6.

Följande kapitel ska läggas till: ”VII. REGIONALRÄKENSKAPER FÖR JORDBRUKET (REAA) A. ALLMÄNNA PRINCIPER 1. Inledning 7.01. Regionalräkenskaper spelar en viktig roll i utformningen, genomförandet och utvärderingen av regionalpolitiken. Objektiva, tillförlitliga, konsekventa, samstämmiga, jämförbara, relevanta och harmoniserade regionala statistiska indikatorer utgör en stabil grund för politik som syftar till att minska ekonomiska och sociala skillnader mellan unionens regioner. 7.02. REAA är en anpassning på regional nivå av EAA. 7.03. REAA består av samma uppsättning konton som EAA men begreppsmässiga problem och mätproblem ger en uppsättning konton för regioner som varken är lika omfattande eller detaljerade som EAA på nationell nivå. 7.04. Som regionala konton ska REAA sammanställas på grundval av regionala uppgifter som samlats in direkt och nationella uppgifter som delats upp efter region baserat på antaganden. Bristen på tillräckligt fullständig, aktuell och tillförlitlig regional information leder till att man måste göra antaganden när man sammanställer regionalräkenskaper. Resultatet blir att vissa skillnader mellan regioner inte alltid avspeglas i regionalräkenskaperna (ENS 2010, 13.08). 2. Regional ekonomi, regionalt territorium 7.05. En sammanställning av regionalräkenskaper, oavsett om de gäller branscher eller institutionella sektorer, kräver en noggrann avgränsning av den regionala ekonomin och det regionala territoriet. I princip omfattar branschen jordbruk i en region de enheter (jordbruksföretag) som bedriver jordbruksaktiviteter (se punkterna 1.60–1.66) inom det regionala territoriet. 7.06. En regional ekonomi i ett land är en del av det landets totala ekonomi. Den totala ekonomin definieras utifrån institutionella enheter och sektorer. Den består av alla institutionella enheter som har sin huvudsakliga ekonomiska hemvist inom ett lands ekonomiska territorium. Det ekonomiska territoriet sammanfaller inte helt med det geografiska territoriet (se punkt 7.08). Ett lands ekonomiska territorium indelas i regionala territorier samt utomregionalt territorium (ENS 2010, 13.09). 7.07. Det regionala territoriet, enligt definitionen i ENS 2010, består av den del av ett lands ekonomiska territorium som direkt går att knyta till en region. Alla frizoner, tullager och fabriker under tulltillsyn, ingår i den region där de är belägna. 7.08. Denna uppdelning av territoriet överensstämmer emellertid inte helt med begreppet nationellt ekonomiskt territorium som används i nationalräkenskaperna. Ett utomregionalt territorium består av de delar av ett lands ekonomiska territorium som inte direkt kan knytas till en enda region, och som inte ingår i REAA, nämligen följande delar: a) Det nationella luftrummet, territorialvattnen och den del av kontinentalsockeln som ligger på internationellt vatten där landet åtnjuter exklusiva rättigheter. b) Territoriella enklaver, dvs. geografiska territorier belägna i utlandet som i enlighet med internationella fördrag eller överenskommelser mellan stater används av landets offentliga förvaltningsorgan (t.ex. ambassader, konsulat, militärbaser, forskningsstationer). c) Olje- och gasfyndigheter osv. på internationellt vatten, utanför landets del av kontinentalsockeln, som exploateras av inhemska enheter. 7.09. Nomenklaturen för statistiska territoriella enheter (Nomenclature of territorial units for statistics – Nuts), inrättad genom Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1059/2003 ( *1 ) ger en enkel och enhetlig indelning av unionens ekonomiska territorium. REAA kräver statistik på Nuts 2-nivå, såsom allmänt fastställt enligt det nuvarande systemet enligt den förordningen. För nationellt bruk kan regionalräkenskaper också sammanställas på en mer detaljerad regional nivå, nämligen på Nuts 3-nivå där så är tillämpligt (ENS 2010, 13.12). 3. Basenhet i sammanställningen av REAA 7.10. De enheter som används för regionalräkenskaperna efter bransch är lokala verksamhetsenheter. Den lokala verksamhetsenheten är produktionsenhetens observerbara form. 7.11. Med det statistiska angreppssättet (bransch) ”nöjer man sig med” en observerbar enhet, även om detta leder till att man får bortse från kravet på en enda aktivitet. Precis som i SNA 2008 prioriteras i ENS 2010 det statistiska angreppssättet och man förespråkar att den lokala verksamhetsenheten används vid sammanställningen av nationalräkenskaperna efter bransch. I de båda systemen definieras alltså samma enhet för branscherna oavsett om dessa täcks på regional eller nationell nivå. 7.12. I likhet med i EAA används i REAA jordbruksföretaget – ”anpassat” till vissa konventioner för att överensstämma med målen ifråga – som basenhet för branschen jordbruk. Det finns två centrala skäl till detta val. För det första är enheten jordbruksföretag den lokala verksamhetsenheten för jordbruk (se punkterna 1.09.–1.17.), definierad som den del av en verksamhetsenhet som finns på lokal nivå. För det andra utgör den lokala verksamhetsenheten den enhet som är mest lämpad för branschen jordbruk, även om den omfattar sekundära icke-jordbruksaktiviteter som inte kan särskiljas från jordbruksaktiviteterna (se punkterna 1.15. och 1.16. samt 1.25.–1.32.). 7.13. Användningen av jordbruksföretaget som basenhet innebär att dessa jordbruksföretags sekundära icke-jordbruksaktiviteter ingår i REAA (se punkt 7.12.). Eftersom syftet med EAA är att mäta, beskriva och analysera den inkomstbildning som uppstår genom ekonomisk aktivitet gällande jordbruk, inbegrips inte enheter där jordbruket endast är en fritidssysselsättning (t.ex. husbehovsodling och hobbyuppfödning). Däremot ingår enheter som sysslar med självhushållsjordbruk i EAA (se punkt 1.24.). 7.14. Jordbruksföretaget är referensenhet för statistikundersökningar av jordbruk, oberoende av om undersökningarna är nationella eller regionala. Detta har den fördelen att kvantitativa värderingar av produktionen kan bygga direkt på de statistiska systemen för mätning av arealer, avkastning, antalet djur etc. Valet av jordbruksföretaget har dessutom den fördelen att räkenskaperna blir enhetligare. 4. Metoder för sammanställning av REAA 7.15. I ENS (ENS 2010, 13.24–13.32) föreslås två metoder, som är tillämpbara på antingen branscher eller institutionella sektorer: bottom-up-metoden och top-down-metoden. Bottom-up-metoden går ut på att samla in uppgifter på enhetsnivå (lokala verksamhetsenheter, institutionella enheter) för att därefter aggregera dem och på så sätt få det regionala värdet av olika aggregat. Enligt top-down-metoden rekonstrueras de regionala värdena genom en uppdelning av den nationella sifferuppgiften med hjälp av en indikator som så nära som möjligt speglar den regionala fördelningen av variabeln ifråga. De två metoderna kan även kombineras på olika sätt, vilket i ENS kallas för en blandning av de båda typerna av metoder. Samma information ska bara samlas in en gång så att det inte skapas redundans i uppgiftsrapporteringen. Trots detta prioriteras bottom-up-metoden, även om det i praktiken i många fall är en blandning av de båda typerna av metoder som används. Närmare uppgifter om den specifika metoden och källorna ska anges helt öppet i kvalitetsrapporterna och det ska anges vilka regionala uppgifter som har samlats in direkt och vilka uppgifter som bygger på nationella uppgifter som delats upp per region baserat på antaganden. 5. Begreppen hemvist och territorium 7.16. Både företags och hushålls ekonomiska transaktioner kan ske över regionala gränser. Företag kan också bedriva verksamhet i flera regioner, antingen på fasta platser eller på tillfällig grund, t.ex. kan stora jordbruksföretag bedriva verksamhet i olika regioner. Det behövs därför en tydlig princip som hjälp för medlemsstaterna att knyta den interregionala verksamheten till en region på ett konsekvent sätt. 7.17. Regionalräkenskaperna för branscher bygger på kriteriet produktionsenhetens hemvist. Varje bransch på regional nivå avser en grupp lokala verksamhetsenheter med samma eller likartad primär ekonomisk verksamhet som har sin ekonomiska hemvist i det regionala territoriet. Oftast är denna ekonomiska hemvist knuten till en specifik, permanent plats i regionen, i likhet med de institutionella enheter till vilka de lokala verksamhetsenheterna hör. 7.18. Regionalräkenskaperna har dock ett antal särdrag. För vissa aktiviteter är det inte alltid lätt att definiera regionen som ett särskilt område. Förhållandet mellan platsen för huvudkontoret och jordbruksföretagets fysiska plats kan ge upphov till problem, eftersom det är möjligt att de produktionsfaktorer som används i jordbruket leds av ett huvudkontor som ligger i en annan region. För REAA är det viktigt att de två enheterna delas upp, och därför ska ett jordbruksföretag knytas till den region där produktionsfaktorerna finns och inte till den region där huvudkontoret finns. Ett huvudkontor kan därför ge upphov till flera enheter enligt REAA – dvs. lika många enheter som det finns hemvistregioner för sådana lokala verksamhetsenheter som ligger i andra regioner än den där huvudkontoret finns. 7.19. Ett alternativ, som normalt inte tillämpas på national- och regionalräkenskaperna, är att ha en strikt territoriell utgångspunkt. Det innebär att verksamheterna fördelas till det territorium där de faktiskt bedrivs, oavsett var de enheter som berörs av verksamheten har sin hemvist. 7.20. Även om metoden som bygger på hemvist har företräde vid den regionala fördelningen av inhemska enheters transaktioner föreskrivs i ENS 2010 ett visst begränsat utrymme för tillämpning av den territoriella metoden (ENS 2010, 13.21). Detta inträffar när konstruerade enheter skapas för mark och byggnader i den region eller det land där marken eller byggnaden är belägen. 7.21. I det hypotetiska fall där enheter med hemvist i en region endast bedriver verksamhet inom sitt regionala territorium sammanfaller hemvistbegreppet med territoriebegreppet. Detta är också fallet vid regional fördelning baserad på konstruerade enheter som skapats för mark och byggnader och för enskilt ägda företag i andra länder eller i andra regioner än den där ägaren har hemvist. 6. Branschen jordbruk och karakteristiska enheter 7.22. En bransch består av alla lokala verksamhetsenheter som ägnar sig åt samma, eller liknande, slag av ekonomisk aktivitet (se punkt 1.59). Definitionen av branschen jordbruk i EAA motsvarar i princip huvudgrupp 01 i Nace rev. 2 med de undantag som anges i punkterna 1.62–1.66. Räckvidden för REAA definieras på grundval av förteckningen över karakteristiska aktiviteter i EEA. Definitionen av branschen jordbruk i EAA, och därmed i REAA, skiljer sig till viss del från den branschdefinition som fastställs för den centrala ramen för nationalräkenskaperna (se punkt 1.93). B. PRODUKTTRANSAKTIONER 7.23. Värderingen av jordbruksproduktionen ger upphov till ett antal specifika problem. De största rör säsongsprodukter, animalieproduktion och tidpunkt för bokföring på kontona. I EAA-metoden föreskrivs exakta regler för hur effekterna av lagring ska beaktas vad gäller säsongsprodukter, hur animalieproduktion ska mätas samt hur produkter som håller på att produceras ska redovisas. Dessa regler ska följas vid sammanställningen av REAA. Detta utesluter dock inte att vissa anpassningar måste göras på regional nivå, t.ex. vad gäller animalieproduktionen. Det bör framhållas att summan av de regionala värderingarna ska vara identisk med EAA-värderingarna. 1. Produktion a) Mätning av produktionen 7.24. I REAA motsvarar en regions produktion alla produkter som omfattas av EAA och som har producerats under räkenskapsperioden i den regionen av alla enheter inom jordbruket, oavsett om de är avsedda för saluföring utanför branschen, för försäljning till andra jordbruksföretag eller, i vissa fall, för användning av samma jordbruksföretag. Följaktligen a) ska alla jordbruksprodukter från ett jordbruksföretag i regionen bokföras som en del av regionens produktion, oberoende av produktens bestämmelseort och vilken enhet som köper den, b) ska vissa jordbruksprodukter som används som insatsförbrukning av samma jordbruksföretag ingå i regionens produktion (se punkt 2.056). 7.25. Produktionsprocessen för djur tar vanligtvis flera år. Vid värdering av djur ska man skilja mellan djur klassificerade som fasta tillgångar (avelsdjur, dragdjur, mjölkboskap etc.) och djur klassificerade som lager (djur som främst är avsedda för köttproduktion). För att undvika dubbelräkning behandlas därför transaktioner som involverar förflyttning av djur mellan jordbruksföretag (som anses som positiv försäljning för de säljande jordbruksföretagen och som negativ försäljning för de köpande jordbruksföretagen) på följande sätt: a) Transaktioner med djur klassificerade som fasta tillgångar mellan jordbruksföretag i samma region tar ut varandra, med undantag för kostnader i samband med ägarbyte (*2); de bokförs inte som jordbruksföretagens försäljning och ingår därför inte i regionens produktion. b) Djur klassificerade som lager och som är föremål för transaktioner mellan regioner räknas som positiv försäljning (tillsammans med exporten) för ursprungsregionen och djur som köps från andra regioner räknas som negativ försäljning (tillsammans med importen) (*3). c) När kostnader i samband med ägarbyte (transporter, handelsmarginaler etc.) gäller handel med djur klassificerade som lager dras de av från produktionsvärdet; detta sker automatiskt när det rör sig om köp från jordbruksföretag i en annan region, eftersom kostnaderna ingår i den negativa försäljningen, medan försäljningen, och därmed produktionen, måste justeras vid handel med djur mellan jordbruksföretag i samma region. b) Värdering av produktionen 7.26. Produktionen ska värderas till baspriser (se punkt 2.082), dvs. inklusive produktsubventioner minus produktskatter. Denna beräkningsmetod kräver att man delar upp produktskatter och produktsubventioner efter region. 2. Insatsförbrukning a) Definition 7.27. Insatsförbrukning utgörs av de varor (förutom fasta tillgångar) och marknadstjänster som konsumeras under produktionsprocessen i syfte att producera andra varor (se punkterna 2.097–2.109). 7.28. Vid sammanställningen av REAA ingår följande i insatsförbrukningen: a) Jordbruksprodukter som köps från andra jordbruksföretag (i samma region eller från andra regioner) för att konsumeras under produktionsprocessen. b) Vissa produkter som konsumeras inom samma enhet och som redovisas som produktion (se punkterna 2.054–2.058 och 7.24). 7.29. Det särskilda fallet med FISIM behandlas i regionalräkenskaperna på samma sätt som i nationalräkenskaperna. Om skattningen av utlånings- och inlåningsstockar finns tillgänglig per region, kan bottom-up-metoden användas. Normalt finns dock inte skattningar av utlånings- och inlåningsstockar tillgängliga per region. När så är fallet sker fördelningen av FISIM på användarbransch med den näst bästa metoden: regional bruttoproduktion eller regionalt bruttoförädlingsvärde per bransch används som fördelningsindikatorer (ENS 2010, 13.40). b) Värdering av insatsförbrukning 7.30. Alla produkter och tjänster som används till insatsförbrukning ska värderas till mottagarpriser (exklusive avdragsgill mervärdesskatt) (se punkterna 2.110–2.114). 3. Bruttoinvestering 7.31. Bruttoinvesteringar för jordbruket delas upp i: a) Fasta bruttoinvesteringar. b) Lagerinvesteringar. a) Fasta bruttoinvesteringar 7.32. En fast bruttoinvestering i jordbruket uppstår varje gång ett jordbruksföretag anskaffar eller producerar fasta tillgångar som är avsedda att användas under längre tid än ett år som produktionsmedel i jordbrukets produktionsprocess. Fördelningskriteriet för bokföringen av fasta bruttoinvesteringar hänför sig till användarbranscherna och inte till den bransch till vilken den juridiske ägaren hör. 7.33. Fasta tillgångar som ägs av en multiregional enhet fördelas på de lokala verksamhetsenheter där de används. Fasta tillgångar som omfattas av operationell leasing bokförs i den region där ägaren av tillgångarna har sin hemvist, och de som omfattas av finansiell leasing bokförs i användarens region (ENS 2010, 13.33). 7.34. Nya tillgångar som tillförs de fasta tillgångarna bokförs brutto, dvs. utan avdrag för kapitalförslitning. Dessutom beräknas kapitalförslitning vanligtvis för dessa tillgångar. Nettoinvesteringarna erhålls genom att kapitalförslitningen dras av från bruttoinvesteringarna. 7.35. Produktionsenheter kan sälja befintliga tillgångar till varandra, t.ex. begagnade maskiner. När tillgångar flyttas mellan branscher och regioner ska det totala erlagda beloppet inkluderas i de fasta bruttoinvesteringarna i en bransch eller region och det erhållna beloppet ska dras av från de fasta bruttoinvesteringarna i den andra branschen eller regionen. Transaktionskostnader i samband med byte av ägare till tillgångar, t.ex. juridiska kostnader vid försäljning av mark och befintliga byggnader, räknas som ytterligare fasta bruttoinvesteringar av förvärvaren, även om en del av kostnaderna betalas av säljaren. 7.36. En regions fasta bruttoinvesteringar i djur måste sammanställas i enlighet med ENS 2010 (punkterna 3.124–3.138) och punkterna 2.149–2.161 i denna bilaga. De fasta bruttoinvesteringarna i djur motsvarar skillnaden mellan anskaffning av djur under året (naturlig tillväxt och köp utanför regionen inklusive import), inklusive från egen produktion, och avyttring av djur (för slakt, försäljning till andra regioner, inbegripet export, eller annan slutlig användning). När uppgifterna för alla regioner aggregeras är det viktigt att se till att flödena mellan regionerna tar ut varandra (exklusive kostnader i samband med ägarbyte) så att summan av samtliga de regionala fasta bruttoinvesteringarna överensstämmer med de fasta bruttoinvesteringarna i nationalräkenskaperna för jordbruket. När bottom-up-metoden används gäller följande: försäljning av djur till jordbruksföretag i andra regioner utgör en negativ fast bruttoinvestering, medan köp från andra regioner utgör en positiv fast bruttoinvestering. För beräkningen av en regions fasta bruttoinvesteringar i djur får den rekommenderade indirekta metoden användas (se punkt 2.156). b) Lagerinvesteringar 7.37. Lager omfattar alla tillgångar som inte är fasta tillgångar och som lagerhålls tillfälligt av produktionsenheterna vid en viss tidpunkt. Man skiljer mellan två typer av lager: insatsvarulager och färdigvarulager (se punkt 2.171). 7.38. Vad gäller djur klassificerade som lager inkluderar den handel som ska beaktas vid beräkningen av lagerinvesteringar köp från och försäljningar till andra regioner liksom import och export. C. OMFÖRDELNINGSTRANSAKTIONER OCH ANDRA FLÖDEN 7.39. De praktiska svårigheterna att få tag på tillförlitliga regionala uppgifter om omfördelningstransaktioner, framför allt om enheter utövar aktiviteter i mer än en region eller om regionen inte alltid är ett tydligt avgränsat område där vissa verksamheter bedrivs, förklarar varför ENS omfattar regionalräkenskaper för jordbruket för endast några få aggregat: förädlingsvärde, subventioner, skatter, löner och kollektiva avgifter, arrenden och andra inkomster, räntor och fasta bruttoinvesteringar. 1. Allmänna regler 7.40. Omfördelningstransaktioner bokförs på bokföringsmässiga grunder, dvs. när de ekonomiska värdena skapas, transformeras eller förstörs, liksom när fordringar eller åtaganden uppkommer, förändras eller upphör, och inte när betalningen faktiskt görs. Denna bokföringsprincip (som bygger på rättigheter och skyldigheter) tillämpas på alla flöden, både monetära och icke-monetära, och såväl inom enheter som mellan enheter. 7.41. Om den tidpunkt då fordringen (åtagandet) uppkommer inte kan fastställas exakt, kan dock tidpunkten för betalning eller en annan godtagbar approximation av den bokföringsmässiga grunden användas (se punkt 3.007). 2. Förädlingsvärde a) Allmänna regler 7.42. Förädlingsvärdet är resultatet av produktionsverksamheten i en ekonomi eller i en av dess branscher under en viss period och är saldoposten i produktionskontot. Det är skillnaden mellan värdet av produktionen och värdet av insatsförbrukningen. Förädlingsvärdet är grundläggande när man mäter produktiviteten i en ekonomi eller bransch (se punkt 3.013) eller en region eller en bransch i en region. b) Värdering av förädlingsvärdet 7.43. Förädlingsvärdet kan redovisas brutto (förädlingsvärde brutto till baspris) eller netto (förädlingsvärde netto till baspris), alltså före eller efter avdrag för kapitalförslitning. I enlighet med metoden för att värdera produktion (baspriser) och insatsförbrukning (mottagarpriser) mäts förädlingsvärdet i baspriser (se punkt 3.013). 7.44. Användningen av baspriser innebär att produktskatterna och produktsubventionerna måste knytas till specifika varor eller tjänster, som sedan måste fördelas mellan regionerna. 7.45. Genom att dra av övriga produktionsskatter från förädlingsvärdet till baspris samt lägga till övriga produktionssubventioner, får man förädlingsvärdet till faktorpris. Förädlingsvärde netto till faktorpris motsvarar produktionsfaktorernas intäkter (se punkt 3.014). 3. Kapitalförslitning 7.46. I REAA utsätts varor och tjänster som utgör jordbruksföretagets fasta tillgångar (t.ex. planteringar som genererar återkommande skörd, maskiner och byggnader, väsentliga förbättringar av mark, programvara, kostnader i samband med ägarbyte av icke-producerade tillgångar) för slitage och föråldring som produktionsmedel i produktionsprocessen. Sådant slitage och sådan föråldring mäts som kapitalförslitning. I likhet med i EAA ska kapitalförslitning inte beräknas för produktionsdjur. 4. Subventioner 7.47. I REAA tillämpas samma regler som i EAA: flöden som klassificeras som driftssubventioner i EAA klassificeras på samma sätt i REAA och flöden i form av kapitaltransfereringar behandlas på ett liknande sätt. 5. Skatter 7.48. I REAA tillämpas samma regler som i EAA: de olika typerna av skatter klassificeras på samma sätt i REAA som i EAA. 6. Löner och kollektiva avgifter 7.49. För producenter ska löner och kollektiva avgifter allokeras till de lokala verksamhetsenheter där arbetskraften är anställd. Om dessa uppgifter inte är tillgängliga ska man använda näst bästa metod och allokera lönerna och de kollektiva avgifterna utifrån antal arbetade timmar. Om varken uppgifter om löner och kollektiva avgifter eller uppgifter om antal arbetade timmar är tillgängliga används antal anställda per lokal verksamhetsenhet (se ENS 2010, 13.42). 7. Driftsöverskott netto 7.50. Driftsöverskott netto erhålls från förädlingsvärdet netto till baspriser, genom att löner och kollektiva avgifter samt övriga produktionsskatter dras av och övriga produktionssubventioner läggs till. 8. Ränta, arrenden 7.51. I REAA tillämpas samma regler som i EAA: flöden som klassificeras som ränta, arrenden i EAA klassificeras på samma sätt i REAA. 9. Jordbrukets företagsinkomst: allmänna beräkningsregler 7.52. Från driftsöverskottet drar man av de kapitalinkomster som ska betalas direkt och som gäller jordbruksaktiviteter och sekundära icke-jordbruksaktiviteter, dvs. ränta för lån som tagits upp inom ramen för dessa aktiviteter, inklusive för anskaffning av jordbruksmark, samt arrenden som ska betalas till markägare (se punkterna 3.070–3.087). D. ÖVERSIKT ÖVER GENOMFÖRANDET 1. Inledning 7.53. Syftet med detta avsnitt är att belysa vissa metodaspekter, framför allt valet av jordbruksföretag och mätningen av produktionen. 7.54. Jordbruksföretaget är referensenhet för statistiska undersökningar om jordbruket, både på nationell och på regional/lokal nivå. Detta är en stor fördel för REAA, eftersom det innebär att värderingen av produktionskvantiteter kan baseras direkt på statistiska system för mätning av arealer, avkastning, antalet djur etc. Att välja jordbruksföretaget har dessutom den fördelen att kontona blir mer enhetliga. Produktion och kostnader hänför sig alltså till en identisk uppsättning enheter, även om extrapoleringsmetoderna kan variera från en källa till en annan. Genom att välja jordbruksföretaget, och i kombination med begreppen karakteristiska aktiviteter och enheter, kan man dessutom undvika alltför vanskliga justeringar, som i fallet med husbehovsodling och hobbyuppfödning. Denna konvention gör det enklare att göra jämförelser mellan länder. Kopplingen till statistiska uppgifter i fysiska kvantiteter – som är mycket viktiga för jordbruket och som garanterar att mätningen av bokföringsposter är enhetlig genom att justeringar eller ändringar av ”icke-statistiskt” slag begränsas – förenklar och förbättrar uppenbart beräkningarna. Dessa aspekter är även förenliga med syftet att prioritera bottom-up-metoden i REAA. 2. Att definiera jordbruket i en region 7.55. I varje region består branschen jordbruk av alla jordbruksföretag vars produktionsfaktorer finns i regionen. Denna princip, som stämmer överens med begreppet produktionsenheternas hemvist, kan ställa till med vissa problem: i jordbruksstatistiken definieras vanligtvis platsen för jordbruksföretag utifrån var huvudkontoret är beläget och inte direkt efter var produktionsfaktorerna finns. Dessa två platser sammanfaller inte alltid och denna företeelse kommer sannolikt att bli vanligare efterhand som jordbruksföretagen blir allt större. När REAA sammanställs ska därför vissa jordbruksföretag omklassificeras mellan regioner och till och med i vissa fall delas upp. Detta är sannolikt svårt i praktiken, och i så fall kan det vara bättre att låta platsen för jordbruksföretagen vara densamma som i statistikundersökningarna. Detta förslag bygger emellertid på två förutsättningar: dels måste metoden för att definiera platsen vara identisk för alla regioner i landet, dels måste alla bokföringsposter värderas utifrån källor som använder sig av samma regler för att definiera platsen för jordbruksföretagen. 3. Att mäta jordbruksproduktionen 7.56. I jordbruksproduktionen ingår vissa vegetabiliska produkter som används på nytt av samma jordbruksföretag i form av insatsförbrukning; detta rör i huvudsak djurfoder. I synnerhet när det gäller jordbruksgrödor kan produktionen i regionerna ofta fastställas på basis av de kvantiteter som skördats i regionerna, och dessa värderas därefter med hjälp av priser. I detta fall värderas hela produktionen, oavsett om den ska saluföras utanför branschen, säljas till andra jordbruksföretag eller användas inom samma jordbruksföretag. Därmed erhåller man direkt produktionen i varje region, i linje med det begrepp som används i EAA och REAA. De priser som används för att värdera produkter som konsumeras inom enheter kan även de bygga på regionala uppgifter, motsvarande de priser som gäller för den saluförda produktionen. Om det däremot inte finns regionala uppgifter om priserna uppstår dock ett allmänt problem med värderingen av produktionen, vilket rör såväl den saluförda (regionala) produktionen som den egna konsumtionen inom enheten. Alltså ger värderingen i REAA av produkter som konsumeras inom samma enhet upphov till samma problem som värderingen av de saluförda produkterna. Problemet är självklart ett annat om det är omöjligt att värdera kvantiteterna på regional nivå. Då är en top-down-metod som bygger på värderingar på nationell nivå vanligen den enda metod som kan användas. ( *4 ) 7.57. Beträffande djur, oberoende av om de klassificeras som lager eller fasta tillgångar, ska man beakta följande element: — Värdering på regional nivå av lagerinvesteringar och fasta bruttoinvesteringar i djur: dessa två flöden är komponenter i den indirekta metoden för att beräkna produktionen. — Värdering av handel med djur mellan regioner: denna handel är en komponent i den indirekta metoden för att beräkna produktionen. — Uppdelningen mellan regioner av import- och exportflöden avseende djur. — Lämplig behandling av kostnader i samband med ägarbyte. — Metoden för justering av REAA i förhållande till EAA. 7.58. I vissa fall kan den indirekta metoden för att beräkna animalieproduktionen vara alltför svår att tillämpa på regional nivå. I så fall är det bättre att beräkna produktionen på grundval av en modell där fysiska uppgifter används och sedan justera dessa värden utifrån värdena i EAA. 4. Ej särskiljbara sekundära icke-jordbruksaktiviteter 7.59. Det finns olika sätt att föra in ej särskiljbara sekundära icke-jordbruksaktiviteter i REAA beroende på vilken typ av aktivitet det rör sig om. Vissa av dessa sekundära aktiviteter är ofta i hög utsträckning koncentrerade till vissa regioner, t.ex. bearbetning av jordbruksprodukter. I detta fall kan värderingen av produktionen, både vad gäller kvantiteter och priser, bygga på lokal statistik. För denna produktion är värdena i EAA i praktiken samma som i REAA. Andra fall kan däremot vara svårare. För vissa aktiviteter finns det t.ex. kanske ingen källa på regional nivå, särskilt om aktiviteterna inte från början är koncentrerade till några särskilda regioner. För andra aktiviteter tillhandahålls regionala uppgifter genom statistikundersökningar eller mikroekonomiska räkenskaper (t.ex. informationssystemet för jordbruksföretagens redovisningsuppgifter (ISJR)), men det finns inga garantier för att dessa är regionalt representativa. Vidare kan uppgifter vara gamla, och det kan saknas källor för att uppdatera dem på ett tillförlitligt sätt. Slutligen är kvalitativa indikatorer inte alltid tillgängliga på regional nivå. I samtliga dessa fall utgör värdena i EAA utgångspunkten för REAA och top-down-metoden måste ofta tillämpas. 5. Insatsförbrukning 7.60. Insatsförbrukning i REAA omfattar jordbruksprodukter som jordbruksföretagen använder, oavsett om jordbruksföretag i samma region eller olika regioner handlar direkt med produkterna eller om de hanteras av mellanhänder som kan bli, eller inte bli, ägare till produkterna innan dessa säljs vidare. Dessutom redovisas vissa jordbruksprodukter som konsumeras inom enheten även som insatsförbrukning, i huvudsak vissa grödor som används som djurfoder. Anskaffning av djur – inklusive importerade djur – får inte bokföras som insatsförbrukning. 7.61. Den första metoden för beräkning av insatsförbrukningen av jordbruksprodukter på regional nivå är att för varje produkt fastställa skillnaden mellan produktionen i REAA och den del av produktionen som är avsedd att lämna branschen. ( *5 ) Skillnaden motsvarar dock inte exakt varje regions insatsförbrukning av jordbruksprodukter, eftersom den inkluderar de jordbruksprodukter som är avsedda för insatsförbrukning i andra regioners jordbruksföretag, men däremot inte jordbruksprodukter från jordbruksföretag i andra regioner. Insatsförbrukningen måste därför justeras i linje med värdena i EAA. 7.62. Man kan även tänka sig en annan beräkningsmetod, där ISJR används som informationskälla. Med hjälp av denna källa går det att värdera insatsförbrukningen av jordbruksprodukter, oavsett om de kommer från andra jordbruksföretags försäljning eller från andra källor, t.ex. import. ISJR täcker dock inte på riktigt samma sätt de produkter som används som insatsförbrukning inom samma jordbruksföretag, och det är därför nödvändigt med justeringar. På samma sätt måste insatsförbrukningen därför justeras i linje med värdena i EAA.” (*1) Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1059/2003 av den 26 maj 2003 om inrättande av en gemensam nomenklatur för statistiska territoriella enheter (NUTS) (EUT L 154, 21.6.2003, s. 1)." (*2) Så länge motsvarande försäljning och köp sker under samma räkenskapsperiod." (*3) Anskaffning av djur ska aldrig bokföras som insatsförbrukning (det är i princip en anskaffning av varor i arbete, se punkt 2.067) och beräkningen av animalieproduktionen kan endast göras indirekt, baserat på försäljning, fasta bruttoinvesteringar och lagerinvesteringar." (*4) I enlighet med den metod som används ska konsumtion inom enheten justeras till EAA-värdena." (*5) Importerade jordbruksprodukter (utom djur) är undantagna.”"