Kommissionens beslut

av den 11 juni 2002

i ett förfarande i enlighet med artikel 81 i EG-fördraget

(Ärende COMP/36.571/D-1 - Österrikiska banker "Lombardklubben")

[delgivet med nr K(2002) 2091]

(Endast den tyska texten är giltig)

(2004/138/EG)

INNEHÅLLSFÖRTECKNING

>Plats för tabell>

EUROPEISKA KOMMISSIONEN HAR FATTAT DETTA BESLUT

med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen,

med beaktande av rådets förordning nr 17 av den 6 februari 1962 Första förordningen om tillämpning av fördragets artiklar 85 och 86(1), senast ändrad genom förordning (EG) nr 1/2003(2), särskilt artiklarna 3 och 15 i denna,

med hänvisning till kommissionens beslut av den 11 september 1999 om att inleda ett förfarande i detta ärende,

efter att ha gett de berörda företagen tillfälle att yttra sig i enlighet med artikel 19.1 i förordning nr 17, och att i enlighet med kommissionens förordning (EG) nr 2842/98 av den 22 december 1998 om hörande av parter i vissa förfaranden enligt artiklarna 85 och 86 i EG-fördraget(3) ha gett berörda parter tillfälle att yttra sig om de invändningar som kommissionen framfört,

efter att ha tagit del av förhörsombudets slutrapport i detta ärende(4),

efter samråd med Rådgivande kommittén för kartell- och monopolfrågor, och

av följande skäl:

1. INLEDNING

(1) Överenskommelser mellan österrikiska banker - framför allt rörande räntesatser och avgifter - har haft en lång tradition i Österrike, och vilade ända in på åttiotalet delvis på rättslig grund(5). Under årens lopp hade bankerna skapat ett finmaskigt nät av innehållsmässigt omfattande och organisatoriskt tätt sammanvävda mötesgrupper. Inom dessa grupper samordnade bankerna regelbundet, i genomsnitt var fjärde arbetsdag, sitt agerande med avseende på samtliga väsentliga konkurrensparametrar - ända fram till dagen för kommissionens oanmälda efterforskningar i juni 1998. Eftersom bankerna var medvetna om dessa överenskommelsers relevans i konkurrensrättsligt hänseende, gjordes ansträngningar (dock utan större framgång) att röja undan spåren av dessa möten, genom att undvika, dölja, respektive förstöra mötesprotokollen.

(2) Vid prövningen av sakförhållandena har kommissionen haft stöd av ett stort antal beslagtagna originaldokument från den relevanta tidsperioden - t.ex. mötesprotokoll, promemorior, telefonprotokoll och korrespondens. Det uttalade syftet med dessa överenskommelser, samt deras långtgående effekt, var begränsning av konkurrensen. Det rör sig härvid om en klar och entydig överträdelse av artikel 81 i EG-fördraget, som bör åläggas med böter.

(3) Detta beslut är uppbyggt enligt följande: Inledningsvis redogörs för några viktiga egenheter hos den österrikiska bankmarknaden, som är nödvändiga för förståelsen (kapitel 2). Därefter följer en kort beskrivning av de viktigaste inblandade bankerna och bankkoncernerna, vilka detta beslut riktar sig till, samt de produkter och tjänster som omfattades av kartellen (kapitel 3). Efter en kort översikt över de viktigaste stegen i förfarandet (kapitel 4), förklaras bakgrund, organisation, funktionssätt och syfte för mötesgrupperna inom Lombardnätverket (kapitel 5). Därefter följer kronologiska redogörelser för de viktigaste kartellsamtalen under åren 1994 till 1998 (kapitlen 6 till 11). Valda extraordinarie möten behandlas i ett eget kapitel (kapitel 12). Därefter behandlas företagens viktigaste argument rörande sakförhållandena. I slutet av detta beslut återges den rättsliga bedömningen av sakförhållandena (kapitel 14), några överväganden angående processrättsliga frågor (kapitel 15), samt en diskussion av de nödvändiga sanktionerna (kapitel 16).

2. BANKMARKNADEN I ÖSTERRIKE

(4) Den tills för några år sedan mycket höga andelen offentligt ägande inom det österrikiska bankväsendet kan ha varit orsaken till att vinsttänkandet hamnat i bakgrunden för en strävan mot högre omsättning och större marknadsandelar. Enligt egen utsago var ansvariga bankdirektörer inte i stånd att agera företagsekonomiskt ansvarsfullt(6). Framför allt inom marknaden för privatlån ledde detta mot bakgrund av en stagnerad låneefterfrågan till ett överutbud(7) och därmed till minskade räntemarginaler för bankerna.

(5) Konkurrens som leder till minskande marginaler, och till priser under genomsnittskostnaden, upplevs normalt som "ruinerande" av de berörda företagen. I en sådan situation uppstår i princip två möjligheter. Antingen leder en ständigt sjunkande avkastning till en marknadskorrigering (utträde från marknaden eller kapacitetsreducering p.g.a. koncentration), eller också försöker marknadsdeltagarna att så långt som möjligt begränsa konkurrensen som orsakats av överutbudet, för att på så vis bromsa eller till och med stoppa prisfallet. Följden blir oskäligt höga priser och ett konstgjort upprätthållande av ineffektiva marknadsstrukturer.

(6) Bankerna i Österrike bestämde sig, om än kanske inte enbart, för den andra varianten: Eftersom marknadskorrigering som möjligt scenario inte enbart sågs som ett tillfälle för företagspolitiska initiativ, utan även utlöste "fruktan"(8) hos bankerna på grund av den "okontrollerbara risken", var deras ambition en konkurrens som var "disciplinerad" och "ordnad" med hjälp av avtal(9). Kartellavtal visade sig vara ett välkommet medel mot den så kallade "ruinerande bortträngningskonkurrensen" - som väl helt enkelt kan ses som fri konkurrens(10). Episoder med mer eller mindre begränsad konkurrens brukade bankerna däremot kalla "aktionism". I denna anda sågs avgifter mindre som en del i konkurrensen, och mer som "gemensam vinstmöjlighet", på bankkundernas bekostnad(11). De österrikiska bankernas ansträngningar att genom samordnade förfaranden förbättra marginalerna, dvs. gemensamt på konsumenternas bekostnad istället för individuellt på konkurrenternas bekostnad, löper faktiskt som en röd tråd genom denna utredning. En bank erkänner själv att kartellen utöver detta hindrat den nödvändiga marknadskorrigeringen(12).

(7) På grund av den långtgående standardiseringen av produkterna, det offentliga tillkännagivandet (anslag i kassan) av räntesatser, och regelbundna prisjämförelser i media och av konsumentorganisationer, är bankmarknaden i Österrike som helhet mycket transparent. För att ytterligare öka denna transparens, bättre kontrollera att kartellavtalen efterlevdes, och att minska verkan av en eventuell smygkonkurrens - t.ex. genom avvikelser från allmänt meddelade räntesatser - genomförde de österrikiska bankerna regelbundet omfattande kontroller, s.k. "konkurrensbevakningar", bland sina konkurrenter. De avtalade "löpande direktkontakt vid misstänkta/av kunder påstådda/förmodat upptäckta avvikelser" från överenskommelser(13). "Skulle erbjudanden som strider mot [de överenskomna] principerna bli kända", skulle en av kartellmedlemmarna överta "samordningen och utredningen av sakförhållandena"(14). Att sådana kontroller var regel, visar även ett protokoll från ett kartellmöte i juli 1994, där en representant för Bank Austria föreslår "att man avstår från konkurrentbevakningar"(15). Naturligtvis var frestelsen alldeles för stor för de inblandade bankerna att trots detta underskrida de överenskomna räntesatserna, och på så vis vinna marknadsandelar.

3. BERÖRDA FÖRETAG OCH PRODUKTER

(8) Nästan alla kreditinstitut från samtliga viktiga sektorer(16) deltog i de handlingar som är föremål för denna utredning. Efter en sen marknadskorrigering har för närvarande fyra bankkoncerner en stark position på den österrikiska bankmarknaden: Bank Austria som tillhör HypoVereinsbank, Sparkassekoncernen och Erste Bank, Raiffeisenkoncernen och Raiffeisen Zentralbank, samt Bank für Arbeit und Wirtschaft/Postsparkasse. På ett visst avstånd följer sedan Volksbankkoncernen och ÖVAG.

(9) Detta beslut riktar sig till följande kreditinstitut(17):

a) Bank Austria Aktiengesellschaft (nedan kallat "BA")

BA är den största bankkoncernen i Österrike sedan fusionen med Creditanstalt AG (nedan kallat "CA") den 23 september 1998(18). I och med en koncentration i början av 2001 fick Bayerische Hypo-Vereinsbank AG (nedan kallat "HVB") ensam kontroll över hela BA-koncernen(19). BA-koncernen har en marknadsandel på cirka 25 %. Koncernen har 470 bankkontor över hela Österrike och sysselsätter runt 13000 personer.

b) Erste Bank der österreichischen Sparkassen AG (nedan kallat "Erste")

Sedan koncentrationen med sparkassornas GiroCredit Bank Aktiengesellschaft den 4 oktober 1997(20), är Erste huvudbank för Sparkassekoncernen(21), som består av runt 70 sparkassor. Erste är Österrikes näst största bankkoncern. Erste och Sparkassekoncernens marknadsandel är cirka 30 %(22). Koncernen har över 1500 bankkontor i Österrike och sysselsätter runt 24000 personer.

c) Raiffeisen Zentralbank Österreich AG (nedan kallat "RZB")

RZB är huvudbank för österrikiska Raiffeisenbankkoncernen. Koncernen är organiserad i tre nivåer och har runt 2350 kontor(23). Raiffeisen-bankkoncernen har en marknadsandel på cirka 22 % och sysselsätter ungefär 20000 personer. Vid sidan om sin uppgift som representant för Raiffeisen-bankkoncernen, bedriver RZB även själv bankverksamhet med tyngdpunkt på utlandsaffärer och storkunder(24).

d) Bank für Arbeit und Wirtschaft Aktiengesellschaft (nedan kallat "BAWAG")

Sedan december 2000 är BAWAG huvudägare i Österreichische Postsparkasse Aktiengesellschaft ("PSK")(25). I och med de två bankernas omfattande organisatoriska sammanföring har hela BAWAG-PSK-koncernen över 2000 bankkontor i hela Österrike och en marknadsandel på cirka 10 %, där runt 5 % tillfaller BAWAG och 5 % PSK(26).

e) Österreichische Postsparkasse Aktiengesellschaft (nedan kallat "PSK")

PSK är (på grund av en fusion med verkan från och med den 1 oktober 1998) rättsinnehavare till Bank der Österreichischen Postsparkasse Aktiengesellschaft (nedan kallat "PSK-B").

f) Österreichische Volksbanken AG (nedan kallat "ÖVAG")

ÖVAG är huvudbank inom Volksbankkoncernen, som är organiserad i två nivåer och består av runt 60 självständiga Volksbanker på den första nivån. Volksbankerna har ett nära samarbete inom viktiga områden såsom organisation och marknadsföring, och är i sin tur majoritetsägare i ÖVAG. Volksbankkoncernen har en marknadsandel på cirka 7 %(27). Koncernen har ungefär 600 bankkontor i Österrike och sysselsätter runt 5000 personer.

g) NÖ Landesbank-Hypothekenbank AG (nedan kallat "NÖ Hypo")(28)

Sedan den 1 januari 1997 är NÖ Landesbank-Hypothekenbank AG ett företag inom ÖVAG-koncernen(29). NÖ Hypo är huvudsakligen verksam i Wien och södra Österrike. Marknadsandelen torde ej överstiga 2 % där(30).

h) Raiffeisenlandesbank Niederösterreich-Wien reg Gen mbH (nedan kallat "RLB")

1997 fusionerade Raiffeisenbank Wien AG ("RBW") med sin huvudkoncernpartner RLB. Omedelbart före detta hade Raiffeisenbank Wien reg Gen mbHs bankverksamhet införlivats i RBW(31). RLB/RBW:s verksamhetsområde är begränsat till huvudstaden Wien, med en marknadsandel på runt 5 %.

(10) Ovan nämnda banker och bankkoncerner erbjuder sina privat- och företagskunder samtliga produkter och tjänster som storbanker normalt tillhandahåller. Såsom visas i följande kapitel täckte den österrikiska bankkartellen hela paletten av dessa produkter och tjänster, från spar- och låneräntor till avgifter och kommissioner(32). Den omfattade därutöver ytterligare konkurrensparametrar, som till exempel reklam och kontakt med press och konsumentrepresentanter, eller beräkningsgrunder(33).

(11) De senaste åren har den beviljade lånevolymen till produktions- och tjänsteföretag för investeringsändamål ökat markant (1997 ökade volymen med 14 %). Detta kan även hänföras till den ökade exportverksamheten inom denna låntagargrupp, från såväl större som mindre och medelstora företag.

(12) 1999 uppgick utländska icke-bankers inlåning hos österrikiska kreditinstitut till ungefär 26 miljarder euro, och de lån som österrikiska kreditinstitut beviljat utländska icke-banker uppgick till ungefär 36 miljarder euro. I februari 2002 höll österrikiska kreditinstitut cirka 380000 sparkonton tillhörande utländska kunder(34).

4. FÖRFARANDET

4.1 Anledningen

(13) I april 1997 tog [...], styrelseledamot i en österrikisk bank, sitt liv. Dessförinnan hade han skrivit ett avskedsbrev, som han skickade till åklagaren och oppositionspartierna tillsammans med ett flertal dokument. Bland dessa dokument fanns en uppräkning av 13 åtgärder för att förbättra bankernas inkomster, med en handskriven anmärkning "Lombard 8.5".

(14) Den 6 maj 1997 fick kommissionen kännedom om detta dokument, uppenbarligen en dagordning eller ett protokoll från ett möte den 8 maj 1996(35), och inledde en undersökning på grund av misstanke om konkurrensbegränsande avtal och/eller samordnade förfaranden. Den 30 juni 1997 lämnade Freiheitliche Partei Österreich in ett klagomål enligt artikel 3 i förordning nr 17 mot åtta österrikiska finansinstitut på grund av misstanke om konkurrensbegränsande avtal.

4.2 Undersökningarna

(15) Den 23 och 24 juni 1998 företog kommissionens tjänstemän oanmälda undersökningar hos bland andra BA, CA, Erste, RZB, PSK och BAWAG, enligt kommissionens beslut av den 18 juni 1998. Detta gjordes i sällskap av tjänstemän från det österrikiska Förbundsministeriet för ekonomiska ärenden.

(16) Eftersom PSK satte sig emot efterforskningarna, genomförde tjänstemän från Förbundsministeriet för ekonomiska ärenden med hjälp av domstolsbeslut i kartelldomstolen (Kartellgericht) en husrannsakan i PSK:s tjänsteutrymmen, enligt § 142 stycke 4 i den österrikiska straffrättsordningen i enlighet med § 4 avsnitt 5 i EU-konkurrenslagen (idF BGBl 627/94 och BGBl 175/1995).

(17) Vid denna undersökning respektive husrannsakan hittade kommissionens och förbundsministeriets tjänstemän omfattande skriftligt bevismaterial (deltagarlistor, mötesprotokoll, promemorior, interna instruktioner och liknande), som bekräftade misstankarna om förbjudna avtal och/eller samordnade förfaranden.

4.3 Begäran om upplysningar

(18) Den 21 september 1998 riktade kommissionen en begäran om upplysningar enligt artikel 11 i förordning nr 17 till de flesta av de kreditinstitut som nämnts under skäl 15, samt ytterligare kreditinstitut och företag. I denna begäran uppmanades mottagarna att ange datum och deltagare för möten(36), och att inkomma med existerande dokument angående dessa.

4.4 Företagens reaktion

(19) Omedelbart efter att ha erhållit begäran om upplysningar bad de största berörda bankerna kommissionens generaldirektör för konkurrens om ett samtal, och erbjöd sitt "samarbete" vid undersökningen av sakförhållandena. "Samarbetet" skulle bestå i att bankerna - istället för att besvara begäran om upplysningar - "frivilligt" redogjorde för förhållandena, och avstod från en hearing. I gengäld skulle generaldirektoratet för konkurrens avstå från svar på begäran om upplysningar, och endast utdöma "måttliga" böter. Generaldirektören välkomnade visserligen bankernas samarbetsvilja rent principiellt, men avböjde dock samtliga överenskommelser mellan bankerna och kommissionen, och fastslog att förfarandet skulle genomföras som vilket annat förfarande som helst. Begäran om upplysningar skulle därför besvaras fullständigt och inom tidsfristen.

(20) Med avseende på den "frivilliga" redogörelsen för sakförhållandena påpekade generaldirektören att bankerna, utöver ett fullständigt och punktligt svar på kommissionens begäran om upplysningar, självfallet fick meddela fakta som inte omfattades av denna begäran. Kommissionen skulle pröva i varje enskilt fall om det rörde sig om sådana fakta, och i så fall avgöra om dessa fakta utgjorde ett väsentligt bidrag till utredningen och därmed skulle kunna vara del av ett "samarbete", vilket möjligen skulle kunna leda till sänkta böter.

(21) Samtliga mottagare besvarade sedan begäran om upplysningar. Somliga ansåg att det inte bestod svarstvång rörande en övervägande del av respektive begäran om upplysningar, och att de därför fick svara eller lägga fram berörda dokument frivilligt inom ramen för det nämnda "samarbetet". Kommissionen avvisade denna rättsuppfattning som felaktig.

(22) Något senare överlämnade de största berörda bankerna ett dokument till kommissionen, betecknat som "gemensam redogörelse för sakförhållandena". Där beskriver bankerna utförligt kartellens historiska kontext, sammanfattar kort de enskilda mötenas innehåll som kan utläsas i de beslagtagna och överlämnade dokumenten, samt gör sin bedömning av dessa. Samtidigt överlämnade de dokumenten som kommissionen beslagtagit och som skulle överlämnas enligt artikel 11 i förordning nr 17 ytterligare en gång. För att kunna bedöma det eventuella mervärdet för den löpande undersökningen av dessa dokument, som överlämnades tillsammans med redogörelsen för sakförhållandena, bad kommissionen bankerna att ange om och i så fall vilka dokument kommissionen ännu inte kände till. Bankerna ansåg dock att detta varken var möjligt eller nödvändigt.

(23) Den 13 september 1999 delgav kommissionen de berörda bankerna sitt meddelande om invändningar av den 11 september 1999. Efter det att bankerna tagit del av skrivelsen och lämnat sina skriftliga ställningstaganden, genomfördes en hearing den 18 och 19 januari 2000. Den 22 november 2000 delgav kommissionen de berörda bankerna ett meddelande om kompletterande invändningar av den 21 november 2000.

(24) Den 5 februari 2001 överlämnade samtliga berörda banker ett dokument till kommissionen, betecknat som "gemensam redogörelse för sakförhållandena" (samt ytterligare en rad dokument), i vilka bankerna redogör för sin syn på de sakförhållanden som skildras i de kompletterande invändningarna. Efter det att bankerna tagit del av skrivelsen och lämnat sina skriftliga ställningstaganden, genomfördes en andra hearing den 27 februari 2001.

5. LOMBARDNÄTVERKETS BAKGRUND, ORGANISATION, FUNKTION OCH SYFTE

(25) Här nedan ges först en kort historisk bakgrund och redogörelse för Lombardnätverkets organisation, funktion och syfte, och därefter en kronologisk redogörelse för kartellens möten från 1994 till 1998 (se från och med kapitel 7).

(26) Kommissionens kännedom bygger direkt på dokument från den relevanta tidsperioden (mötesprotokoll, interna anteckningar, korrespondens osv.), som beslagtogs under de oanmälda undersökningarna respektive överlämnades inom ramen för begäran om upplysningar(37).

5.1 Bakgrund

(27) Den österrikiska kreditlagstiftningen (Kreditwesengesetz, "KWG") från 1979 gav bankernas branschorganisationer respektive bankerna själva möjlighet att ingå avtal om inlåningsräntor, med tre månaders uppsägningstid (så kallat hörnränteavtal, "Eckzinsabkommen"(38)), och med fri uppsägningstid (så kallat inlåningsränteavtal, "Habenzinsabkommen"(39)), liksom om marknadsföringen (så kallat konkurrensavtal, "Wettbewerbsabkommen"(40)). Då de österrikiska bankerna i början av åttiotalet allmänt uppvisade svag lönsamhet, svarade regeringen med att ändra kreditlagstiftningen 1986. Bankerna själva inrättade 1985 en kartell för styrsatser rörande in- och utlåningsräntor (så kallade ordningspolitiska överenskommelser, "Ordnungspolitische Vereinbarungen"). Somliga mötesgrupper - utlåningsgruppen, inlåningsgruppen, Minilombard - uppstod under denna period.

(28) Sommaren 1989 upplöstes de ordningspolitiska överenskommelserna(41). Eftersom kreditinstituten misslyckades med en vettig räntebildning utan att ta till bindande överenskommelser, fortsatte de att inom nätverket avtala in- och utlåningsräntor.

(29) Sådana avtals konkurrensrättsliga innebörd var känd redan då:

(30) Den 1 februari 1991 begärde den österrikiska arbetarkammaren ("Arbeiterkammertag") att kartelldomstolen skulle uppmana sammanlagt nio banker att anmäla införandet respektive höjningen av girokontoavgifter som kartell. Enligt arbetarkammarens åsikt kunde det enhetliga införandet respektive höjningen av sådana avgifter från och med den 1 januari 1991 inte vara annat än resultatet av en överenskommelse.

(31) Bankerna överklagade kartelldomstolens bifall i högre instans, Kartellobergericht, som bedömde att överenskommelsen om gemensamt förfarande respektive omröstning om detta förfarande vid avgiftshöjning respektive införande av avgifter tjänade till att "begränsa konkurrensen om de kunder som är intresserade av kontohållning respektive öppning av girokonton"(42).

(32) Inför Österrikes inträde i det europeiska ekonomiska samarbetsområdet uppmärksammades tillämpningen av den europeiska konkurrensrätten alltmer. I september 1992 till exempel utreddes i en artikel med rubriken "Bankkarteller inom EES" i den mest betydelsefulla tidskriften för bankrättsliga frågor noggrant konsekvenserna av Österrikes inträde i Europeiska ekonomiska samarbetsområdet. Efter en ingående beskrivning av relevanta domar i EG-domstolen respektive kommissionens beslutspraxis, drar artikelförfattaren slutsatsen att "ett gott råd till den österrikiska kreditbranschen är att undersöka de olika överenskommelserna, besluten, cirkulären, rekommendationerna [...] med avseende på deras EES-kompatibilitet" [...] Sådana överenskommelser kommer därför att behöva ändras redan före EES-inträdet, eller man kommer att bli tvungen att avstå helt från dem(43).

(33) 1992 kom även en omfattande avhandling om EES-konkurrenslagstiftning och banker ("EWG-Kartellrecht und Banken"), publicerad i ett samlingsverk utgivet av en välrenommerad universitetsprofessor, "Banker på den inre marknaden" ("Banken im Binnenmarkt"). I denna förklaras först, att samhandelskriteriet "i regel tolkas mycket vitt" av gemenskapsorganen, och "åtminstone" gäller då en kartell "spänner över en medlemsstats hela territorium". Artikelförfattaren drar sedan slutsatsen att avtal om räntor skulle vara olagliga i Europeiska ekonomiska gemenskapen respektive gemenskapen, ifall avtalen fortsätter efter det att de ordningspolitiska överenskommelserna upplösts. Att kommissionen skulle godkänna sådana avtal vore "helt orealistiskt"(44).

(34) I september 1993 blev ett strategidokument angående enhetliga beräkningsgrunder och minimiräntor känt i media (se skäl 74 om detta). Dokumentet hade tagits fram gemensamt av BA, CA, Erste, RZB, ÖVAG, PSK och BAWAG. En företrädare för Wiens arbetarkammare anklagade då bankerna offentligt för kartellavtal. Berörda banker avvisade denna anklagelse med motiveringen att det inte fanns några styrelsebeslut om detta. I en skrivelse av den 28 mars 1993 till CA företräder banken för Tirol och Voralberg åsikten att man borde "fundera på konkreta åtgärder [...] rörande den överraskande publiceringen av dokumentet med nyckelordet beteendekartell"(45).

(35) Trots att avtalen uppenbart stred mot gemenskapens konkurrenslagstiftning - se bara avhandlingarna i de publikationer som nämnts i skälen 32 och 33 ovan - var bankerna helt oberörda av gemenskapens annalkande konkurrensregler. Beträffande t.ex. konkurrensavtalet, som begränsade marknadsföringen med hjälp av räntesatser, och som därmed i en av de ovan nämnda avhandlingarna bedömdes "utan tvivel i sin helhet falla under EES' kartellförbud", föreslogs i december 1993 att fortsätta dessa avtal även efter den 1 januari 1994. Under ett samtal mellan [företrädarna] för BA:s, CA:s och RZB:s generaldirektörer i slutet av december 1993 visade det sig att CA, RZB och PSK skulle fortsätta dessa avtal, dock inte BAWAG. [Företrädaren] för BA skrev då i sina mötesanteckningar: "så snabbt som möjligt föra ett samtal med [...] [företrädaren för BAWAG]"(46). Undvikandet av marknadsföring med hjälp av räntesatser var faktiskt ett återkommande ämne för de följande avtalen mellan de österrikiska bankerna.

(36) I januari 1994 anslöt sig Österrike till Europeiska ekonomiska samarbetsområdet. Samma datum trädde banklagen 1994 (Bankwesengesetz) i kraft, som innebar att inget som helst juridiskt stöd för överenskommelser mellan kreditinstituten fanns kvar längre. Den 1 januari 1995 blev Österrike medlem av Europeiska unionen.

(37) Bankerna upphörde dock inte med sina överenskommelser, som uppenbart stred mot de konkurrensrättsliga bestämmelserna i EES-avtalet och EG-fördraget, utan behöll det stora antalet existerande mötesgrupper även efter den 1 januari 1994. Lombardnätverket fortsatte alltså sin existens, och användes i oförminskad omfattning för de deltagande bankernas många avtal och överenskommelser. Enligt deras åsikt hade kartellavtal nämligen "alltid hört till" bankverksamheten(47), varför de inte alls hade för avsikt att ändra på detta enbart på grund av den europeiska konkurrenslagstiftningen.

(38) Misstankarna hos allmänheten i Österrike var självfallet återkommande, och i samband med ränte- och avgiftsändringar beskylldes bankerna vid upprepade tillfällen för "kartelliknande prispolitik"(48) eller "uppenbara avtal"(49), eller man ställde frågan om "ränteavtal"(50).

(39) Ett flertal dokument bevisar att bankerna faktiskt var medvetna om den konkurrensrättsliga betydelsen av sina avtal.

(40) Under ett möte i oktober 1994 angående höjningen av överföringsavgifterna "hänvisades till de konkurrensrättsliga aspekterna (inom kundtransaktioner)", och fastställdes "att det i EU råder en i grunden annan [än den österrikiska] rättsuppfattning. De enskilda bankernas respektive juridiska avdelningar borde undersöka denna EU-problematik"(51).

(41) Vid ett möte i november 1994 angående avgifterna för utlandstransaktioner kunde "frågan ifall bankerna i och med fastställandet av en interbanktaxa strider mot konkurrenslagen inte omedelbart utredas"(52).

(42) Under ett möte i mars 1995 fastslogs att "konsekvenserna med avseende på EU:s konkurrenslagar vid varje given tidpunkt måste prövas" i samband med genomförandet av sådana möten(53).

(43) Vid ett möte i maj 1995, återigen om prisavtal banker emellan, diskuterades ett utlåtande (uppenbarligen en intern skrivelse tillhörande GiroCredit) som undersökt "ifall de regelbundna samtal som förs inom bankgruppen utland, där interbankprissättningen mellan de österrikiska bankerna stäms av, är betänkliga ur konkurrensrättslig synvinkel". Utlåtandet kommer fram till att "avtal om interbankpriser borde ses som konkurrenshinder även enligt EU-lagstiftning". Detta skulle kunna "leda till undersökningar från EU-kommissionen och utmätande av kännbara straff"(54).

(44) Den 24 maj 1996 bekräftade en "bankstyrelseledamot som önskade vara anonym" för Austria Presse Agentur "bankkretsarnas längtan efter vissa överenskommelser", men påpekade att de ränteavtal som var vanliga på åttiotalet (se skäl 27) ej längre var möjliga "på grund av konkurrenslagarna"(55). Styrelseledamoten nämnde naturligtvis inte att dessa otillåtna överenskommelser fördes vidare i oförminskat omfång.

(45) Under ett möte i oktober 1996 kom deltagarna fram till att inga varianter som diskuterats under mötet utgjorde någon "utväg ur konkurrensrättsproblematiken"(56).

(46) Medvetandet om sina överenskommelsers konkurrensrättsliga problematik föranledde till sist deltagande institutioner att fundera på konkreta försiktighetsåtgärder.

(47) Vid ett möte i november 1997 föreslog en deltagare som försiktighetsåtgärd att "inga fler protokoll bör föras vid sådana möten i framtiden". En av bankernas juridiska avdelning hade också konsulterats angående detta. De tillfrågade juristernas praktiknära rekommendation vad så tydlig som bara möjligt: "Förstöring av existerande historiska protokoll"(57).

(48) Ytterliga förslag att dölja avtalen var "rubrikändringar (t.ex. marknadsobservationer)"(58) på interna anteckningar om dessa, och att återsända dem till författaren för "efterföljande förstöring"(59). Protokollen var nu försedda med anmärkningen "strängt konfidentiellt!"(60).

(49) Vid ett möte i maj 1998 nämnde återigen en deltagare, att hans banks juridiska avdelning hade påpekat "protokollens problematik [...] med avseende på konkurrensrättsliga betänkligheter". Därför skulle det "inte finnas något protokoll från aktuellt möte"(61).

(50) Vid en intervju i radio i februari 2000 medgav [en företrädare] för en av de berörda bankerna att de österrikiska bankerna "varit tvungna att upphöra" med sina avtal. Eftersom detta inte hänt, "kommer vi att få betala"(62).

5.2 De enskilda mötesgrupperna, deras relation till varandra och huvudbankernas roll

(51) Överenskommelserna var innehållsmässigt omfattande, i högsta grad institutionaliserade, tätt sammanbundna med varandra och täckte hela det nationella territoriet - "in i minsta by", som en bank slående formulerade det(63). För varje bankprodukt fanns en särskild mötesgrupp, i vilken ansvariga medarbetare på andra eller tredje ledningsnivå deltog. I praktiken följdes denna innehållsmässiga åtskillnad dock inte så strängt. Det förekom att innehållsmässigt relaterade frågor som rörde olika mötesgrupper behandlades vid ett och samma möte. De enskilda grupperna var delar av en organisk helhet.

1) Lombardklubben, ämnesmöten, specialgrupper, regionala möten(64)

a) Som överordnad instans träffades [de ledande företrädarna] för de största österrikiska bankerna en gång i månaden, med undantag för semestermånaden augusti (Lombardklubben). Vid sidan om uppenbart konkurrensneutrala ämnen av allmänt intresse, vilket förklarar den österrikiska nationalbankens (OeNB) deltagande, avtalade [de] ändringar av räntesatser, villkor, reklamåtgärder osv.

b) På nivån närmast under fanns de produktrelaterade ämnesmötesgrupperna. Viktigast var de så kallade "utlåningsmötena" och "inlåningsmötena", som vilket namnen antyder innehöll avstämning av utlånings- och inlåningsräntorna. Dessa hölls antingen separat eller som gemensamma möten (inlånings- och utlåningsmöten). Mellan särskilt dessa grupper och den överordnade Lombardklubben förekom ett aktivt informationsutbyte: Till exempel vidarebefordrade [ett ombud för en bank] Lombardklubbens resultat till [ombudet för en bank] i inlåningsgruppen, som i sin tur skulle "ta hänsyn till [detta] på måndag vid det nationella inlånings- och utlåningsmötet"(65).

c) Såväl från Lombardklubben som från inlånings- och utlåningsmötena i Wien gavs signaler till de varierade och talrika "regionala mötena", som regelbundet hölls i samtliga österrikiska delstater. I vissa delstater replikerades till och med den hierarkiska ordningen med Lombard- och ämnesmöten.

d) I omvänd riktning fördes de åsikter som inhämtats i delstaterna fram i diskussionerna vid "det nationella inlånings- och/eller utlåningsmötet". Där mötte bankrepresentanter från Wien sina kollegor från delstaterna, och mötets beslut gällde i princip för hela det österrikiska territoriet.

e) För bland annat verksamheten inom segmenten företagskunder, de privatkunder som var egenföretagare, hypotekslån och byggnadskreditiv fanns särskilda specialgrupper (nämligen "Minilombard", "storkundsansvarigegruppen", "egenföretagargruppen", "hypotekarlogen", "bolåneinstitut-inlåningsgruppen").

f) Slutligen hölls regelbundet många möten inom områden som är relevanta i konkurrenshänseende: I "treasurergruppen" diskuterades statlig finansiering och räntesatser inom de olika transaktionsgrupperna (särskilt "transaktionsgruppen", "bankgruppen utland", "österrikiska kreditinstitutsförbundens organisationskommitté") bland annat kommissioner och avgifter vid betalningar och överföringar, i "exportklubben" diskuterades bl.a. villkoren för exportfinansiering, och i "bankgruppen värdepapper" bland annat minimicourtage, avgifter och räntesatser.

g) Bland dessa specialgrupper är "controllergruppen" särskilt anmärkningsvärd, där [ombuden] för de största österrikiska bankernas ekonomiavdelningar deltog. Där utarbetades till exempel enhetliga beräkningsgrunder och gemensamma förslag för att uppnå vinstförbättringar. I och med detta ökade bankerna den ömsesidiga transparensen hos sina respektive kostnads- och beräkningskomponenter.

(52) Det fanns ett regelbundet informationsflöde mellan dessa grupper, framförallt mellan dem som befattade sig med in- och utlåningsräntor samt avgifter. Ofta ajournerades överläggningar i en samtalsgrupp tills samförstånd nåtts i en annan. På grund av Lombardklubbens överordnade ställning avvaktades i kontroversiella ärenden klubbens principbeslut, medan mindre komplicerade ärenden inte krävde bekräftelse "vid nästa Lombard"(66).

(53) För att avtalen som gjorts i de nämnda grupperna i Wien skulle verkställas (respektive avstämmas) i hela Österrike, utbytte de centrala grupperna i Wien även regelbundet information med de olika regionala grupperna i delstaterna. Det förekom att de regionala grupperna skickade ombud till de nationella inlånings- och/eller utlåningsmötena. Till exempel deltog en viss medarbetare från en bank i Kärnten regelbundet i de nationella mötena "som ombud för Kärnten", för att därefter informera "bankgruppen i Kärnten"(67).

(54) Resultaten som nåddes vid de olika mötena vidarebefordrades inom bankerna till respektive styrelse, där de antingen verkställdes direkt eller utgjorde en del i beslutsprocessen.

(55) Den betydelse detta finmaskiga nät av regelbundna och omfattande avstämningar och överenskommelser hade för bankerna kan även åskådliggöras kvantitativt. Under den period som omfattas av denna undersökning (1 januari 1994 till och med juni 1998) genomfördes enbart i Wien, dvs. utan hänsyn till de talrika regionala mötena, minst 300 möten. Omräknat i arbetsdagar innebär detta att ett möte hölls ungefär var fjärde dag, enbart i Wien.

(56) Slutligen förekom även utanför detta institutionaliserade nätverk många kontakter mellan företrädare för de inblandade bankerna rörande räntor och avgifter, delvis på högsta nivå.

(57) Bankerna funderade även över hur man skulle undvika konkurrens från branschnära konkurrenter. För att till exempel bankernas avtal rörande räntesatserna för byggnadskreditiv inte skulle "saboteras av försäkringarnas underprissatta erbjudanden", enades man om att "föra samtal med försäkringarna angående detta"(68).

2) Sparkassen-, Raiffeisen- och Volksbankenkoncernernas huvudbankers roll: Samordning inom och mellan koncerner

(58) Här skall redogöras för huvudbankerna Erste (tidigare GiroCredit), RZB och ÖVAG:s särskilda roll inom nätverket. Deras roll som samordnare och företrädare för sina respektive bankkoncerner på den österrikiska bankmarknaden har vuxit fram historiskt, och är etablerad sedan länge. Detta kunde omedelbart utnyttjas för ett smidigt fungerande Lombardnätverk. Å ena sidan organiserade huvudbankerna det ömsesidiga informationsutbytet mellan Wien och delstaterna inom respektive bankkoncern, å andra sidan företrädde de sin koncerns intressen gentemot övriga koncerner inom kartellen.

(59) För att garantera en systematisk och friktionsfri återkoppling mellan möten i Wien och regionala möten hade dessa utmärkt inarbetade kommunikationsvägar stor betydelse. Där informationskanalerna hos storbankerna med verksamhet i hela Österrike löpte mellan respektive huvudkontor i Wien och huvudkontoren i delstaterna, hade bankkoncernerna som var organiserade i olika nivåer särskilt inrättade informations- och representationsmekanismer inom koncernen.

(60) I sin funktion av huvudbank ansvarade GiroCredit/Erste för informationsutbytet med Sparkassekoncernens banker i delstaterna. Inom Raiffeisen- och Volksbankkoncernen föll denna roll på RZB och ÖVAG som respektive huvudbank. Detaljer och beskrivande exempel på dessa sinnrika representations- och informationsmekanismer återfinns nedan i kapitel 12.3.

(61) Samtidigt försvarade huvudbankerna inte enbart sina egna intressen vid kartellmötena, utan även respektive koncerns. Övriga kartelldeltagare betraktade på så vis huvudbankerna som representanter för respektive koncern. Avtalen ingicks därför inte enbart mellan de enskilda bankerna, utan även mellan koncernerna, såsom följande exempel visar.

(62) BAWAG meddelade att dess beslut om en kommande räntesänkning skulle "meddelas per fax till övriga sektorer, som därefter [skulle] orientera sig efter detta"(69); först skulle man "skaffa sig en åsikt inom de enskilda sektorerna", innan man kunde "förhandla vidare" mellan koncernerna(70); före genomförandet av en överenskommen åtgärd fördes ytterligare "telefonsamtal med övriga sektorer"(71); vid ett privatlånemöte riktades till GiroCredit, RBW(72) och ÖVAG "en vädjan till alla sektorer att aktivera delstaterna"(73), och en annan gång "ombads Raiffeisensektorn, att starkare återföra erbjudanden från mindre Raiffeisenbanker"(74). ÖVAG meddelade övriga kartelldeltagare t.ex. "VB-Sektor: KSB [= kapitalsparkonton] sänkt"(75), eller "Volksbanksektorn är för en sänkning på 1/2 % [...]"(76); "GiroCredit/Sparkassen" meddelade övriga deltagare: "Samordnat sänkningen för bonussparande med förbundssparkassor"(77); i början av 1997 kunde kartelldeltagarna belåtet konstatera att "alla sektorer" "under tiden genomfört de [i slutet av 1996] beslutade sänkningarna"(78).

5.3 Mötenas förlopp

(63) Vid mötena i särskilt de grupper som uttryckligen behandlade räntesatser försökte deltagarna alltid nå konsensus om utformningen av villkoren. Såsom kommer att visas i detalj i kapitel 7 till 11, var mötenas förlopp alltid mycket likartat:

(64) Orsaken var ofta att nationalbanken ändrat styrräntan(79), varför bankerna omedelbart möttes "för gemensam avstämning av de åtgärder som bör genomföras"(80). I många fall tog bankerna en räntesänkning som anledning att omedelbart sänka inlåningsräntan, dock utan att samtidigt även sänka utlåningsräntan, eftersom de "endast [kunde] vinna med hjälp av asymmetriska räntor vid ändrat ränteläge"(81). En sådan "asymmetrisk" återgivning(82) av styrräntesänkningar, som gav bankerna avsevärda ränteintäkter på konsumenternas bekostnad, krävde självfallet en föregående avstämning för att lyckas. En samordnad fördröjning av sänkningen av utlåningsräntan var därför "berörda mötens uttalade mål"(83).

(65) I början av mötet bad "värdens" representant först "om diskussionsinlägg angående den aktuella ränteutvecklingen"(84), varpå deltagarna en efter en redogjorde för vilken reaktion (dvs. höjning eller sänkning av räntan inom en viss storleksordning) deras respektive banker ansåg vara lämplig - "förutsatt att överenskommelse med de andra bankerna nås"(85). Ibland kunde mötena även börja med en utvärdering av föregående gemensamma aktioner. Efter det att alla åsikter och förslag - till exempel att sänka räntesatsen för en produkt "i utbyte mot en överenskommelse"(86) rörande en annan produkt - lagts på bordet (och ibland först "fått stöd av alla närvarande"(87) eller "förkastats av så gott som samtliga deltagare")(88), började förhandlingarna om det gemensamma förfarandet. Ibland hade enstaka banker sinsemellan redan "avstämt" sina ställningar "fullständigt" inför ett kartellmöte, som till exempel vid "samtalen [...]" som förberedelse inför ett inlåningsmöte i juli 1995(89). Till sist togs förslagen upp "till omröstning"(90), eller enades man om en "kompromiss"(91).

(66) Förhandlingarna ledde regelbundet till konkreta resultat. I protokoll och promemorior skrev bankerna då till exempel: "Efter ansträngande förhandlingar [...] uppnåddes följande resultat"(92); "Därmed uppnåddes en överenskommelse om en generell räntesänkning"(93); "man enades" om maximala räntesatser(94); "de stora bankerna i Wien kom enligt följande konkret överens om"(95) höjningen av räntorna på kommersiella lån; "man kom överens [om räntesatser] i hela Österrike"(96); konkreta minimisatser "fixerades respektive bekräftades som riktlinjer"(97) eller "avstämdes"(98); "samförstånd" nåddes om räntesänkningen(99); efter längre diskussioner "kunde slutligen en generell räntesänkning drivas igenom"(100); det "rådde enhällighet" om räntesänkningen(101); en "överenskommelse" nåddes angående en sänkning av inlåningsräntorna såväl som införandet av ett "minimibelopp för hanteringsavgifter"(102); "upphörandet av marknadsföring med hjälp av räntesatser beslöts"(103); "följande räntesatser bestämdes" för inlåningsverksamheten(104); för lån i utländsk valuta "ingicks följande överenskommelser"(105); deltagarna skulle "verkställa de i samförstånd uppnådda rekommendationerna inom sina områden"(106).

(67) Bankerna lyckades inte alltid nå omedelbar konsensus. Den gemensamma beslutsprocessen tog ofta flera möten (oftast Wiens inlånings- och/eller utlåningsgrupp, Minilombard, den nationella inlånings- och/eller utlåningsgruppen och Lombardklubben)(107) - för "preliminärt beslut"(108), "vidare harmonisering"(109), "detaljomröstning"(110), "preliminär omröstning"(111) eller "slutomröstning"(112).

(68) Om den täta och intensiva samordningen inom själva nätverket inte var tillräcklig, fick villkoren "slutförhandlas"(113) utanför de ansvariga grupperna, med hjälp av "olika samtal för återkoppling och överenskommelse", "ytterligare telefonomröstningsomgångar"(114), "telefonkontakt mellan bankerna"(115), eller med "snarast möjlig telefonkontakt och avstämningssamtal [på ledningsnivå]"(116).

(69) Om man hade enats angående berörd bankprodukt, kunde man komma överens om "datum för genomförande" respektive "slutdatum för avslutat genomförande av räntesänkningarna"(117). Ibland föregicks genomförandet av ytterligare en "överläggning med andra sektorer via telefon"(118).

(70) Även informationen till allmänheten angående de överenskomna åtgärderna stämdes av mellan bankerna i form av en "harmoniserad språkreglering"(119).

(71) Ibland kunde bankerna trots allt inte enas till slut, och dokumenterade detta enligt till exempel följande: "En överenskommelse om räntesatserna kunde inte nås under Lombardmötet"(120); för kapitalsparkonton kunde en "enhällig åsikt" inte uppnås(121); man kunde inte "besluta om en enhällig åsikt" och måste därför "förhandla vidare" vid ett annat möte(122); det gemensamma försöket [att återföra kontokrediterna] verkade ha "misslyckats till en början"(123); på utlåningsområdet kunde "de vid förra mötet högt satta målen till största delen inte uppnås"(124).

(72) De banker som händelsevis ändrade räntesatserna utan föregående avstämning, försatte därigenom den berörda mötesgruppen i "uppror" och blev där föremål för delvis kraftig kritik från övriga konkurrenter. Sådana "fullkomligt överraskande" - då "uppenbart hemlighållna" - åtgärder "ansågs som föga meningsfulla av övriga banker", eftersom de "stred mot det uttalade målet för alla respektive mötesgrupper"(125). Om en bank trodde sig vara tvungen att genomföra "överraskande ränteändringar", skulle åtminstone "övriga medlemmar i utlåningsgruppen underrättas genast". Övriga banker kunde i sådana fall endast enas om en gemensam reaktion på sådana aktiviteter, kännetecknande kallade "ensamgångar". Irritationen över dessa sporadiska "ensamgångar" gick i ett fall så långt, att den berörda banken hotades med uteslutning från kartellen(126).

5.4 Syftet

(73) Syftet med överenskommelserna var att begränsa och snedvrida konkurrensen mellan de deltagande företagen inom de områden som omfattades av mötesgrupperna. Avtal och överenskomna åtgärder skulle - på konsumenternas bekostnad - förbättra bankernas vinstmöjligheter. Att avstå från kartellöverenskommelser - som enligt bankerna säkerställer "förnuftig konkurrens" - skulle däremot leda till "erosion av marginalerna"(127). Deltagande banker dokumenterade detta syfte själva vid upprepade tillfällen, såsom följande exempel visar:

(74) Det i skäl 34 omnämnda strategidokument som utarbetats gemensamt av BA, CA, Erste, RZB, ÖVAG, PSK och BAWAG föreslår en "omläggning och begränsning" av konkurrensen "till en hållbar nivå". "Pristävlan" identifierade bankerna som ett "misstag", vilket i framtiden skulle "undvikas gemensamt", eftersom "konkurrenterna genast kan följa efter" denna tävlan. Till de åtgärder man skulle "ta tag i gemensamt" räknades särskilt införandet av "nya avgifter och provisioner" (som till exempel hanterings-, transaktions- eller depåavgifter)(128).

(75) Det nationella inlåningsmötet den 22 februari 1995 inleddes med följande ord: "Det banköverskridande utbytet av erfarenheter gällande räntesatser har historiskt om och om igen visat sig vara ett nyttigt verktyg för att undvika en okontrollerad pristävlan. I denna anda skall även dagens nationella inlåningsmöte [...] garantera ett målinriktat och vettigt förfarande när bankerna utformade villkoren. Den nuvarande ränteutformningen visar tydligt att det åter är nödvändigt att sätta sig ned tillsammans, och motverka problematiska prisutvecklingar. Jag hoppas att ni idag lyckas [...] stoppa denna tendens att driva upp räntorna. [Jag] hoppas att konstruktiva lösningar finnes, för era bankers väl"(129).

(76) För att "lindra den nuvarande utträngningskonkurrensen"(130) skulle man med hjälp av "disciplinerat marknadsbeteende" stävja den "överdrivna konkurrensen"(131), särskilt då genom att "följa överenskomna minimiräntor till punkt och pricka".

(77) De nationella inlånings- och utlåningsmötenas uttalade mål var bland annat att "fastlägga ett så harmoniserat tillvägagångssätt som möjligt inom såväl ut- som inlåningsverksamheten"(132), och att "finna ett så enhetligt tillvägagångssätt som möjligt vid sänkningen av inlåningsvillkoren"(133).

(78) Bankernas ekonomiska intresse för dessa avtal sammanfattas i en anmärkning angående det extraordinarie privatlånemötet den 30 april 1996: "Skulle de nämnda minimisatserna slå igenom, innebär detta i praktiken en räntehöjning och marginalökning"(134). Ytterligare exempel på de fördelar bankerna skaffade sig på konsumenternas bekostnad är den så kallade "asymmetriska" återgivningen av styrräntesänkningar(135). Denna innebar en omedelbar sänkning av inlåningsräntan, utan dock att samtidigt även sänka utlåningsräntan. Bankerna var medvetna om att de "endast [kunde] vinna med hjälp av asymmetriska räntor vid ändrat ränteläge"(136). En sådan samordnad fördröjning av sänkningen av utlåningsräntan gav bankerna rejäla räntevinster, och var därför "alla berörda mötens uttalade mål"(137).

(79) Bankernas överenskommelse om att avstå från att konkurrera med in- och utlåningsräntor hade till syfte att "motverka en upphettad konkurrenssituation", och att "undvika" konkurrens bankerna emellan "på denna informationsnivå"(138).

(80) Enligt en promemoria av den 7 mars 1997 tjänade dessa möten "syftet att rådgöra om åtgärder för att begränsa den åter mycket odisciplinerade konkurrensen på det privata finansieringsområdet. [...] Därför önskar samtliga bankföreträdare att återgå till en något mer ordnad konkurrenssituation"(139).

(81) I en promemoria angående Wiens utlåningsmöte den 5 maj 1997 står följande: "Den 5 maj 1997 hölls ett extraordinarie möte inom Wiens utlåningsgrupp, med målet att på nytt bestämma minimigränser för räntor för privatlån, och minimimarginaler för lån med fast ränta och valutalån, för att optimera avkastningen"(140). I en annan anteckning om detta möte sägs det: "Inlåningsmarginalernas dramatiska förfall har lett till ett otal 'koordineringsmöten' bland Wienbankernas representanter, som särskilt skall leda till kontroll över den senaste tidens 'åtgärdssjuka' och dumpade priser"(141).

(82) Några banker förnekar inte ens mötenas konkurrensbegränsande syfte.

(83) Sammanfattningsvis framkommer att deltagande banker enligt egen utsaga med hjälp av sina "nyttiga" och "konstruktiva" avtal strävade mot en "kontrollerad", "förnuftig", "normaliserad", "disciplinerad", "lindrad", "sansad", "förskjuten", "begränsad", "måttfull" och "ordnad" konkurrens sinsemellan; samtliga eufemismer för förfalskad och begränsad sådan.

6. KRONOLOGISK REDOGÖRELSE: INLEDNING

(84) I följande kapitel visas hur det institutionaliserade och inbördes sammanvävda nätverket av talrika och omfattande möten ledde till en regelbunden och kontinuerlig ömsesidig avstämning av deltagande bankers marknadsbeteende.

(85) För detta ändamål valdes en kronologisk redogörelse med början i januari 1994, tidpunkten då Österrike inträdde i det europeiska ekonomiska samarbetsområdet.

(86) Redogörelsen fokuserar på de mötesgrupper som var innehållsmässigt mest omfattande och funktionellt tätast sammanvävda: "Lombardklubben", "MiniLombard", "nationella inlånings- och/eller utlåningsgruppen" samt "inlånings- och utlåningsgrupperna för Wien" (inklusive "privatlånegrupper" och "egenföretagargrupper"). Andra mötesgrupper avhandlas antingen under respektive lämpliga avsnitt, eller i egna kapitel efter den kronologiska redogörelsen. Av utrymmesskäl är det dock inte möjligt att inom ramarna för detta beslut nämna, eller till och med beskriva, samtliga mötesgrupper inom nätverket, och än mindre samtliga möten(142).

7. KRONOLOGISK REDOGÖRELSE 1994

Februari-mars: "Asymmetrisk" återgivning av sänkning av styrräntan: Överenskommelse om sänkning av inlåningsräntan och bibehållande av utlåningsräntan; undvikande av konkurrens vid byggnadskreditiv

(87) Efter det att OeNB den 12 februari 1994 sänkt diskontot(143), hölls den 18 februari 1994 i BAs lokaler ett inlåningsmöte i Wien "för gemensamt klargörande av åtgärder inom spar- och girokontoområdet". Där "uppnåddes en överenskommelse om en generell räntesänkning": Sänkning av basräntan till 2,25 % (BAWAG 0,25 % över detta), premiesparande till 4,75 %, kapitalsparkonton om 0,25 %, surrogatprodukter med 0,25 %, specialvillkor till 4,75 % i Wien och 5 % inom delstaterna, samt en sänkning av girokontoräntan på 0,25 % på såväl innestående medel som utnyttjad kredit(144).

(88) Man kom överens om veckan från den 7 till den 14 mars 1994 som startpunkt för genomförandet. Med hjälp av denna avtalade räntesänkning gjorde bankerna avsevärda extra räntevinster(145). Den 8 mars 1994 beslöt [ledande företrädare för] Erste [...] - med uttrycklig hänvisning till att dra jämnt med konkurrenterna - en sänkning av övertrasserings- och inlåningsräntorna med de överenskomna 0,25 %. Även [...] [ledande företrädare] för BAWAG hänvisade i sitt beslut om sänkning till "räntesänkningsmötet". CA sänkte också sina räntesatser inom den överenskomna perioden. Enligt en promemoria till [ledande företrädare] för NÖ Hypo [...] angående "Sänkning av inlåningsräntan per den 9 mars 1994" visade en telefonundersökning bland deltagande banker "att konkurrenterna i stort sett, med smärre variationer, kommer att hålla sig till [inlåningsmötets] riktlinjer"(146).

(89) I anslutning till inlåningsmötet i Wien möttes den 23 februari 1994 bankföreträdarna [...] i Minilombard. Då kom man överens om att inte sänka utlåningsräntorna. Dessutom skulle "kundernas allt starkare önskan om fasta räntesatser [...] begränsas till om möjligt fem år, maximalt sju till åtta år"(147).

(90) I en intern rapport till [ledande företrädare för] CA [...] den 22 februari 1994 fastslås följande: "Wiens åtta storbanker(148) har kommit överens om att inte betala över penningmarknadens köpkurs vid swaps som står i pari, inte ens i extrema fall (om detta håller, införande av ny minimimarginal)"(149).

(91) Vid Lombardklubbens månadsmöte den 9 mars 1994 kom de församlade [företrädarna] överens om att "[företrädare] för de fem nya bolåneinstituten borde tala med varandra om principerna för en förnuftig utlåningsräntepolitik"(150). Det rörde sig här om de banker som BA, BAWAG, CA och Erste grundat mellan 1993 och 1995, med enbart syfte att erbjuda bolån och byggnadskreditiv(151). Bakgrunden till dessa nischbanker var att de värdepapper som emitteras för att refinansiera kommersiell finansiering av bostadsbyggande delvis befriats från kapitalskatt. Helt i samma anda som de existerande grupperna för övrig bankverksamhet, skapades även för detta område en egen grupp, för att "undvika en ruinerande konkurrens bland bolåneinstituten"(152). "ARGE bolåneinstituts" första möte (ibland kallat bolåneinstitut-inlåningsmötet) hölls uppenbart den 6 februari 1995.

April-juni: Diskussioner om att sänka räntan, att "dra isär" inlåningsräntorna och de fasta räntorna - nödvändigheten av en "gemensam kraftansträngning" för att förbättra avkastningen

(92) Den 15 april 1994 sänkte OeNB åter styrräntorna. Detta ledde omedelbart till "enskilda telefonsamtal" mellan NÖ Hypo, PSK och Erste, samt "informella överläggningar" mellan CA, BA, Erste, BAWAG och RBW, där det "unisont fastställdes" att denna sänkning inte skulle leda till en förnyad sänkning av inlåningsräntorna(153).

(93) Även om alltså "sektorerna enligt telefonsamtal var överens om att inte genomföra sänkningar inom inlånings- och giroområdet", tog Bank Austria tillfället i akt att under inlåningsmötet i Wien den 25 april 1994 "ändå diskutera eventuella sänkningar". Efter en längre diskussion "kom man överens om" att "hålla sig till ett slags orörlighetsavtal", och i Wienområdet betala högst 4,5 % och i delstaterna högst 4,75 % ränta för nya sparkonton - "för att lugna ned räntesatserna som den senaste tiden återigen spårat ur". Att avtalet hölls skulle kontrolleras "med hjälp av förstärkt konkurrensbevakning"(154).

(94) Detta diskuterades även under inlåningsmötet den 16 maj 1994. Denna episod är för övrigt ett typiskt exempel på hur bankerna gemensamt agerade medvetet till konsumenternas nackdel. För bankerna gällde det nämligen att undvika "en vida genomförd och därmed genom anslagen vid kassorna bekantgjord" sänkning av sparräntorna, eftersom de då hade varit tvungna att återge sänkningen av styrräntorna till konsumenterna och även sänka utlåningsräntorna. Om nu sparräntorna skulle sänkas, då "om möjligt inte offentligt" och framför allt då för "bonussparandet som inte omfattas av tvånget att anslås vid kassorna". För att i denna anda förvilla konsumenterna, kom bankföreträdarna överens om "språkregler gentemot pressen", enligt vilka till exempel en generell sänkning av sparräntorna betecknades som "icke möjlig", och man hänvisade till de "oförändrade räntesatserna i anslagen". Till slut hade de "harmoniserade språkreglerna" dock ingen framgång, eftersom en banks "uppenbart misslyckat uttalande om detta" omintetgjorde den gemensamma PR-manövern, och TV därefter rapporterade om en generell sänkning.

(95) De maxräntor för nya sparkonton som avtalats den 25 april 1994 (se skäl 93) bekräftades, och "rekommendationer beslöts enhälligt": Bland sparkontona skulle räntorna "dras isär", genom att de skulle sänkas för sparkonton med ett års löptid med 0,25 %, och höjas för fem års löptid med 0,25 %. Som datum för verkställandet "bestämdes denna och nästa vecka, där pingst [dvs. 22/23 maj 1994] bestämdes som slutdatum för ett avslutat genomförande av räntesänkningen" (för PSK 26 maj 1994)(155).

(96) Så skedde dock ej. Sänkningen av sparräntorna som i förtid blev bekant för allmänheten (se skäl 94) kritiserades i media, så att "verkställandet av inlåningsmötets rekommendationer av den 16 maj 1994 inte [kunde] iscensättas i planerat omfång"(156).

(97) I omedelbar anslutning till detta inlåningsmöte sammanträdde Minilombard (för företagskunderna), då man diskuterade att inte reagera på styrräntesänkningen med en sänkning av utlåningsräntorna. För lån till driftskapital bestämdes den "absoluta minimiräntan" till 8 %(157).

(98) Mötet i inlåningsgruppen/privatlånegruppen (gemensamt med egenföretagarmötet) den 21 juni 1994 utgör ett exempel på informationsflödet mellan Wiens mötesgrupper och dem i delstaterna. Som vid varje inlånings- och utlåningsmöte insamlade RZB:s representant information från huvudkontoren i delstaterna om det rådande ränteläget, denna gång särskilt med den planerade "isärdragningen" hos sparkontona i åtanke(158). Logistiken för informationsflödet inom Raiffeisenkoncernen beskrivs i en skrivelse från Raiffeisenlandesbank Kärnten till huvudbanken i Wien (RZB): "Via RZB informeras vi om förlopp och resultat av diverse bankmöten i Wien, såsom inlånings- och Lombardmötet, osv. För att garantera en så tidsnära informationsöverföring till våra Raiffeisenbanker i Kärnten som möjligt, ber vi er att direkt informera RV Kärnten via ledningen, och samtidigt även per post eller fax informera vårt verksamhetsområde Raiffeisenbanken"(159).

(99) Det nämnda "isärdragandet" var sedan huvudämne vid detta inlåningsmöte/privatlånemöte. Särskilt BA argumenterade för detta. En höjning av sparkontona med fem års löptid "avslogs [dock] bestämt från nästan samtliga deltagare", då man befarade att i så fall även bli tvungen att höja räntorna för bonussparandet. Detta skulle "rasera de räntesänkningar som genomförts på senare tid". Därefter togs förslaget om "isärdragning" upp "till omröstning": BA och GiroCredit röstade för, PSK, BAWAG, RZB och NÖ Hypo röstade mot förslaget. Erste och CA lät sitt agerande bero på BAWAG.

(100) Ett ytterligare problem som bankerna vid detta möte behandlade var privatkundernas ökande efterfrågan på lån med fast ränta. Genom att avtala en fast räntesats för hela lånetiden är banken bunden vid denna, och kan följaktligen inte reagera på ändrade återfinansieringssatser. Ett avtal skulle därför bemöta denna ökande efterfrågan på en för bankerna snarare ofördelaktig låneform: "Alla representerade banker [...] är överens om att man om möjligt ej längre bör ställa priset på de fasta räntesatserna". Gällande räntorna för hypotekslån skulle bl.a. CA, BA och BAWAG - i enlighet med "gruppens avsikt" - höja till 7,25 % i juli 1994. En ytterligare höjning med 7,5 % däremot "beslöts [endast] principiellt", eftersom dess genomförande "betraktades med skepsis". Mötet avslutades till sist med en hänvisning till "att hålla den avtalade maxräntan på 4,25 % för nya lån"(160).

(101) Två dagar senare sammanträdde Minilombard. Då var man tvungen att konstatera att fasta räntor i somliga fall erbjöds till förmånligare räntor än den "redan länge avtalade minimisatsen" (VIBOR + 0,5 %)(161). Bankerna i Wien uppmanades därför att se till att - som förut - "[företrädarna] vid nästa Lombardmöte beslutar" att "ej längre tolerera" att de avtalade minimiräntorna underskrids(162). Den handskrivna anmärkningen "för tidigt" på motsvarande anteckning indikerar dock att [företrädarnas] inblandning vid denna tidpunkt ansågs som för tidig (faktiskt lyckades [företrädarna] vid följande möte inte komma överens, se skäl 104). Ytterligare punkter var den maximala löptiden (som skulle vara sju år, vid återbetalning i förtid skulle en motsvarande kompensation beräknas) och den femprocentiga "Hausbankenspanne" (se kapitel 12.1 för detaljer). Här skulle man gemensamt motverka "exportörernas många ansträngningar" med "söndervittrande marginaler" i syfte. Till sist "kom man även överens om en obemärkt sänkning av Prime Rate [...]till runt 9,75 % under juli månad"(163).

(102) Under denna period verkar bankerna inte ha efterlevt avtalen strikt för vissa produkter. Även om "alla storbanker höll sig till de överenskomna räntesatserna" för sparkonton (företagsaktiviteter, även BAWAG var "mycket disciplinerad och även mycket samarbetsvillig"), konstaterades inom andra områden brist på "disciplin vid utformandet av villkor", som "redan nått dimensioner som under tiden efter det att de ordningspolitiska åtgärderna hade upplösts"(164). En "gemensam kraftansträngning för att förbättra marginalerna" ansågs därför nödvändig. Förvisso vore dock enligt allmän uppfattning "den rätta tidpunkten för bindande avtal inte förrän de (antagligen snarare dåliga) halvårsresultaten [1994] var kända". Först då kunde man nämligen "räkna med större disciplin [...] från Lombardklubbens sida"(165).

(103) Detta möte i Lombardklubben ägde rum den 6 juli 1994. Den interna promemorian till [företrädaren för] CE visar vad detta möte mellan [företrädarna] bland annat handlade om, där det står: "Eftersom vi (med hänvisning till BAWAG, PSK) inte verkställt inlåningsmötets förslag [om 'isärdragningen', se skälen 97 och 99] förutom ett samtal mellan er och [...] [[företrädaren] för BAWAG], har inte heller de andra bankerna gjort något. Enligt uppgift vill [...] [[företrädaren] för BA] tala med er". Vidare handlade mötet om bolån och krediter, där CA "i överenskommelse med Bank Austria och Erste och i strid med inlåningsmötets resultat" [se skäl 100] föreslog en omedelbar höjning. Till sist handlade mötet även om företagsaktiviteter för privatlån, där visserligen de "stora bankerna normalt höll sig till avtalade räntor", men där man hade ett punktvist underskridande av de avtalade räntorna i sikte(166).

(104) Man lyckades dock "inte nå en överenskommelse om räntesatserna vid Lombardmötet"(167).

Juli-september: Gemensam sänkning av inlåningsräntorna, gemensamt bibehållande av utlåningsräntorna, gemensam utblick mot avgiftshöjningar

(105) Den 11 juli 1994 möttes [företrädarna] för BA och CA för att diskutera in- och utlåningsräntorna. I en promemoria av den 8 juli 1994 till [företrädaren] för BA som förberedelse inför mötet står "att priskriget på in- och utlåningssidan omedelbart [måste] upphöra". Större finansieringar skulle hellre genomföras "inom ett konsortium bestående av de ledande stora bankerna" till högre räntesatser, istället för "i ruinerande konkurrens av medkonkurrenter". Inlåningsräntorna måste sänkas (se skäl 108)(168). Även [företrädaren] för CA förbereddes av sina medarbetare på detta möte(169).

(106) Den 13 juli 1994 [ägde ett möte rum på controllernivå]. Vid detta möte deltog även [företrädare] för bankernas marketing/storvolymsaffärer, "så att faktiskt genomförbara aktioner diskuteras". En "snabb sänkning" på inlåningsområdet ansågs där vara "absolut nödvändig". Företrädare med ansvar för inlåningen föreslogs sänka specialräntesatserna med 0,25 % från och med den 1 augusti 1994, respektive att inte betala mer än 4,5 % ränta, samt att sänka räntan för sparkonton med ett års löptid med 0,5 % till 4 %. Dessutom framkom kritik att cirka 20 till 30 företag (de så kallade "top 30") "spelar ut" bankerna mot varandra(170). För att i framtiden omöjliggöra denna form av konkurrens föreslog man att upprätta en förteckning över dessa företag. Man skulle agera enligt en "hållningskodex" gentemot dessa företag, eller uppträda gemensamt (konsortium för finansieringar).

(107) Till sist "ombads den rikstäckande inlåningsgruppen att tillse en regionalt heltäckande genomförandeprocess från och med början på augusti"(171).

(108) Detta "möte angående ränteanpassningar" (det nationella inlåningsmötet) genomfördes den 25 juli 1994, med uttrycklig hänvisning till "de samtal som fördes [på ledande nivå] [den 6 juli 1994]". BA lade där fram sina betänkanden om räntesänkningen, som var "helt avstämda med Creditanstalt" (se skäl 105), och på vars grund följande "rekommendationer utarbetades": Sänkning av specialräntesatserna med 0,25 % (såsom just avtalats vid controllermötet), även "[...] hade uttalat sig [positivt] om detta vid ett samtal [...]"(172), "isärdragning" för sparkontona (dvs. sänkning av de ettåriga vid samtidig höjning av de femåriga), sänkning av inlåningsräntan för företag med 0,25 % och nya maxräntor för medelfristiga obligationer. Detta skulle verkställas så snart som möjligt, såsom redan rekommenderats [på controllernivå] (om möjligt den 1 augusti 1994). Man kom överens om att avstå från ömsesidiga kontroller, "för att garantera ett problemfritt genomförande".

(109) Även utlåningen påtalades, varvid konstaterades att "ränterekommendationerna för det mesta höll" i delstaternas huvudstäder, medan de på landsbygden ofta underskreds. Detta skulle "stoppas inom de närmaste veckorna". Som "viktigaste mål" diskuterades höjningen av bolåneräntan per den 1 augusti 1994. Medan Erste, GiroCredit och RBW "anslöt sig till detta förslag" respektive "deltog i detta steg", var BAWAG endast beredd till detta tillsammans med CA, som dock i sin tur inväntade BAWAG. Här fanns alltså ett ökat behov av samordning - eller, såsom det ordagrant står i ett protokoll: "Här måste nog [företrädare på ledande nivå] tala med varandra"(173).

(110) Två dagar senare, den 27 juli 1994, fördes telefonsamtal på högsta nivå mellan BA, CA, BAWAG, Erste och GiroCredit angående en gemensam sänkning av inlåningsräntorna. BA:s representant i inlånings- och utlåningsgruppen sammanfattar dessa telefonsamtal i en intern promemoria enligt följande: "[...] tror att han såsom avtalat [vid det nationella inlåningsmötet den 25 juli, se skäl 108] får igenom sparräntesänkningen hos [...], men vill bara vara säker på att även PSK sänker. Om så är fallet, sänker BAWAG nästkommande helg". Promemorians författare rekommenderar därför att BA "håller sig till sin tidtabell, GC [GiroCredit] och EÖ [Erste] är här ganska pålitliga partner"(174).

(111) Den 2 augusti 1994 rapporterade APA att "den österrikiska ränteomgivningen åter [hamnat] i rörelse": Storbankerna hade sänkt inlåningsräntan för ettåriga sparkonton samt för insättningar med förmånliga villkor med 0,25 % den 1 augusti 1994. Övriga banker skulle följa efter i mitten av augusti. BA och BAWAG genomförde den avtalade "isärdragningen" för kapitalsparkontona, Erste skulle följa efter (detta skedde den 10 augusti(175)). CA hade till sist ändå bestämt sig för den avtalade räntehöjningen för bolån till 7,25 %(176). Erste hade höjt räntesatserna för byggnadskreditiv redan den 29 juni 1994, med den uttryckliga hänvisningen till att "de viktigaste konkurrerande bankerna också [skulle] höja räntesatserna [...]"(177).

(112) I september var tiden inne för bankerna att gemensamt avhandla höjningen av en rad avgifter det kommande året. Vid ett möte i transaktionsgruppen den 14 september informerade deltagarna varandra om omfång och tidpunkt för sina respektive planerade avgiftshöjningar för kontohållning, bokningar, checktransaktioner och betalkort(178).

(113) Efter en gemensam "efterskörd av räntesänkningen på inlåningssidan" i juli 1994 vid controllermötet den 7 september 1994(179), möttes [företrädare] den 22 september 1994 i Minilombard. Där konstaterades först att den i juni 1994 överenskomna maxlöptiden på sju år för lån med fast ränta (se skäl 101) så långt som möjligt följs "av alla banker". En höjning av utlåningsräntesatserna ansågs inte meningsfull, eftersom man i så fall även skulle vara tvungen att höja inlåningsräntan(180).

(114) Även deltagarna i inlånings- och utlåningsmötet för Wien nådde följande dag denna enhälliga uppfattning: Inga ändringar bör göras, "så att marknaden förblir lugn." "Som framgång" noterades att de överenskomna förmånliga villkoren "efterlevs", särskilt av storbankerna, såsom framkommit vid provsparande hos konkurrerande banker. Så snart räntan på sekundärmarknaden(181) stigit över 7,5 %, dock senast i mitten av november 1994, skulle ett nytt inlånings- och utlåningsmöte hållas(182).

Oktober-december: Gemensam höjning av utlåningsräntorna, undvikande av konkurrens på grund av marknadsföring med hjälp av räntesatser, bekräftande av minimicourtage inom värdepappersområdet

(115) Med anledning av mötet [på controllernivå] den 25 oktober 1994 [konstaterades ett] "akut handlingsbehov på utlåningssidan", där man borde "sträva efter räntehöjningar för såväl privat- som företagslånen". För detta ändamål skulle BA kalla till ett Minilombardmöte med medverkan [på controllernivå]. Beträffande "top 30"-kunderna vädjade man återigen om ökad samordning och bildandet av konsortier för finansieringar, för att förbättra villkoren (se skäl 106)(183).

(116) Den "räntesatstabell" för standardprodukter som tagits fram [på kontrollernivå], och som löpande aktualiserades [...], skulle distribueras över hela branschen via "decentraliserade informationsinsatser enligt snöbollsmetoden"(184).

(117) De räntehöjningar som [krävdes på controllernivå] inom utlåningen diskuterades sedan i detalj av bankföreträdare inom såväl privatkunds- som företagskundssegmentet:

(118) Först sammanträdde inlånings- och utlåningsgruppen i Wien den 8 november 1994. Där framkom till en början kritik mot att enstaka banker inte håller sig till överenskommelserna (där bankerna i Wien mycket väl "håller sig till de överenskomna villkoren" för sparande med fast ränta). Efter en utförlig diskussion beslöt man ändringar på inlåningssidan, medan avsiktsförklaringar gjordes på utlåningssidan: BAWAG-representanten "aviserade en höjning av räntan på bolån", där "Lombardmötets resultat [skulle] inverka på detta beslut". Skulle BAWAG verkligen genomföra denna höjning, aviserade BA redan nu att de i sin tur också ville höja bolåneräntorna. Övriga deltagare siktade mot en höjning på mellan 0,15 % och 0,5 %. Man var överens om att i framtiden endast hänvisa till de (officiella) anslagen vid kassan vid förfrågningar från media och föreningen för konsumentinformation, och att inte svara på vidare frågor. Annars skulle nämligen de banker som angav det (högre) anslaget framstå "som prisdrivare"(185).

(119) Slutligen skulle man i fortsättningen helt avstå från konkurrens med hjälp av in- och utlåningsräntor. I detta syfte föreslog ÖVAG, att [...] bör träffa ett "Gentlemen's Agreement" inom Lombardklubben, vilket möttes med "stort bifall" ifrån övriga deltagare(186). Syftet med detta och andra steg var att "motverka det upphettade konkurrensläget"(187).

(120) Därefter möttes den 16 november 1994 deltagarna i Minilombard. I enlighet med controllermötets förslag var "den enhälliga uppfattningen, att en generell höjning av räntesatserna mycket snart" skulle ske med 0,5 %, nämligen den 1 december 1994. Bland korttidslånen med fast ränta ansågs en minimimarginal på VIBOR + 0,5 % vara "nödvändig"(188). För att "dra igenom" dessa höjningar till den 1 december, skulle "en telefonomröstning [på ledande nivå]" äga rum(189).

(121) Vid "bankmötet dokument" den 17 november påtalades avgifterna för remburser. Man påminde först om att "man redan för år sedan enats om att debitera åtminstone kostnadstäckande belopp". Vissa banker erbjöd dock vid det här laget förmånligare villkor. Uppmaningen till "mera prisdisciplin" fann "allmänt bifall", och en "egen grupp" skulle utarbeta "nedre gränser" för dessa räntesatser(190).

(122) Ämnet för bankmötet värdepapper den 22 november 1994 var bland annat "minimicourtage" vid handel med aktier och obligationer. Redan i "arbetsgruppen värdepappersteknik" den 25 november 1993 hade "avgiftsändringar/minimibelopp inom köp/försäljning, depåavgifter WR, depåavgifter för egna emissioner" samt den därför "planerade tidpunkten" varit föremål för gemensamma diskussioner(191). BA hade till en början gjort intryck av att vilja frångå de överenskomna minimiavgifterna. Detta visade sig vid mötet den 22 november 1994 dock vara ett "missförstånd", BA stod då som förut "fullt bakom minimiavgifterna". Endast vid "egna transaktioner going public" övervägde BA att inte använda de överenskomna minimiavgifterna. GiroCredits representant lade i detta sammanhang fram en marknadsundersökning som hans bank gjort, och som visade "underskridningar" av minimiavgiften från PSK:s och RBW:s sida (vid inhemska och utländska obligationer) samt från RZB (vid inhemska obligationer)(192).

(123) Den 23 november 1994 berättade en [företrädare] som då var ansvarig för finansieringar för sina [kollegor] att "enhällighet" rådde i samtalen med styrelsemedlemmar från BA, RZB och GiroCredit angående höjningen av utlåningsräntorna. Vad gällde CA skulle [en ledande företrädare] "efter sitt samtal med [en ledande företrädare för BA] ge slutgiltigt besked om det vidare förfarandet"(193).

(124) De höjningar av räntesatserna för företagslån som principiellt beslutats i Minilombard "avtalades konkret [den 1 december 1994] av de stora bankerna i Wien enligt följande": Alla företagslån skulle höjas med 0,5 % per den 1 januari 1995, minimiräntan för lån till driftskapital och investeringslån skulle ligga på 8,5 %(194). Endast BAWAG bestämde sig ännu inte, man förväntade sig en diskussion om detta i Lombardklubben den 7 december 1994(195).

(125) Två interna promemorior till [företrädaren för CA] som förberedelse inför Lombardklubben den 7 december 1994 visar de där avhandlade ämnena. Författarna hänvisar först till de "överenskomna" nya räntesatserna och tar sedan upp frågan om detta redan "diskuterats i de lokala räntegrupperna". För inlåningssurrogaten hade BA visserligen sänkt sina räntesatser "till den avtalade nivån", BAWAG hade däremot hotats med att CA skulle emittera obligationer med högre ränta, om inte BAWAG ställde in sin emission. BAWAG hade därpå "gått med på att ställa in". [Företrädaren] för CA skulle åter "engagera sig för en sänkning av inlåningssurrogaten till den överenskomna nivån" hos [företrädaren] för BAWAG(196). Till sist kom [företrädarna] överens om att anpassningen av räntesatserna för företagslån och kontokrediter skulle tas upp i Minilombard(197).

(126) Samma dag som Lombardklubben hölls ett controllermöte, där man först rapporterade höjningen av räntesatserna för företagslån med 0,5 % som beslutats i Minilombard. Vidare noterades att deltagarna i treasurer- och storkundsansvarigegruppen inte höll sig till de "principer" som överenskommits [på controllernivå]. I framtiden skulle därför [controllernivån] delta i treasurermötena.

8. KRONOLOGISK REDOGÖRELSE 1995

Januari-februari: Gemensam höjning av utlåningsräntorna och undvikande att höja inlåningsräntorna

(127) Den 5 januari 1995 gjorde Erste ett erbjudande till en potentiell kund, som denne förde vidare till CA för att få ett lika förmånligt erbjudande av dem. CA:s ansvarige medarbetare gjorde en handskriven anmärkning bredvid Erste-erbjudandet om "bank- och dispomedel 5 %", att det fanns en "överenskommelse E [för Erste], BA, CA", att endast betala 4,25 % för sådana sparmedel. Erstes medarbetare hade gått med på att ta tillbaka "disporäntesatsen till 4,25 per den 3 mars"(198).

(128) I hänseendet "formella" avtal började år 1995 den 10 januari klockan 10.00 med ett inlånings- och utlåningsmöte i Wien. För rörliga specialräntesatser "avtalades" en maximal räntesats på 5 %, respektive från och med 1 miljon österrikiska schilling nyinsatta medel 5,25 %, för att "inte underblåsa konkurrensen ytterligare". Här påtalades naturligtvis också den bristfälliga disciplinen vid genomförandet av avtal. Vidare påminde man om "beslutet" vid inlånings- och utlåningsmötet i Wien den 8 november 1994 (se skälen 118 och 119), enligt vilket man endast skulle tillkännage de offentligt anslagna räntorna vid frågor från media eller konsumentrepresentanter, istället för de (lägre) specialräntesatserna. Detta skulle ske för att "undvika" konkurrens bankerna emellan "via denna informationsplattform".

(129) På utlåningsområdet talade merparten av deltagarna för en höjning på 0,5 %. Endast BAWAG hade fortfarande problem med byggnadskreditiven och direktlånen, och sade sig vara beredd till höjning tidigast till kvartalsslutet. Det "slutgiltiga beslutet" om denna höjning skulle därför "tas i Lombardklubben den 18 januari 1995, så att en jämn höjning sker bland gamla och nya bestånd. Denna höjning skall genomföras i början av februari 1995". CA-deltagaren vidarebefordrade därför rapporten från detta möte till [en ledande företrädare] med den handskrivna anmärkningen: "Viktig punkt i DO [dagordningen] 18.1. Lombard"(199).

(130) Till klockan 14.30 hade treasurermötet sammankallats. "För att påbörja det nya året produktivt" skulle vid detta tillfälle "de kortfristiga inlånings- och utlåningsräntorna" diskuteras. De deltagare som själva inte hade något inflytande över sina bankers räntesatser för korttidslån med fast ränta, skulle ta med en "lämpligen storkundsansvarig" kollega, t.ex. motsvarande medlem i storkundsansvarigegruppen(200).

(131) Inför "höjningen av privatlånen om 1/2 %, som skall behandlas i Lombard" skickade CA den 11 januari 1995 ett fax märkt "brådskande, konfidentiellt" till Oberbank (Salzburg), BTV (Tirol) och BKS (Kärnten) "med vädjan om omröstning i de lokala räntegrupperna"(201).

(132) Lombardklubben den 18 januari 1995 resulterade i den räntehöjning som föreslagits av representanterna i inlånings- och utlåningsgruppen i Wien: [Företrädaren] för Erste skriver i en intern promemoria om detta möte att "gamla och nya företagskrediter [skall] höjas med 0,5 %, och nya privatkrediter med 0,25 % till 0,5 %"(202). Erste höjde själva den 1 februari 1995 de överenskomna 0,5 % för gamla och nya företagslån, dock inte på privatområdet. Detta på grund av att BAWAG inte var "beredd till samtal" om detta förrän i februari 1995(203).

(133) I början av februari 1995 var tiden inne: BAWAG bestämde sig för den nämnda räntehöjningen, så att även BA, Erste, RBW, PSK-B och andra banker kunde "genomföra en höjning av gamla och nya lån med upp till 1/2 %"(204).

(134) Den 24 januari beslöt deltagarna i bankgruppen värdepapper att bilda en "arbetsgrupp BA, EÖ, RZB, BAWAG, GIRO, och PSK". Denna skulle på CA:s inbjudan diskutera storleken på de provisioner som bankerna skulle begära då de i vissa fall genomför företagsvärderingar(205).

(135) Med anledning av controllermötet den 7 februari 1995 rapporterade bankerna de avtalsenligt genomförda räntehöjningarna för företags- och privatlån med 0,5 %. På inlåningssidan diskuterades först den "aktuella typberäkningen". Man var nöjd över att de överenskomna räntesatserna för sparande "håller" i Wien; den "bristande prisdisciplinen" i delstaterna med avseende på särskilda räntesatser kommenterades dock i kritiska ordalag. BA föreslog att lösa detta problem genom isolering av enskilda delstatsmarknader, och till exempel "betrakta Tirol och Kärnten som enskilda marknader och inte överföra den där rådande prispolitiken på hela Österrike".

(136) Eftersom räntekurvan enligt en bedömning [på controllernivå] skulle utvecklas mindre fördelaktigt 1995 och 1996, fanns "ett handlingsbehov för att undvika en höjning på inlåningsområdet". Man fattade därför "beslut" om att "förhindra höjningen av inlåningsräntor". Privatlånehöjningen skulle "genomföras" och bankerna skulle "utbyta [förslag rörande inlåningsvillkor] per fax", samt sedan "diskutera dessa den 2 mars 1995" (datum för nästa controllermöte). Slutligen bad Erste om "erfarenhetsutbyte" angående kostnadskontroll och budgetering av investeringar; "BA och PSK kommer att genomföra erfarenhetsutbyte"(206).

(137) "Ränteutvecklingen på inlåningsområdet" var också ämnet för Lombardklubben den 8 februari 1995(207).

(138) Den 8 februari 1995 höll [företagskundsföreträdare] vid BA, CA, Erste, GiroCredit och RZB ett "informellt möte". Som "omedelbart mål" för korttidslånen med fast ränta angav man en nedre gräns på VIBOR + 3,8 %. För denna plan ville deltagarna "även vinna de andra" med anledning av det kommande mötet i Minilombard den 23 februari 1995 (se skäl 145), och sedan "säkra" det uppnådda resultatet "genom att ta initiativ till möten i delstaterna". Den så överenskomna och säkrade minimiräntesatsen skulle sedan "hållas åtminstone två månader". Skulle problem uppstå i enstaka fall, skulle man helt enkelt genomföra "ytterligare omröstningar"(208).

(139) Samma dag hölls även det uppenbart första mötet i gruppen för bolåneinstitut. Kommissionen har inte tillgång till några protokoll eller promemorior om detta(209).

(140) Den 17 februari 1995 möttes bankrepresentanterna i inlånings- och utlåningsgruppen i Wien, som "förberedande avstämning inför kommande nationella inlåningsmöte den 22 februari" (se skäl 142). Där nåddes "överensstämmelse angående bonussparandet". Man "avtalade" räntesatser på 5 % för förvärvsändamål respektive 5,25 % för försvarssyften "för hela Österrike". BAWAG meddelade dessutom konkurrenterna att man skulle höja räntesatserna för sparkonton samtidigt som för privatlån. Eftersom BAWAG uppenbarligen hade fattat detta beslut utan föregående samtal med konkurrenterna, orsakade detta meddelande "fullständig överraskning" bland mötets övriga deltagare(210).

(141) CA gjorde en fadäs i februari 1995. Trots att man upprepade gånger kommit överens med konkurrenterna att inte bedriva marknadsföring med räntor, marknadsförde CA:s reklamavdelning bolån med hjälp av räntesatser, trots protester från avdelningen för privatlån. Enligt avdelningen för prövning av privatlån kunde detta få oönskade konsekvenser i form av "ny konkurrens om räntesatserna" mellan bankerna, bortsett från CA:s förlust av "trovärdighet" inför sina konkurrenter, eftersom CA alltid engagerat sig för att avstå från marknadsföring. Å andra sidan var skadan inte så stor, eftersom den kritiserade marknadsföringen var begränsad till Kärnten och det ändå inte förekom någon "räntereklam i annonser längre" på "huvudmarknaden Wien"(211).

Februari-mars: Förhandlingar om en höjning av inlåningsräntan, avtal om korttidslån med fast ränta, och skadat förtroende för BAWAG:s löften

(142) Det redan nämnda nationella inlånings- och utlåningsmötet hölls den 22 februari. Eftersom en längre tid hade gått sedan senaste nationella inlånings- och utlåningsmöte den 25 juli 1994 (se skäl 108), ansåg RZB i sin egenskap av värd några inledande ord vara på sin plats: Det "banköverskridande erfarenhetsutbytet gällande räntesatser" hade hittills visat sig vara ett "nyttigt verktyg för att undvika en okontrollerad pristävlan". Visserligen hade bankerna lyckats förbättra vinstläget med hjälp av den överenskomna och "nästan i hela Österrike genomförda" höjningen av utlåningsräntorna (se särskilt skäl 132), men nu gällde det att "sätta sig ned tillsammans" och "motverka den problematiska prisutvecklingen" på inlåningssidan, och särskilt att "stoppa räntehöjningstendenserna".

(143) I den andan påbörjade sedan bankrepresentanterna gemensamt sökandet efter "konstruktiva lösningar" till "deras bankers väl". Ämnet var BAWAG:s höjning av sparkontoräntan med 0,5 %, "fullständigt överraskande" då denna för en gångs skull inte avtalats med konkurrenterna (se skäl 140). CA och Erste framförde att de tänkte "delta helt och hållet" i denna höjning. BA försökte "beveka [dessa banker] till reträtt, men misslyckades". Därpå informerade BA övriga deltagare att de inte tänkte delta i BAWAG:s räntehöjning, om även andra banker bestämde sig för detta. Volksbankerna och PSK var benägna åt BA-varianten, medan NÖ Hypo intog "vänteläge". Efter "ingående diskussioner" kom alla deltagare slutligen "överens" om att delta i höjningen. Endast BA skulle "inte bestämma sig förrän på eftermiddagen".

(144) Vidare "fastlades" en "maxränta på 5 %" (för nya och existerande medel) för särskilda avtal (sparkonton) i Wien. För medelfristiga obligationer "var diskussionsdeltagarna överens" att för närvarande inte genomföra några räntehöjningar. "Samförstånd" rådde om att den "sammanfattande utsagan" snarare var att få över kunderna till segmentet för sparkonton för att "motverka" en räntehöjning på bonusområdet(212).

(145) Nästa dag, den 23 februari 1995, hölls ett möte i Minilombard. Såsom överenskommet vid det "informella samtalet" den 8 februari 1995 (se skäl 138), "avtalade" deltagarna att för korttidslån med fast ränta "rigoröst hålla" sig till ett minimipålägg om 3/8 %, en minimilöptid på en månad, och en minimivolym på lägst 10 miljoner schilling per transaktion. Detta gällde med början den 8 mars 1995, och begränsades till en början till några veckor (vilket givetvis kunde förlängas vid "motsvarande disciplin") Det "geografiska giltighetsområdet" för denna "överenskommelse" utvidgades med hjälp av "lokala avtal" till att även omfatta "de östra delstaterna". I detta syfte skulle kontoren i delstaterna "komma överens vid lokala möten"(213).

(146) [Ett möte på controllernivå ägde rum] den 2 mars 1995, där man diskuterade nödvändiga "motåtgärder" med avseende på "situationen i fråga om inlånings-/utlåningsräntor"(214).

(147) Utlåningsmötet i Wien den 13 mars 1995 begränsades denna gång till ett detaljerat informationsutbyte angående det aktuella ränteläget, eftersom ingen bank ansåg en ränteändring vara "möjlig och passande" inom den närmaste tiden. Man ansåg det snarare vara nödvändigt att "återuppbygga det störda förtroendet för BAWAG-representanternas uttalanden". Som bekant hade BAWAG genomfört ränteändringar utan föregående avtal med konkurrenterna (se skälen 140 och 143), vilket naturligtvis "ansågs föga meningsfullt av övriga banker". Om en bank i framtiden trodde sig vara tvungen att genomföra "överraskande ränteändringar", så skulle åtminstone "medlemmarna i utlåningskretsen informeras omgående"(215).

(148) Den 14 mars 1995 hade [företrädarna] för Erste och BA en "informell middag". "Som förberedelse" inför detta möte ombads de ledande krafterna vid Erste att meddela vilka ämnen som företrädare för Erste skulle ta upp från deras respektive affärsområden, t.ex.: "aggressiv prispolitik" eller "tilldelningskvoter vid emissioner".

April-juni: Gemensam sänkning av inlåningsräntorna och undvikande att sänka utlåningsräntorna

(149) Den 30 mars 1995 sänkte OeNB styrräntorna (diskontot med 0,5 %, Lombardsatsen med 0,25 %, med verkan från den 31 mars). De viktiga österrikiska bankerna reagerade inte med sinsemellan oberoende beslut på detta, utan med att inkalla inlåningsgruppen i Wien den 31 mars 1995. Då "harmoniserades till största del" den gemensamma reaktionen på styrräntesänkningen (i samspel med den nationella inlånings- och utlåningsgruppen den 7 april 1995, se skäl 152). Deltagarna hade den "enhälliga uppfattningen" att denna sänkning av styrräntan var "sista chansen" för en sparräntesänkning detta år. Man kom därför överens om följande förfarande: Sänkning av de särskilt förmånliga räntesatserna och företagssparprodukter med 0,5 %, kapitalsparkontona med 0,5 % till 0,25 %, och premiesparprodukterna med 0,5 %. PSK klandrades för räntesatserna för sitt sparkonto med tre månaders löptid (eftersom den inte var i enlighet med avtalet), men försvarade sig med att "denna produkt designades som aktion och kommer att dras in igen".

(150) Nästa steg bestämdes enligt följande: I den "förberedande beslutsprocessen för denna eftersträvade sänkning" skulle enligt deltagarnas åsikt "även [controllernivån] involveras". Överläggningar inom respektive banker skulle sedan åtföljas av "telefonsamtal på styrelsenivå" och "information av de ansvariga" i slutet av vecka 14. Sänkningarna skulle genomföras under påskveckan. Man kallade till ett nationellt inlånings- och utlåningsmöte den 7 april 1995 "för vidare harmonisering" av de steg som bankerna skulle ta (se skäl 152). "Bekräftelsen", respektive "slutomröstning" vid eventuella problem, skulle ske [...] vid nästa Lombardklubb den 19 april 1995(216).

(151) Hos [bankernas företrädare] rådde med anledning av Minilombardmötet den 6 april 1995 "enighet" om att krediträntorna inte skulle sänkas, trots sänkningen av styrräntan. Den "annalkande räntesänkningen på inlåningssidan" (se besluten från det nationella inlånings- och utlåningsmötet den 7 april 1995, skäl 152) skulle "om möjligt inte slå igenom på utlåningssidan". För enskilda finansieringsformer (konto- och investeringskrediter, växeldiskontering, korttidslån, lån med fast ränta och borgenslån, "Hausbankenspanne" vid exportfinansiering) "bekräftades respektive fastlades som riktlinjer" konkreta minimisatser(217).

(152) Vid det nationella inlånings- och utlåningsmötet den 7 april 1995 nåddes till en början "konsensus" om sänkningen av de förmånliga räntesatserna med 0,5 % (BAWAG endast 0,375 %). Dessutom avtalades "maxbelopp" för nya avtal om förmånliga räntor, "för att lugna marknaden" (4,25 % fr.o.m. 500000 schilling, 4,5 % fr.o.m. 1 miljon schilling och 4,75 % fr.o.m. 5 miljoner schilling). Dessa fick inte överskridas ens från kontorscheferna. Själva datumen för sänkningarna var "något olika, är dock koncentrerade till nästa vecka". Senare meddelade BAWAG att de inte ville genomföra sänkningen förrän efter mötet i Lombardklubben den 19 april 1995.

(153) För kapitalsparkontona kunde dock "tills vidare ingen enhällig uppfattning" nås. BAWAG "förutspådde" visserligen en räntesänkning på 0,375 %, men skulle inte meddela sitt definitiva beslut förrän den 10 april 1995 "per fax till övriga sektorer, som då [skulle] orientera sig efter detta". Utlåningssidan skulle för övrigt förbli oförändrad(218).

(154) Även på controllermötet den 25 april 1995 var man överens om att utlåningsräntorna inte skulle ändras. Man beslöt att göra en gemensam intäktsprognos. För detta ändamål skulle de enskilda bankernas interna prognoser sammanföras(219). I en expertgrupp skulle vidare en "enhetlig lösningsmodell" utarbetas för beräkningen av resterande löptid. Ytterligare en expertgrupp skulle ägna sig åt depåstatistik och marknadsandelar. Erste skulle utarbeta ett dokument för diskussion om interna beräkningsmetoder rörande specialavtal för sparkonton. En "gemensam lösning" skulle även finnas för en enhetlig klassificering av de 1000 största företagskunderna(220).

(155) Ämnet för bankmötet värdepapper samma dag (25 april 1995) var de "arrangemangsavgifter" som OeKB tog av börsdeltagarna i sin egenskap av avräknings- och avvecklingsfunktion för de affärer vid värdepappersbörsen i Wien som omfattades av arrangemanget(221). OeKB:s [företrädare] "appellerar till samtliga att acceptera de föreslagna arrangemangsavgifterna", vilka skulle anpassas som följd av införandet av det nya helautomatiska handelssystemet EQOS. Därefter "avstämdes de nya arrangemangsavgifterna med [företrädare] för CA, RZB, BA, GC och Erste". Även de "årliga schablonavgifterna stämdes av med CA, BA, GC, Erste, RZB och ÖVAG:s chefaktiemäklare"(222).

(156) Kommissionen har visserligen inga protokoll ifrån bolåneinstitutens möte den 23 maj 1995, men enligt dagordningen den 9 maj diskuterades den "aktuella utvecklingen" och "gemensamma vidare åtgärder"(223).

(157) Med anledning av det månatliga mötet i Lombardklubben diskuterade [företrädarna] den 10 maj 1995 den ur deras synvinkel föga glädjande ränteutvecklingen. Man var överens om att "inlåningsräntorna för närvarande är för höga (Bank Austria: över lag 1 % för höga)" Av denna anledning "föreslår [företrädare för BA] inlåningsmöten, som skall kapa maxräntesatser". Förslaget fick "stöd av samtliga närvarande"(224). Dessutom föreslogs att man skulle utarbeta enhetliga riskpremier i samband med företagslån. "Controllergruppen [skulle] komma med förslag" angående detta.

(158) Detta nationella inlåningsmöte, som [Lombard-klubben] befann lämpligt med en avstämd räntesänkning i åtanke, hölls den 19 maj. Deltagarna delade [Lombard-klubbens] uppfattning om att man "inte [kunde] komma undan en allmän räntesänkning på inlåningsområdet".

(159) BA föreslog inledningsvis att genast sänka de förmånliga inlåningsräntorna, men fick "inget allmänt bifall". Även det andra förslaget att först sänka de förmånliga inlåningsräntorna och sedan räntorna för kapitalsparkonton "antogs inte". Till sist enades man om följande "kompromiss": Den 20 juni 1995 skulle alla inlåningsräntor sänkas med 0,5 %. Från denna tidpunkt skulle "maxsatsen" för förmånliga inlåningsräntor ligga på 4,5 % respektive 4,75 %. "Redan nu" skulle dessutom "femprocentaren" inte längre användas för förvärvsändamål. Vid sidan om detta beslöts att ej längre genomföra "marknadsföringsåtgärder med låga räntor respektive avgifts- och kommissionsrabatter" på låneområdet.

(160) För att verkställa dessa beslut även i delstaterna kom man överens om "vidarebefordran till de nationella mötena och motsvarande återkoppling". De beslutade åtgärderna skulle till sist "åter röstas om och fastslås" "vid nästa Lombard" den 7 juni 1995.

(161) Beträffande tidsschemat skulle BA överta "rollen som ryttare i täten" och sannolikt sänka med 0,5 % redan i maj. De andra bankerna skulle, såsom överenskommits, "ha avslutat denna åtgärd" i och med den 20 juni. CA skulle snarare följa BA gällande tidpunkten. I en CA-promemoria hittar man en handskriven anmärkning att man måste reda ut "till vilket datum [CA-företrädare] avtalat sänkningen med [BA-företrädare]". BAWAG avvek återigen från mängden, och ville sänka tidigast i slutet av juni. Man skulle därför "reda ut på [ledande] nivå", om ett "snabbare genomförande utan hänsyn till BAWAG [vore] möjligt".

(162) För utlåningen nåddes "minimikonsensus" att inte genomföra några sänkningar(225).

(163) Bara några dagar efter det nationella inlåningsmötet "inkallades med kort varsel" ett inlåningsmöte i Wien den 24 maj 1995, för att "om möjligt tidigarelägga" den "ursprungligen planerade tidpunkten för sparräntesänkningen" rörande "överenskommelserna från det nationella inlåningsmötet" (skäl 161). Sänkningens omfång skulle, "som planerat" och av de "flesta banker redan bekräftat", vara 0,5 %, och leda till följande sparräntetrappa: 4 % för ett år, 4,25-4,325 % för två år, 4,75 % för tre år, 5,25 % för fyra år och 5,75-6 % för fem år.

(164) För dessa "vid senaste mötet harmoniserade räntesänkningar" "avtalades [nu] följande datum för genomförandet": BA, CA och ÖVAG (för existerande kunder) den 1 juni, GiroCredit och NÖ Hypo den 6 juni, Erste senast den 7 juni, ÖVAG (anslag) den 9 juni, samt BAWAG och PSK andra veckan i juni(226).

(165) Samma dag möttes representanter på hög nivå från BA, BAWAG, GiroCredit, RZB och PSK "i en mindre krets än Minilombardgruppen" för ett informellt "bankerfarenhetsutbyte", för att diskutera "det aktuella läget". Eftersom de "planerade sänkningarna" inom inlåningen skulle "vara de sista på en längre tid", skulle de härigenom resulterande marginalerna "tjäna till att förbättra intäkterna", och därför inte föras vidare till konsumenterna (alltså inte leda till räntesänkningar på utlåningssidan). Visserligen var det också viktigt att "höja marginalerna för korttidslån med fast ränta", vilket förvisso skulle leda till "några miljoner schilling i förbättrat resultat". Men att undvika räntesänkningar på utlåningssidan var "av större vikt".

(166) Man var dock inte nöjd med disciplinen gällande verkställandet av de gemensamt fattade besluten. "Räntedisciplinen" skulle därför vara "ämnet för nästa Lombardklubb i juni". Enlig gemensam åsikt kunde man nämligen förvänta sig bättre disciplin "om det blir styrelseledamöters 'hederssak' att hålla sig till minimimarginaler". En intern "konfidentiell anteckning" tillhörande CA talar i detta sammanhang om "chefsärende"(227).

(167) Till sist skulle "följande punkter diskuteras och beslutas vid Lombardmötet": 1) ingen sänkning av krediträntor, 2) inga kontokrediter med räntor utgående från VIBOR-dagsränta, 3) maximal löptid sju år för lån med fast ränta, 4) maximal ränta tio år för lån bundna till SMR, 5) inga roll over-lån med kortfristiga indikatorer, 6) minimimarginaler för korttidslån med fast ränta och 7) nedre gräns för "Hausbankenspanne" vid lån för exportstöd(228).

(168) I en intern promemoria till [ledande företrädare för] CA den 29 maj 1995 slås fast att kontokrediträntor med VIBOR-dagsränta + 0,5 % "måste förhindras". "Motsvarande kontakter" bankerna emellan hade redan tagits "i Minilombard och i treasurergruppen", där "samstämmighet rådde". Detta skulle även "vara ett angeläget ämne" vid Lombardklubben den 7 juni 1995(229).

(169) Den 1 juni 1995 sänkte BA och CA sina sparräntor med de avtalade (genomsnittliga) 0,5 %, följt av Erste den 6 juni(230).

(170) Den 2 juni hölls ett controllermöte. Under punkt "ränteutveckling, räntepolitik" på dagordningen uppdaterade deltagande banker först varandra med avseende på den "redan genomförda respektive planerade sänkningen av sparräntorna med i genomsnitt 0,5 %". Sedan rapporterades att kunder "för bankerna uttryckt" önskningar om roll over-lån på dags- respektive tremånadersbasis. Denna önskan från kundernas sida fick dock inte uppfyllas, eftersom man då befarade en "farlig erodering av marginalerna i kontokreditverksamheten". RZB "var beredd" att ta fram ett beräkningsförslag för långfristiga lån baserade på VIBOR till nästa möte. GiroCredit lade fram sina interna prognoser för företagsresultatet (samt nyckeltal) för det löpande året(231).

(171) Den planerade diskussionen om ovan nämnda ämnen i Lombardklubben den 7 juni 1995 (där [företrädare för] BA och CA saknades)(232), ajournerades uppenbarligen till Lombardklubben den 12 juli 1995.

Juni: BAWAG:s ensamgång, allmänt fördömande och överenskommen reaktion

(172) Litet senare skedde något anmärkningsvärt: "Utan föranmälan" sänkte BAWAG den 19 juni 1995 räntorna för privatlån. Denna aktion hade "uppenbarligen hemlighållits" för övriga medkonkurrenter. CA såg det som en orsak att "med kort varsel inkalla ett privatlånemöte" för att åtminstone nå "en avstämning" om reaktionen på denna åtgärd bland övriga konkurrenter. Mötet hölls den 21 juni 1995 (gemensamt med egenföretagarmötet) i CA:s lokaler(233).

(173) Känslorna var upphettade under detta möte. BAWAG, som redan vid senaste inlåningsmötet "inte hållit de givna datumen" och dessutom felinformerat konkurrenterna om utförda åtgärder, angreps hårt av de övriga bankerna, särskilt BA, CA, och Erste. Det bestod en "enhetlig åsikt" om att det "inte fanns någon grund" för BAWAG:s aktion, och att denna "stred mot alla motsvarande mötens uttalade mål" att "inte delta" i förekommande räntesänkningar. En "sådan oförståndig konkurrens" vore rent av farlig.

(174) BAWAG:s representant försökte försvara sig med att "enligt uppgift andra banker ständigt praktiserade underskridningar vid de [s.k.] betriebsratskrediterna", vilket utlöste en följd av ömsesidiga beskyllningar.

(175) BAWAG:s försvar avvisades av övriga deltagare. Om "underskridningar av de avtalade räntesatserna" verkligen skulle förekomma, vore det "mer ändamålsenligt" att "behandla [dessa] inom gruppen" och sedan "stänga av" dem, än att "i ensamgång" "ytterligare belasta" det redan svåra intäktsläget. Till slut hotade CA att utesluta BAWAG från samtliga inlånings- och utlåningsmöten. Dessutom skulle deltagarna "begära [...]" att [det på ledande nivå] "verkas för" att räntesatserna "fastläggs med så bred förankring som möjligt inom branschen".

(176) Mötets konkreta resultat blev att BA, CA, Erste, RBW och andra "definitivt [skulle] gå med" vid betriebsratskrediterna, men att de även måste ta tillbaka övriga produkter med 0,5 % på grund av BAWAG:s exempel. Vidare "avtalades" att inte underskrida gränsen på 6,75 % för egenföretagare(234).

(177) Vid mötet i Minilombard nästa dag märktes inga sådana emotioner bland [bankföreträdarna]. Särskilt "rådde enighet" om att inte följa den av BAWAG inledda räntesänkningen på privatlåneområdet med "en allmän sänkning av räntesatserna på företagsområdet". Deltagarna "beslöt" att "inför Lombardmötet" meddela respektive [företrädare] sina gemensamma "rekommendationer för bestämmande av minimiräntesatser", som formulerats redan vid det "informella mötet" den 24 maj 1995 (se skäl 165)(235).

(178) Vid inlåningsmötet i Wien den 29 juni 1995 föreslog BA att "utnyttja sommaruppehållet för en vidare sänkning av bonussparandet", nämligen till 4,5 % till 4,25 % (existerande konton) respektive till 3,5 % (resterande). För nya konton föreslogs två varianter, där "övriga representanter för Wiens storbanker" "föredrog" den mer moderata varianten (4,5 %). I delstaterna skulle man uppmana till "ett motsvarande förfarande i de lokala mötena". Ett "motsvarande Agreement [...] skulle avtalas vid nästa Lombardklubb (12 juli)"(236).

Juli: Enighet [på ledande nivå] om ränte-"rekommendationerna", kritik mot CA

(179) Den 3 juli 1995 möttes BA, CA, RZB och Erstes [kreditföreträdare]. Där "bekräftades Minilombardens förslag av den 22 juni 1995 [se skäl 177], dvs.: motsvarande minimimarginaler bör i alla fall följas." För swaps i pari skulle man försöka att "få igenom en vettig minimimarginal", för närvarande var bankernas räntesatser på detta område "meningslösa". Ämnet skulle påtalas vid nästa Lombard(237).

(180) Inför Lombardklubben den 12 juli 1995 fick [företrädaren för] CA en "önskelista" och en promemoria av sina medarbetare med ämnen som "skulle påtalas" i Lombardklubben. Vid kommunala finansieringar skulle bl.a. ett minimipålägg på 3/8 % debiteras, och kunden skulle inte få ensidig uppsägningsrätt. För stöd till bostadsbyggande skulle varken indikatorbundna räntesatser eller räntesatser kopplade till räntetak erbjudas, eller fasta ränteavtal med räntetak. Till sist "accepteras [överenskommelsen att inte genomföra en allmän sänkning av krediträntorna] som helt och hållet genomförbar", även om trycket skulle stiga på grund av sä