenskapliga kommitté, åttonde reguljära mötet, WCPFC-SC8-AR/CCM-18.

(23) Sammanfattande rapport från WCPFC:s vetenskapliga kommitté, sjunde reguljära mötet, punkterna 35 och 36.

(24) Konventionen om bevarande och förvaltning av långvandrande fiskbestånd i västra och mellersta Stilla havet, särskilt artiklarna 2 och 5.

(25) Informationen finns på http://hdr.undp.org/en/statistics/

(26) EUT L 378, 27.12.2006, s. 41.

(27) OECD:s biståndskommittés förteckning över mottagare av offentligt utvecklingsbistånd (http://www.oecd.org/dac/stats/daclistofodarecipients.htm).

(28) Accompanying developing countries in complying with the Implementation of Regulation (EC) No 1005/2008 on Illegal, Unreported and Unregulated (IUU) Fishing, EuropeAid/129609/C/SER/Multi (Stöd till utvecklingsländer vid genomförandet av förordning (EG) nr 1005/2008 om olagligt, orapporterat och oreglerat fiske (IUU-fiske).