Kommissionens beslut

av den 19 februari 2003

om det statliga stöd som Spanien har genomfört till förmån för Hilados y Tejidos Puigneró SA

[delgivet med nr K(2003) 518]

(Endast den spanska texten är giltig)

(Text av betydelse för EES)

(2003/876/EG)

EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION HAR FATTAT DETTA BELSUT

med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, särskilt artikel 88.2 första stycket i detta,

med beaktande av avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet, särskilt artikel 62.1 a i detta,

efter att i enlighet med nämnda artiklar ha gett berörda parter tillfälle att yttra sig(1), och med beaktande av dessa synpunkter, och

av följande skäl:

I. FÖRFARANDE

(1) Genom en skrivelse av den 12 mars 2001 begärde kommissionen, med anledning av ett klagomål från en berörd part i textilsektorn, information från de spanska myndigheterna om det påstådda stödet. Senare mottog kommissionen ytterligare ett klagomål.

(2) Genom en skrivelse av den 18 april 2001 lämnade Spanien ofullständig information som svar på de frågor som kommissionen hade ställt i sin skrivelse. Genom en skrivelse av den 17 maj 2001 skickade kommissionen en påminnelse för att få in den information som saknades. De spanska myndigheterna svarade genom skrivelser av den 14, 25 och 29 juni 2001.

(3) Genom en skrivelse av den 19 september 2001 underrättade kommissionen Spanien om sitt beslut att inleda det förfarande som anges i artikel 88.2 i EG-fördraget och begärde ytterligare upplysningar om det påstådda stödet. Genom en skrivelse av den 19 oktober 2001 begärde de spanska myndigheterna en förlängning av tidsfristen och lämnade ofullständiga upplysningar genom skrivelser av den 5 och 9 november 2001. Genom samma skrivelse invände de spanska myndigheterna mot den begäran om konfidentiella uppgifter som kommissionen lade fram i sitt beslut om att inleda förfarandet. Kommissionen svarade genom en skrivelse av den 26 oktober 2001 och meddelade att den inte kunde bevilja Spaniens begäran. Den 14 november 2001 hölls på Spaniens begäran ett möte mellan kommissionen och de spanska myndigheterna. I detta möte deltog även Instituto Catalán de Finanzas, (nedan kallat "ICF"). Genom en skrivelse av den 14 december 2001 uppmanade kommissionen de spanska myndigheterna att inkomma med de upplysningar som fortfarande saknades, vilka lämnades genom skrivelser av den 18 januari 2002 samt den 1 och 14 februari 2002. Till skrivelsen av den 1 februari 2002 bifogades en skrivelse från stödmottagaren daterad den 23 januari 2002.

(4) Kommissionens beslut om att inleda förfarandet offentliggjordes i Europeiska gemenskapernas officiella tidning den 1 december 2001 i vilken kommissionen uppmanade berörda parter att inkomma med sina synpunkter på stödet i fråga. Kommissionen har inte mottagit några synpunkter.

(5) Genom sitt beslut av den 7 maj 2002 utvidgade kommissionen förfarandet till att omfatta de nya åtgärderna. Kommissionen underrättade de spanska myndigheterna om sitt beslut genom en skrivelse av den 13 maj 2002. Spanien lämnade ytterligare uppgifter den 2, 10 och 15 juli 2002. Beslutet om att utvidga förfarandet offentliggjordes i Europeiska gemenskapernas officiella tidning den 10 juli 2002. Kommissionen mottog synpunkter den 15 juli 2002 och uppmanade genom en skrivelse av den 4 september 2002 Spanien att bemöta dessa synpunkter. Spanien lämnade sina synpunkter den 11 oktober 2002.

II. BESKRIVNING

1. Stödmottagande företag

(6) Företaget Hilados y Tejidos Puigneró SA (nedan kallat "Puigneró") ägnar sig åt tillverkning av garn och tyg samt textilberedning och har sitt säte i Barcelona. Det grundades 1957 och ägs av familjen Puigneró. År 1982 omvandlades företaget till aktiebolag. Puigneró har tre anläggningar i Sant Bartomeu del Grau, Roda de Ter och Prats de Lluçanès, som är tre stödområden enligt artikel 87.3 c i EG-fördraget.

(7) Genom ett beslut av den 10 november 2000 förklarade förstainstansrätt nr 4 i Vic (Barcelona) att företaget ställt in betalningarna och att det följaktligen var insolvent. Enligt lagen om betalningsinställelse av den 26 juli 1922 har ett företag vars tillgångar överstiger dess skulder möjlighet att ställa in betalningen av vissa skulder utan att för den skull behöva avbryta sin näringsverksamhet och därmed undvika en försämring av företagets ekonomiska situation. Ett beslut om att häva betalningsinställelsen är på väg att fattas (det kan till och med redan ha fattats) på grundval av de avtal som ingåtts med fordringshavarna.

(8) Enligt uppgifter från 1998 var Puigneró sektorns största företag i Spanien i fråga om personalstyrka och det näst största i fråga om omsättning. Nedan redovisas några nyckeluppgifter om företaget:

>Plats för tabell>

(9) Enligt färska uppgifter uppgick omsättningen 2001 till 62 miljoner euro, vilket är 32 % lägre än beräknat. Förlusterna steg under 2001 till 2,5 miljoner euro. Personalstyrkan har skurits ned till 780 anställda.

(10) Puigneró säljer 60 % av sin produktion nationellt, ungefär 30 % på den europeiska marknaden och återstående 10 % i Tunisien och Marocko.

(11) Puigneró kan med hänsyn till dess personalstyrka på över 250 anställda inte betraktas som ett litet eller medelstort företag enligt kommissionens rekommendation av den 3 april 1996 om definitionen på små och medelstora företag(2).

2. Klagomål

(12) Enligt det första klagomålet har Puigneró ackumulerat en stor skuld till flera offentliga organ, som delvis består av en betydande kvantitet obetalda skatter och sociala avgifter. Enligt samma klagomål överstiger företagets skuld till offentliga organ dess årsomsättning. Det är bara 2 % av skulden som gäller bankinstitut och det rör sig huvudsakligen om kommersiella krediter garanterade genom borgensförbindelser som lämnats av offentliga institutioner. Detta innebär att marknaderna för privat finansiering inte har förtroende för Puigneró. Företaget har enligt det första klagomålet dessutom mottagit ett lån på 2000 miljoner spanska pesetas (12,02 miljoner euro) från ett offentligt organ, ICF, efter ett domstolsbeslut om betalningsinställelse. Enligt klagomålet har Puigneró snedvridit konkurrensen genom denna uppenbara underlåtenhet att fullgöra sina offentliga förpliktelser. I klagomålet hävdas dessutom att Puigneró hade ställt in betalningarna redan vid tidigare tillfällen.

(13) Även i det andra klagomålet understryks Puignerós omfattande skulder till skattemyndigheten och socialförsäkringsmyndigheten. De offentliga myndigheterna har enligt detta klagomål inte uppfyllt sin skyldighet att driva in skulden genom rättsliga åtgärder. Klaganden tvivlar dessutom på att ovannämnda lån har giltiga garantier, vilket innebär att det skulle utgöra ett statligt stöd.

(14) I ytterligare en skrivelse ifrågasätter båda klagandena dessutom företagets prispolitik, särskilt inom sektorn för textilberedning. De hävdar att Puigneró snedvrider konkurrensen på referensmarknaden genom att sälja sina produkter till priser som är lägre än produktionskostnaderna.

(15) Kommissionen har dessutom mottagit en tredje skrivelse från den första klagande i vilken denne ger uttryck för sin oro över att Puigneró skulle fortsätta att vara mottagare av en överföring av offentliga medel och följaktligen påverka villkoren för handeln på marknaden. Det klagomålet drogs dock tillbaka några månader senare.

3. Marknad

(16) Gemenskapens textilmarknad är en mättad marknad med hög konkurrens. Flera segment av textilsektorn kännetecknas av överkapacitet i produktionen. Inom gemenskapen har sysselsättningen inom textil- och beklädnadssektorerna sjunkit mycket, vilket under de senaste åren har lett till en minskning av antalet företag som är verksamma inom dessa sektorer. Under perioden 1995-1999 sjönk produktionen i alla delsektorer inom textilindustrin, med undantag för sektorn för industritextil och andra typer av textilier, vars produktion ökade lätt i konstanta priser. De kraftigaste minskningarna gällde garn och tråd, följt av beredda textilier. Även den synliga textilkonsumtionen minskade(3).

(17) Garnsektorn är dessutom den mest bekymmersamma för företaget, på grund av dess låga lönsamhet och konkurrenskraft jämfört med konkurrenterna i Asien och Nordafrika. Enligt uppgifter avseende räkenskapsåret 2000 utgör denna sektor 23 % av den totala faktureringen. Beredda textilier och tryckta tyger utgör den största posten i företagets årliga fakturering: 50,6 % år 2000.

4. Stödåtgärder

(18) Följande åtgärder har vidtagits till förmån för Puigneró:

4.1 Åtgärder vidtagna av ICF

(19) ICF är ett offentligt organ som är underordnat den katalanska regeringens ekonomi- och finansministerium. ICF skapades genom lag 2/1985 av den 14 januari 1985 för att bistå den katalanska regeringen i utövandet av de befogenheter som den genom Kataloniens stadga om autonomi tilldelas när det gäller det finansiella systemet och för att utgöra regeringens främsta instrument i den offentliga lånepolitiken. ICF ändrade juridisk form 1998 och omvandlades från ett självständigt finansiellt organ till ett offentligrättsligt organ underkastat privaträtten. ICF:s materiella tillgångar och dess riskkapacitet fastställs årligen i Kataloniens budget. De sektoriella prioriteringar som ICF skall uppfylla(4) fastställs av den regionala regeringens olika departement. Som underordnat organ till Kataloniens autonoma regering är ICF underkastat parlamentarisk kontroll. Detta innebär att ICF varje kvartal måste lämna en rapport om de borgensförbindelser och lån som beviljats och om kvartalsresultaten. ICF är dessutom underkastat de externa kontrollmekanismer som fastställs i lagen om offentliga finanser i Katalonien och föreskrifterna om katalanska offentliga företag. Följaktligen granskas ICF:s ekonomiska ställning och redovisning av behöriga organ vid den katalanska förvaltningen. De ledande posterna i ICF tillsätts av den katalanska regeringen. Generaldirektören för finanspolitik och generaldirektören för budget och statskassa ingår i ICF:s styrelse. Det var ICF som beviljade de lån och garantier som beskrivs nedan.

(20) Lån beviljat 1993: 500 miljoner pesetas (ungefär 3 miljoner euro). Detta lån beviljades den 23 april 1993 och de formella lånehandlingarna upprättades den 28 april 1993. Det hade en inledande varaktighet på sex år med en amorteringsfri tid på totalt två år. Under de följande fyra åren var avbetalningarna på lånesumman kvartalsvisa (31250000 pesetas per avbetalning). Räntesatsen var tre månaders Mibor + 1 %. Den 30 maj 1996 förlängdes lånets varaktighet till tio år. Då hade redan de tre första avbetalningarna gjorts i enlighet med planen. Resten skulle amorteras genom 85 månadsavbetalningar på 4779412 pesetas (28725 euro).

(21) Puigneró garanterade lånet med en inteckning i sin industrianläggning i Prats de Lluçanès. Inteckningen uppgick till ett totalt värde av 970 miljoner pesetas (5829817 euro), varav 50 miljoner pesetas (300506 euro) motsvarade omsättningskostnader. Vid denna tidpunkt var industrianläggningen redan belastad med fyra inteckningar, varav två till ett totalt värde av 500 miljoner pesetas som var daterade den 31 juli 1992 respektive den 4 september 1992. Den tredje var på 50 miljoner pesetas (300506 euro). För den fjärde inteckningen saknas uppgift om värdet. I årsredovisningen för 1995 är denna inteckning registrerad med ett totalt värde på 1200000000 pesetas (7212145 euro), men detta belopp omfattar både industrianläggningen i Prats de Lluçanès och den i Roda de Ter, vars värde är 3,5 gånger högre. Värdet på det lån som garanterats med denna inteckning uppgick 1995 till 495350000 pesetas (2977114 euro). I ICF:s beslut specificeras att lånet även skulle garanteras genom aktier i huvudaktieägarens företag, men det finns inget omnämnande av detta i originalhandlingen. Vid förlängningen 1996 nämns dock denna garanti.

(22) Lånets utestående saldo uppgick när förfarandet för betalningsinställelse inleddes till 82678246 pesetas (49690627 euro).

(23) Borgen beviljad 1996: 600 miljoner pesetas (ungefär 3,61 miljoner euro). Borgen beviljades den 2 juli 1996 och borgensförbindelsen upprättades den 10 juli 1996 för en period om tre år. Den var avsedd att garantera en rad kommersiella kreditlimiter från olika banker upp till ett maximalt belopp på 600 miljoner pesetas (3,61 miljoner euro). De krediter som beviljats av bankerna måste ha uppgått till totalt 750 miljoner pesetas (4,51 miljoner euro). Denna borgen förlängdes med ytterligare två år den 31 mars 1999. Kostnaden för borgen består av en provision på 0,5 % och 1,75 % för administrativa kostnader och riskpremie.

(24) Som säkerhet tillsköt Puigneró en inteckning i sju fastigheter, huvudaktieägarens personliga borgen och 9620 aktier i företaget (66,8 % av företagets aktier). Två av fastigheterna ingick i industrianläggningen i Prats de Lluçanès, medan de andra var lägenheter och hus belägna i Prats de Lluçanès(5). Inteckningen uppgick till ett maximalt värde på 1135055866 pesetas (6821823 euro), varav 105586592 pesetas (634588 euro) motsvarade omsättningskostnader. Detta totalbelopp motsvarar det omsättningsvärde som nämns i avtalet. Det nominella värdet på varje aktie är 500000 pesetas och omsättningsvärdet på varje aktie som nämns i avtalet är 17954 pesetas. Det maximala täckningsbeloppet som tillskjuts genom alla aktier uppgår till 154944 134 pesetas (931233 euro).

(25) Något infriande av den ursprungliga borgensförbindelsen eller dess första förlängning var inte nödvändigt, eftersom alla förpliktelser fullgjordes. Flera fastigheter hade redan utmätts av skattemyndigheten och intecknats till förmån för andra fordringsägare. Det verkar som om man senare som garanti lade till ytterligare en inteckning i en fastighet tillhörande huvudaktieägarna.

(26) Borgen beviljad 1998: 500 miljoner pesetas (ungefär 3 miljoner euro). Borgen beviljades den 4 juni 1998 för en period om högst tre år. Den täckte 50 % av värdet på de olika rabattavtal som Puigneró ingått med två banker. Kostnaden för borgen är identisk med den föregående och Puigneró garanterade den med en inteckning i 23 fastigheter, varav 15 var företagets och 8 huvudaktieägarens. Dessa fastigheter ingick i industrianläggningen i Sant Bartomeu del Grau eller utgjordes av hus belägna på den orten. Omsättningsvärdet på dessa fastigheter tillsammans är enligt borgen 1075 miljoner pesetas. Det verkar som om inte heller denna borgen har infriats.

(27) I avtalen om beviljande av borgen finns en klausul om ändring av värdet på de ställda garantierna och om kompensation genom andra garantier vid en minskning av det bokförda värdet på aktierna på 10 % eller högre. Det råder inga tvivel om att detta är vad som hände när domstolen i november 2000 förklarade företaget för insolvent. ICF hävdar dock att man inte tillämpade klausulen om kompensation genom andra tillgångar därför att man inte kände till att det fanns andra tillgångar.

(28) Förlängning av borgen i juli 2001: en minskning till totalt 800 miljoner pesetas (4,8 miljoner euro). Borgensförbindelserna från 1996 och 1998 förlängdes den 17 juli 2001 ännu en gång med ytterligare två år fram till år 2003. Vid detta tillfälle sänktes det maximala täckningsbeloppet till 800 miljoner pesetas (4,8 miljoner euro). Riskpremien ändrades inte och inga nya garantier lades till.

(29) Ändring av borgensförbindelserna i november 2001. Den 29 november 2001 ändrades de två borgensförbindelserna återigen och täckningsbeloppet sänktes till 300 miljoner pesetas (1,8 miljoner euro). Detta belopp användes för att garantera ett lån avsett för betalningen av avgångsvederlagen i samband med omstruktureringen (det vill säga avgångsvederlag med anledning av nedläggningen av anläggningen i Roda de Ter). Denna garanti är liksom de andra giltiga till juli 2003. De inteckningar med vilka borgen var garanterad förändrades inte. Enligt de spanska myndigheterna uppgick garantiernas verkliga värde till totalt 800 miljoner pesetas (4,81 miljoner euro).

(30) Lån beviljat den 14 december 2000. Det rör sig om ett lån på 2000 miljoner pesetas (12,02 miljoner euro) som först hade en varaktighet på ett år, men som senare förlängdes två gånger med ytterligare ett år. Räntesatsen är tre månaders Euribor + 1 %. Lånet är underkastat ett krav på genomförandet av ett detaljerat åtgärdsprogram under 2001 och dess syfte är att tillfälligt förbättra företagets likviditet. Det är alltså uttryckligen tänkt som en övergångsåtgärd avsedd att ge företaget en möjlighet att täcka sina löpande kostnader och fortsätta sin verksamhet "som vanligt".

(31) De ställda garantierna för lånet består av en inteckning i 27 av företagets fastigheter (inbegripet de tre industrianläggningarna) och tio av huvudaktieägarens fastigheter, samt av aktier i företaget som tillskjutits av aktieägarna (dessa 14400 aktier har ett nominellt värde på 500000 pesetas per styck) och en personlig borgen från huvudaktieägarna. Det totala omsättningsvärdet på de fastigheter som nämns i inteckningen är 3570 miljoner pesetas (21396030,92 euro). När det gäller aktieägarnas fastigheter har ingen värdering lämnats.

(32) Puigneró betalade de upplupna räntorna på lånet åtminstone fram till november 2001.

(33) Avtal om uppskov med och avskrivning av skulden, vilket ingåtts inom ramen för förfarandet för betalningsinställelse: ICF anslöt sig till avtalet mellan Puigneró och dess fordringsägare med förmånsrätt. Detta avtal påverkar inte lånet från år 2000, som beviljades när förfarandet för betalningsinställelse redan hade inletts. Den skuld som omfattas av förfarandet för betalningsinställelse uppgår till totalt 149590014 pesetas (899054 euro). 39,70 % av skulden skulle amorteras genom försäljningen av industrianläggningen i Roda de Ter. För den återstående skulden anslöt sig ICF till det avtal som ingåtts med fordringshavarna utan förmånsrätt, i vilket en skuldavskrivning på 70 % förutses.

4.2 Uppskov med och avskrivning av skulden till socialförsäkringsmyndigheten

(34) Socialförsäkringsmyndigheten tillämpade den lagstadgade räntan på alla skulderna. Enligt årsboksluten var skatteskulden vid varje bokslut den som anges i nedanstående tabell.

>Plats för tabell>

(35) När det gäller de olika avtalen om uppskov och omläggning av den ackumulerade skulden skall det påpekas att åtminstone följande avtal har undertecknats(6):

>Plats för tabell>

(36) För att avtalen skulle träda i kraft måste Puigneró skriva in inteckningarna i ett offentligt register samt fullgöra sina löpande förpliktelser och betala föreskrivna avgifter. Kommissionen noterar dock att en inteckning till förmån för socialförsäkringsmyndigheten till ett värde av 4612105000 pesetas (27719309 euro) nämns i årsboksluten för 1995, 1996, 1997, 1998 och 1999. Detta belopp ökar inte förrän i årsbokslutet för 2000, då det stiger till 8815705 000 pesetas (52983454 euro). De nämnda inteckningarna berörde bara industrianläggningen i Roda de Ter.

(37) Efter underlåtenheten att uppfylla avtalet från 1996, utmätte socialförsäkringsmyndigheten följande tillgångar i företaget:

>Plats för tabell>

(38) Avtalet från 1999 undertecknades i november samma år, trots att Puigneró flera gånger hade brutit mot villkoren i de tidigare avtalen. Det nya avtalet inbegrep både den skuld som var föremål för de tidigare avtalen och den skuld som ackumulerats sedan dess. Utöver de klausuler som är gemensamma med de andra avtalen anges i detta avtal uttryckligen att myndigheterna förbehåller sig rätten att infria borgensförbindelserna om avtalet inte uppfylls och att omvandla utmätningarna till inteckningar i de fastigheter som används som garanti. Dessutom anges att myndigheterna kommer att inleda ett indrivningsförfarande vid minsta underlåtenhet. Enligt Spanien kom detta avtal i själva verket aldrig att tillämpas eftersom företaget inte kunde fullgöra betalningarna.

(39) Puigneró har inte uppfyllt de villkor som fastställs i dessa avtal. Socialförsäkringsmyndigheten har inte fått någon betalning för de räntor som motsvarar de omlagda skulderna.

(40) Kommissionens slutsats är med hänsyn till skälen 35-39 i detta beslut att de ackumulerade skulderna från och med avtalet från 1989 inte täcktes av någon garanti fram till utmätningen 1997. Dessutom skulle i enlighet med avtalen om omförhandling av skulden bara industrianläggningen i Roda de Ter intecknas. Utmätningarna inbegrep bostäder och industrianläggningen i Sant Bartomeu del Grau. Industrianläggningen och bostäderna i Prats de Lluçanès berördes inte.

(41) Den i förfarandet för betalningsinställelse godkända skulden till socialförsäkringsmyndigheten uppgår till 7871 miljoner pesetas (47,3 miljoner euro). Detta belopp är fördelat på följande sätt:

>Plats för tabell>

(42) Den 16 juli 2002 ingick Puigneró ett avtal om skuldomläggning och skuldavskrivning med alla sina fordringsägare med förmånsrätt (utom en). Puigneró förband sig att inom tre år sälja sin produktionsanläggning i Roda de Ter med målet att få ett försäljningspris på 47 miljoner euro. Försäljningsvinsten skulle användas för att betala minst 39,7 % av skulden hos alla fordringsägare med förmånsrätt (18818 879,24 euro i socialförsäkringsmyndighetens fall). Vid ett högre pris skulle mellanskillnaden fördelas bland alla fordringsägare. 70 % av den återstående skulden skulle avskrivas och 30 % (8546552,84 euro i socialförsäkringsmyndighetens fall) skulle inom en frist på tolv år betalas tillbaka på följande villkor: en amorteringsfri tid på ett år, stigande avgifter och en ränta på 3 %. Av de andra fordringsägarna med förmånsrätt anslöt sig Agencia Catalana del Agua, Instituto Oficial de Crédito och ICF till detta avtal.

4.3 Uppskov med och avskrivning av skatteskulden

(43) Skatteskulden minskade under åren 1992-1994 och 1997. Från och med 1998 ökade den betydligt. Även skattemyndigheten tillämpade den lagstadgade räntan på alla skulder och de upplupna räntorna skulle betalas tillsammans med kapitalet. Enligt årsboksluten var skatteskulden vid varje bokslut den som anges i nedanstående tabell.

>Plats för tabell>

(44) När det gäller de olika avtalen om uppskov och omläggning av den ackumulerade skulden skall det påpekas att åtminstone följande avtal har undertecknats(7):

>Plats för tabell>

(45) Alla dessa avtals ikraftträdande var underkastat ett krav på att Puigneró skrev in inteckningarna i ett offentligt register. Puigneró måste dessutom fullgöra sina löpande förpliktelser och betala föreskrivna avgifter. I avtalet från 1999 stipuleras dessutom uttryckligen att myndigheterna förbehåller sig rätten att infria borgensförbindelserna om avtalet inte uppfylls. I avtalet med socialförsäkringsmyndigheten från 1999 förbehåller sig myndigheterna rätten att omvandla utmätningarna till inteckningar i de fastigheter som används som garanti. Dessutom anges att myndigheterna kommer att inleda ett indrivningsförfarande vid minsta underlåtenhet.

(46) Puigneró har inte uppfyllt de villkor som fastställs i dessa avtal. Puigneró gjorde bara de första avbetalningarna.

(47) När Puigneró slutade betala de föreskrivna avgifterna beslutade skattemyndigheten att utmäta och inteckna fastigheter för ett värde motsvarande skulden. Enligt förteckningen i beslutet om betalningsinställelse har följande utmätningar i företagets tillgångar gjorts:

>Plats för tabell>

(48) Kommissionens slutsats med hänsyn till detta är för det första att det verkar som om skattemyndigheten ansåg att anläggningen i Roda de Ter utgjorde en tillräcklig garanti fram till 1996, då den dessutom utmätte hus och lägenheter i Prats de Lluçanès.

(49) När förfarandet för betalningsinställelse inleddes täckte inteckningarna ett belopp på totalt 3486 miljoner pesetas. I förfarandet för betalningsinställelse uppgick skattemyndighetens godkända skuld till 7584 miljoner pesetas (45,6 miljoner euro). Detta belopp är fördelat på följande sätt:

>Plats för tabell>

(50) I enlighet med avtalet av den 16 juli 2002 mellan Puigneró och dess fordringsägare med förmånsrätt hade skattemyndigheten rätt till minst 18550936,36 euro av vinsten från försäljningen av anläggningen i Roda de Ter. För resten av skulden anslöt sig även skattemyndigheten till det avtal som ingåtts med fordringshavarna utan förmånsrätt, vilket innebär att den skulle få ytterligare 8424303 euro under en period på tolv år.

4.4 Fastigheter, inteckningar, utmätningar och tillgångarnas värde

(51) Som redan framgått tjänade nästan alla fastigheter till att garantera olika skulder, lån och borgensförbindelser under hela referensperioden. I bilaga I till detta beslut görs en sammanfattning av situationen. I årsbokslutet för 2000 görs följande beskrivning:

>Plats för tabell>

(52) Företagets fastigheter anges med det värde med vilket de är inskrivna i fastighetsregistret. Några av dem skrevs in under 1960- och 1970-talen, men de flesta skrevs in under 1980-talet. De inteckningar som belastar dessa fastigheter är följaktligen mycket högre än det värde som anges i fastighetsregistret.

(53) Med anledning av det avtal som 1992 ingicks med skattemyndigheten gjorde myndighetens tekniska avdelning en värdering av de tillgångar som skulle intecknas. Tjugo av fastigheterna, inbegripet industrianläggningarna i Sant Bartomeu del Grau, Roda de Ter och Prats de Lluçanès, varav den sistnämnda var den minsta, värderades till 8994 miljoner pesetas (54,1 miljoner euro)(8).

(54) Det fanns en annan värdering av en oberoende värderingsman, daterad den 20 maj 2001, som bara avsåg industrianläggningen i Roda de Ter (nr 2994), vilken värderades till 10000 miljoner pesetas (60101210 euro). Enligt Spanien gjordes inga fler uppskattningar av de andra fastigheternas värde fram till uppskrivningen i juli 2001.

(55) Domstolen krävde att Puigneró skulle ge en oberoende expert uppdraget att värdera alla dess tillgångar. Uppskattningen är daterad den 21 juli 2001 och gjordes för att fastställa företagets tillgångsredovisning med anledning av förfarandet för betalningsinställelse. I denna uppskattning från 2001 återfinns de värderingar som anges i nedanstående tabell. Kommissionen konstaterar att revisorn inte godkände att Puigneró i bokföringen inrättade en uppskrivningsfond till följd av uppskrivningen. I sin redovisningsrapport för 2000 påpekar revisorn att den uppskrivningsfond som införts under eget kapital inte överensstämmer med bokföringsprinciperna(9).

>Plats för tabell>

(56) Kommissionen har med utgångspunkt från denna uppskattning av fastigheternas värde gjort en bedömning av värdet på grundval av ett konstant och identiskt tillväxttal för industrianläggningarna i Roda de Ter och Sant Bartomeu del Grau. Eftersom Spanien inte har tillhandahållit några mer exakta uppgifter har kommissionen inget annat val än att utgå från dessa beräkningar, vilka beskrivs i bilaga II till detta beslut.

III. SKÄLEN TILL ATT INLEDA DET FÖRFARANDE SOM ANGES I ARTIKEL 88.2

(57) Kommissionen ansåg att det fanns tecken på att de villkor enligt vilka Puigneró kunde skjuta upp betalningen av sin skuld till offentliga organ innefattade inslag av statligt stöd. En faktor som särskilt bidrog till att kommissionen nådde fram till denna slutsats var den långa tidsperiod under vilken skulderna hade ackumulerats. Det verkade inte som om de spanska myndigheterna hade vidtagit de rättsliga åtgärder som föreskrivs i den spanska lagstiftningen för att täcka skulden. Dessutom planerades enligt de uppgifter som tillhandahållits av de spanska myndigheterna en avskrivning av åtminstone en del av skulden.

(58) Kommissionen ansåg dessutom att det fanns tecken på att villkoren för beviljandet av lånet på 12,02 miljoner euro innehöll inslag av statligt stöd, eftersom Puigneró tycktes vara ett företag i svårigheter och finansieringen hade beviljats av ett offentligt organ till samma ränta som tillämpas på företag som inte har ekonomiska problem. Det var dessutom inte klart om garantierna för lånet var giltiga och tillräckliga.

(59) Under granskningsförfarandet visade det sig att Puigneró 1993 hade beviljats andra lån, utöver de två borgensförbindelserna från 1996 respektive 1998, från samma offentliga organ: ICF. Eftersom Puigneró redan var i svårigheter kunde det inte uteslutas att de ställda garantierna, som huvudsakligen bestod av samma tillgångar som utgjorde garantier för övriga transaktioner, var tillräckliga och giltiga. Följaktligen kunde det med hänsyn till den låga kostnaden för lånet och borgen inte uteslutas att även dessa transaktioner innefattade inslag av statligt stöd.

IV. SYNPUNKTER FRÅN BERÖRDA PARTER OCH SYNPUNKTER FRÅN SPANIEN SOM SVAR PÅ DERAS SYNPUNKTER

(60) Enligt den belgiska federationen för textilföretag (Febeltex) har de belgiska textilföretag som är aktiva inom beklädnadssektorn länge konkurrerat med Puigneró på ogynnsamma villkor. Febeltex hävdar att Puigneró tillämpar onormalt låga försäljningspriser på marknaden, särskilt i Förenade kungariket. Febeltex anser dessutom att Puignerós agerande har snedvridit konkurrensen eftersom företaget har tagit en stor marknadsandel från sina europeiska konkurrenter på marknaderna i Beneluxländerna och Spanien.

(61) Enligt Spanien har Puigneró aldrig varit närvarande på den belgiska beklädnadsmarknaden, medan företaget däremot har varit det inom sektorerna för garner och beredda textilier.

V. SYNPUNKTER FRÅN SPANIEN OCH PUIGNERÓ

(62) Enligt de spanska myndigheterna är Puigneró ett företag i svårigheter med övergående ekonomiska problem, som omfattas av ett förfarande för betalningsinställelse för att myndigheterna skall kunna återvinna åtminstone en del av företagets skuld. Detta förfarande tillämpas i situationer där de ekonomiska problemen är övergående och möjliga att överkomma.

(63) Spanien hävdar dessutom att man inte kan anklaga de spanska myndigheterna för att inte ha vidtagit några åtgärder, eftersom de har beviljat betalningsuppskov i enlighet med den gällande lagstiftningen, med motsvarande garantier och avgifter. Dessutom är den tillämpade dröjsmålsräntan den som föreskrivs i den spanska lagstiftningen.

(64) Spanien medger dock att myndigheterna inte har försökt realisera några av de av företagets tillgångar som tjänade till att garantera de offentliga skulderna. De spanska myndigheterna stödjer sig på att lagen om betalningsinställelse av den 26 juli 1992 hindrar fordringshavarna från att ansöka om konkurs under pågående förfarande om betalningsinställelse.

(65) Spanien anför två grundläggande argument för att inte ha begärt någon utsökning. För det första att den spanska arbetslagstiftningen föreskriver en positiv särbehandling av de anställda och för det andra att man genom en tvångslikvidering av tillgångarna troligen skulle få ett lägre pris än marknadspriset. De spanska myndigheterna anser att valet att genomföra uppskov och utmätningar har visat sig vara mest positivt, eftersom man därigenom har fått en bättre ställning i förfarandet om betalningsinställelse.

(66) De spanska myndigheterna anser dessutom att de genom att utmäta och inteckna Puignerós tillgångar till ett värde motsvarande skuldbeloppen har agerat som en omsorgsfull fordringsägare skulle ha gjort. De spanska myndigheterna hävdar följaktligen att garantierna var tillräckliga för att täcka hela skulden.

(67) När det gäller den aktuella situationen anser de spanska myndigheterna att det skulle ha varit mycket svårt att återvinna hela skulden om man hade använt sig av ett indrivningsförfarande. Delvis därför att lönekompensationer har förmånsrätt framför alla andra fordringar, men delvis även på grund av det låga pris som man skulle få för de intecknade tillgångarna om man sålde dem vid en exekutiv auktion.

(68) Företaget antar å sin sida att det kan ha funnits praktiska skäl till att myndigheterna inte vidtog någon utsökning av tillgångarna, eftersom det är lättare för de offentliga myndigheterna att återvinna skulden om företaget får fortsätta sin verksamhet än om man tvångslikviderar det.

(69) När det gäller de avtal som ICF har ingått med Puigneró hävdar ICF att de ställda garantierna hela tiden har varit tillräckliga för att täcka alla lån och borgensförbindelser som beviljats. Merparten av fastigheterna, ungefär 27 (inbegripet alla industrianläggningar), har redan utmätts av socialförsäkringsmyndigheten och skattemyndigheten, och ytterligare tio fastigheter som tillhör aktieägarna tjänar till att garantera de borgensförbindelser som tidigare beviljats av just ICF. Trots det förklarar ICF att det är övertygat om att återstoden av inteckningen är tillräcklig för att täcka det nya lån på 12,02 miljoner euro som beviljades i december 2000.

(70) Samtidigt hävdar Spanien dessutom att det med hänsyn till den delvis bergiga karaktären i den region i vilken anläggningarna är belägna liksom deras höga värde är föga troligt att man genom att utsöka tillgångarna skulle få ersättning för deras fulla värde.

(71) De spanska myndigheternas slutsats är att de har agerat i enlighet med gällande bestämmelser. De anser följaktligen att en privat fordringsägare skulle ha agerat på samma sätt och att åtgärderna inte utgör ett statligt stöd.

(72) Trots det hänvisar Spanien även till vissa offentliga mål. Orterna där två av de tre industrianläggningarna är belägna är till exempel mycket små. Sant Bartomeu del Grau har cirka 1215 invånare och Prats de Lluçanès cirka 2790. Enligt Spanien styrs de offentliga myndigheternas agerande (i vart fall den katalanska regeringens) i det pågående förfarandet för betalningsinställelse framför allt av en strävan att minimera de ekonomiska och sociala följder som Puignerós svåra situation skulle kunna få.

(73) I sin skrivelse av den 23 januari 2002 anför Puigneró liknande argument för att visa att företaget inte har mottagit olagligt stöd. När det gäller lånet från ICF 2000 hävdar Puigneró, till stöd för denna ståndpunkt, att företaget skulle ha kunnat få ett lån från privata långivare på samma villkor med de garantier som det förfogade över.

VI. LÖNSAMHETSPLAN

(74) Spanien lade fram en lönsamhetsplan som ett konsultföretag i Barcelona hade utarbetat för Puigneró. Planen är daterad i november 2000.

(75) När det gäller orsakerna till företagets ekonomiska svårigheter hänvisas det i planen huvudsakligen till globaliseringseffekten och den hårda priskonkurrensen från producenter som är etablerade utanför den europeiska marknaden, vilket ledde till mycket olika marknadsvillkor. Vad beträffar företagets framtidsutsikter förväntades omsättningen ligga kvar på ungefär samma nivå som under 1999 och 2000. Eftersom priserna kunde förväntas sjunka räknade man med en produktionsökning. Dessutom förväntades omsättningen öka med en årlig takt på ungefär 9 % mellan 2003 och 2005. Följaktligen förutsågs ingen minskning av företagets produktionskapacitet.

(76) Lönsamhetsplanen är ganska allmän vad beträffar de ekonomiska aspekterna. Den omfattar inget bidrag till företagets omstrukturering från någon investerare. Inte heller finns någon tydlig uppgift om den totala kostnaden för omstruktureringen eller finansieringskällan för denna (tidsplan, metod för att få finansiering, etc.). En viktig "finansieringskälla" skulle utgöras av de offentliga myndigheternas avskrivning av skulden.

(77) I sin skrivelse från juli 2002 lägger de spanska myndigheterna fram en ny version av den lönsamhetsplan som utarbetats för Puigneró. Denna nya version innebär i korthet att företaget planerar en kapacitetsnedskärning av de produktionslinjer som går med förlust (huvudsakligen garner). Företaget skall lägga ned anläggningen i Roda de Ter, vilket senare kommer att leda till nedskärningar i andra sektorer, till exempel väverisektorn. Man skall i framtiden koncentrera sig på produkter med ett högre mervärde, som till exempel beredda textilier. Detta har lett till en väsentlig nedskärning av personalstyrkan.

(78) Företaget hoppas kunna generera positiva bruttoresurser i rörelsen från och med räkenskapsåret 2002 och vinstresultat från och med räkenskapsåret 2004. Med dessa resurser och avvecklingen av de improduktiva tillgångarna räknar företaget med att kunna fullgöra de förpliktelser som följer av betalningsinställelsen.

VII. BEDÖMNING

1. Puignerós ekonomiska situation

(79) Puigneró har under en lång tid befunnit sig i en allvarlig ekonomisk situation. Företaget har för det första ingått flera avtal om uppskov med eller omläggning av sin skuld till socialförsäkringsmyndigheten och skattemyndigheten, åtminstone 1989, 1990, 1992, 1996, 1999 och 2000. Enligt de ekonomiska uppgifter som finns tillgängliga är företagets eget kapital otillräckligt sedan flera år tillbaka. Det egna kapitalet har utvecklats på följande sätt:

>Plats för tabell>

(80) Som man kan se av tabellen hade Puigneró i slutet av 1994 redan förbrukat större delen av det egna kapitalet(10). Den 7 juni 1994 ökade företagets aktiekapital till 2616 miljoner pesetas (15722476,65 euro). Det egna kapitalet nådde inte upp till en tillräcklig nivå förrän 1996, då en andra nyemission genomfördes. Till återställningen av nivån på det egna kapitalet bidrog även i hög utsträckning en tillgångsuppskrivning som senare upphävdes för att kompensera en del av det ackumulerade underskottet. Följaktligen fanns det för den del som motsvarade uppskrivningen inget tillskott av nytt kapital.

(81) Under räkenskapsåret 2000 uppgick den totala förlusten till -17421 miljoner pesetas (-104,7 miljoner euro), vilket är ett belopp som överskrider företagets omsättning på 14914 miljoner pesetas (89,6 miljoner euro). Utöver de vanliga driftskostnaderna omfattar utgifterna 1748 miljoner pesetas (10,5 miljoner euro) för extraordinära kostnader och 8166 miljoner pesetas (49,1 miljoner euro) för förpliktelser avseende tidigare räkenskapsår.

(82) Puigneró återställde 2000 delvis nivån på det egna kapitalet genom att införa en uppskrivningsfond för att höja värdet på företagets fasta tillgångar (fastigheter) med anledning av en uppskattning som gjordes av en oberoende expert (daterad den 21 juli 2001, se skälen 51-56). På detta sätt ökade bokföringsvärdet på dessa tillgångar med över 150 %. Enligt revisorns redovisningsrapport för 2000 överensstämmer den uppskrivningsfond som Puigneró infört under eget kapital inte med allmänt vedertagna bokföringsprinciper. Följaktligen måste 14422 miljoner pesetas (86,68 miljoner euro) dras från företagets eget kapital. Detta innebär att företagets eget kapital år 2000 uppgick till totalt -11221 miljoner pesetas (67,44 miljoner euro). Faktum är att revisorerna på grund av de många tvivlen kring Puignerós årsbokslut inte lämnade något fastställande av resultat- och balansräkningen, utan i stället utarbetade en revisionsberättelse för räkenskapsåret 2000 i vilken de redogjorde för sina reservationer.

(83) Puigneró har inkluderat en preliminär balansräkning fram till den 31 december 2001 i sin uppdaterade lönsamhetsplan. I balansräkningen är uppskrivningsfonden införd under eget kapital. Men inte ens om denna uppskrivningsfond införs under eget kapital når Puignerós soliditetstal (38,7 %) upp till en tillräcklig nivå. Det är dessutom tydligt att det sedan dess inte har tillskjutits nya medel i företaget för att förse det med det kapital som det så väl behöver.

(84) Ett annat bevis på företagets långvariga ekonomiska svårigheter är det faktum att Puigneró inte under något år helt klarat av sina förpliktelser till skattemyndigheten och socialförsäkringsmyndigheten. Detta gäller både de nya förpliktelserna och de avgifter som följer av tidigare avtal. Även om kommissionen inte har några exakta uppgifter i frågan när det gäller år 1993 skall det påpekas att företaget just detta år hade stora förluster, trots att det tidigare hade förhandlat fram en omläggning av sin skatteskuld.

(85) Slutligen bör det noteras att företaget under perioden i fråga var närvarande i en sektor som var utsatt för intensiv konkurrens från länder som inte tillhör EU (se skälen 16 och 17).

(86) Man måste följaktligen dra slutsatsen att företaget befinner sig i en allvarlig ekonomisk situation sedan åtminstone 1993, en situation som har utmynnat i den nuvarande betalningsinställelsen. Följaktligen överensstämmer Puigneró med definitionen av företag i svårigheter i gemenskapens riktlinjer för statligt stöd till undsättning och omstrukturering av företag i svårigheter.

2. Statligt stöd i den mening som avses i artikel 87.1 i fördraget

(87) Enligt artikel 87.1 i fördraget är, om inte annat föreskrivs i fördraget, stöd som ges av en medlemsstat eller med hjälp av statliga medel, av vilket slag det än är, som snedvrider eller hotar att snedvrida konkurrensen genom att gynna vissa företag eller viss produktion, oförenligt med den gemensamma marknaden i den utsträckning det påverkar handeln mellan medlemsstaterna.

(88) De åtgärder som beskrivs i skälen 6-56 har genomförts av staten eller med hjälp av statliga medel. Skatte- och socialförsäkringsmyndigheterna är statliga organ. ICF är en offentlig institution som sorterar under regionen Kataloniens ekonomi- och finansministerium. När en selektiv fördel beviljas måste den anses vara en åtgärd som finansieras med hjälp av statliga medel och som kan hänföras till staten(11).

(89) Garner, tyger och beredda textilier är föremål för en mycket intensiv handel såväl inom EES som mellan EES och tredje land, och deras marknader kännetecknas av en hård konkurrens och ett stort produktionsöverskott. Kommissionen konstaterar att Puigneró är ett av Spaniens största företag inom dessa sektorer. Om de åtgärder som beskrivs i skälen 6-56 utgör en ekonomisk fördel förstärker de följaktligen Puignerós ställning gentemot företagets konkurrenter på dessa marknader. Om de utgör en ekonomisk fördel är det i vart fall säkert att de snedvrider eller kan snedvrida konkurrensen och följaktligen påverkar handeln mellan medlemsstaterna.

(90) Följaktligen består nästa steg av att fastställa om de åtgärder som beskrivs i skälen 6-56 utgör statligt stöd i den mening som avses i artikel 87.1 i fördraget och om de gynnar vissa företag. Kommissionen måste för att göra detta kontrollera om åtgärderna gynnade Puigneró på ett selektivt sätt. Detta är vad som i det följande görs åtgärd för åtgärd.

3. Lån från 1993 och borgen beviljad av ICF

(91) För att fastställa om lånet från 1993 och de borgensförbindelser som ingicks av ICF utgör en selektiv fördel tillämpar kommissionen "principen om en privat investerare". Detta innebär att vad kommissionen måste fastställa är om en privat långivare under samma omständigheter skulle ha beviljat lånet och borgensförbindelserna på samma villkor. Om så är fallet ges ingen selektiv fördel till förmån för Puigneró.

Lånet från 1993

(92) ICF tillämpade en ränta som var likvärdig med den som en privat långivare skulle ha krävt av ett företag utan ekonomiska problem. Eftersom Puigneró faktiskt hade ekonomiska problem var det bara logiskt att man tillämpade en liknande ränta om lånet var tillfredsställande garanterat. I enlighet med vad som redovisas i skälen 6-56 bestod garantierna av företagets aktier och en inteckning i företagets fastigheter.

(93) Det nominella värdet på de 4200 aktier i företaget som tjänade som garanti är 2100000000 pesetas. De utgör 29,17 % av aktiekapitalet. Det verkar dock som om användningen av aktierna som garanti för lånet aldrig kom att formaliseras. Aktiernas verkliga värde måste i vart fall fastställas med hänsyn till företagets ekonomiska situation vid den tidpunkten. När lånet beviljades hade Puigneró ekonomiska svårigheter. Dessutom var företagets tillgångar intecknade och utmätta, och enligt avtalet om lånets beviljande var det inte uteslutet att de skulle belastas med nya panter. För en långivare saknade aktierna följaktligen värde som garanti.

(94) I enlighet med vad som förklaras i skälen 6-56 togs en inteckning ut i en del av industrianläggningen i Prats de Lluçanès. I enlighet med vad som anges i punkt 56 och i bilaga II beräknar kommissionen att industrianläggningen i Prats de Lluçanès, inbegripet bostäderna i denna samt maskiner och andra tekniska anläggningar, vid det datum då lånet beviljades hade ett värde på 1208,9 miljoner pesetas (7,26 miljoner euro). Industrianläggningen består dock av två delar som är inskrivna var för sig i fastighetsregistret. Inteckningen berör inte den största av de två fastigheterna, bostäderna eller maskiner och andra tekniska anläggningar. Dessutom hade båda delarna av anläggningen, tillsammans med de andra fastigheterna, redan använts som garanti för skulder till andra finansinstitut och en stor del av dessa skulder hade fortfarande inte amorterats 1993(12). Om man drar av denna summa från det totala värdet på de två delarna av industrianläggningen blir resultatet tydligt lägre än det högsta pantvärdet för inteckningen på 970 miljoner pesetas. Den verkliga täckningen grundad på bara den minsta delen av anläggningen måste vara ännu mindre.

(95) En privat långivare skulle säkert ha tagit hänsyn till det faktum att likvidationsvärdet skulle kunna bli mycket lägre än företagets värde i drift vid en tvångsförsäljning genom exekutiv auktion. Följaktligen skulle en privat långivare som befann sig i samma situation som ICF gjorde 1993 inte ha ansett att garantierna var tillräckliga för att täcka lånet och han hade inte beviljat lånet på dessa villkor. ICF hävdar att det är ICF självt som tilldelar sig egendomen vid en tvångsauktion om ingen tredje part bjuder för ett tillräckligt belopp. Sedan ser man till att snarast möjligt sälja egendomen på bästa möjliga marknadsvillkor för att återvinna hela den utestående skulden. Detta innebär dock kostnader och risker som en privat långivare inte skulle ha accepterat på samma villkor. Kommissionens slutsats är därför att lånet inte beviljades i enlighet med principen om en privat investerare och att det följaktligen utgör statligt stöd till förmån för Puigneró i den mening som avses i artikel 87.1 i fördraget.

(96) Förlängningen av lånet i maj 1996 förändrade inte situationen. Företaget hade fortfarande svårigheter och egendomen var fortfarande intecknad för att garantera andra transaktioner, även om det utestående skuldsaldot motsvarande dessa transaktioner var något mindre. Den första avbetalningen på lånet betalades i enlighet med den fastställda tidsplanen. I enlighet med vad som redovisas i skäl 56 och i bilaga II beräknar kommissionen att industrianläggningen 1996 var värd 1822,8 miljoner pesetas. Inteckningen belastade dock bara den mindre av de två delarna. Den verkliga täckningen måste alltså vara mycket lägre än vad som var nödvändigt för att utgöra tillräcklig garanti för lånet. Kommissionens slutsats är följaktligen att även förlängningen av lånet utgör statligt stöd i den mening som avses i artikel 87.1 i fördraget.

Borgen från juli 1996 till ett värde av 600 miljoner pesetas (3,61 miljoner euro)

(97) För att ställa borgen krävde ICF en årlig provision på 1,75 % för administrativa kostnader och riskpremie. Detta procenttal överensstämmer enligt kommissionens bedömning med den provision som tillämpas på företag utan ekonomiska problem eller på tillfredsställande garanterade lån. Puigneró hade dock allvarliga ekonomiska problem och garantin utgjordes av aktier i företaget, en personlig borgen från huvudaktieägaren och diverse fastigheter.

(98) Med hänsyn till att Puigneró var i svårigheter när borgen beviljades och att större delen av företagets tillgångar var intecknade, utgjorde som redan förklarats dess aktier ingen giltig garanti för en borgensman.

(99) När det gäller huvudaktieägarens personliga borgen noterar kommissionen att för en privat borgensman är en kvantifierad och konkret garanti alltid att föredra framför ett odefinierat åtagande av allmän karaktär. Spanien har inte lagt fram något som helst bevis om värdet på denna personliga borgen. Däremot kan huvudaktieägaren vara personligt ansvarig för den skatteskuld på 2282 miljoner pesetas som företaget ackumulerade innan det ändrade juridisk form 1982. Detta belopp införlivades i den totala skatteskulden 2000. Följaktligen anser kommissionen att huvudaktieägarens personliga borgen är en garanti av ringa eller intet värde.

(100) Ännu en gång användes den minsta delen av industrianläggningen i Prats de Lluçanès som garanti för borgen, men den här gången lade man till den andra delen och de privata bostäderna. Bostäderna utgör ingen stor del av det totala värdet, ungefär 7 % 2001. Eftersom den minsta delen av anläggningen redan var intecknad för att täcka lånet, utgörs den tillskjutna nya tillgången av den större delen av anläggningen. Som redan förklarats var dock även den här delen av fastigheten belastad med flera inteckningar. Även om dessa inteckningar också inbegrep andra fastigheter är det uppenbart att det återstående värdet inte var tillräckligt för att täcka den nya borgen, särskilt (men inte bara) om man tar hänsyn till inteckningen från 1992 till förmån för Caja de Ahorros y de Pensiones de Barcelona, som utgjorde en pant på 886 miljoner pesetas.

(101) Med hänsyn till att företaget hade ekonomiska svårigheter drar kommissionen slutsatsen att de villkor på vilka borgen beviljades inte överensstämmer med principen om en privat investerare. Garantierna skulle inte ha varit tillräckliga för en privat borgensman, som skulle ha krävt fler garantier eller en högre riskpremie, eller båda delarna, eller inte ha beviljat någon borgen alls. Det faktum att borgen inte kom att infrias påverkar inte denna slutsats. Följaktligen anser kommissionen att det totala beloppet som täcks av borgen utgör ett statligt stöd, eftersom företaget inte skulle ha kunnat få den på de villkor som tillämpas av ICF.

Borgen från juli 1998 till ett värde av 500 miljoner pesetas (3,0 miljoner euro)

(102) Den årliga provision som krävs för borgen från 1998 var även den på 1,75 %. Detta procenttal överensstämmer, som redan nämnts, med den provision som tillämpas på företag utan ekonomiska problem eller på tillfredsställande garanterade lån. Vid den tidpunkt då borgen beviljades hade Puigneró ekonomiska svårigheter och borgen var garanterad genom industrianläggningen och de privata bostäderna i Sant Bartomeu del Grau, varav åtta var huvudaktieägarens egendom.

(103) De av företagets fastigheter som tjänade till att garantera borgen när denna ställdes var redan belastade med en inteckning till förmån för Fondo de garantía de depósitos en cooperativas de crédito, för en skuld av vilken bara 395,4 miljoner pesetas återstod att betala, en utmätning till förmån för skattemyndigheten för en skatteskuld på 2050,4 miljoner pesetas och en utmätning till förmån för socialförsäkringsmyndigheten för en skuld på 5814,3 miljoner pesetas. Dessa panter berörde dessutom nästan alla andra fastigheter, inbegripet de tre industrianläggningarna. Dessutom var även dessa andra fastigheter belastade med en inteckning från 1992 till förmån för skattemyndigheten och en tidigare inteckning till förmån för socialförsäkringsmyndigheten i anläggningen i Roda de Ter samt med inteckningarna till förmån för ICF för lånet från 1993 och borgen från 1996. I enlighet med vad som anges i skäl 56 och i bilaga II beräknar kommissionen att företagets samtliga fastigheter, inbegripet de privata bostäderna samt maskiner och andra tekniska anläggningar, 1998 hade ett värde på 17284,0 miljoner pesetas. Eftersom inteckningen som tjänade till att garantera borgen inte omfattade maskiner och andra tekniska anläggningar kan det återstående värdet knappast ha varit tillräckligt för att täcka borgen. Dessutom hade skattemyndighetens och socialförsäkringsmyndighetens utmätningar förmånsrätt vid en likvidation av anläggningen i Sant Bartomeu del Grau. Det faktum att åtta av huvudaktieägarens fastigheter lades till som garanti förändrar ingenting. Kommissionen känner inte till deras värde, men det högsta pantvärdet som belastar dessa uppgår bara till 6947058 pesetas (41752 euro). Följaktligen tog ICF när det ställde borgen en risk för vilken man inte fick någon tillfredsställande ersättning. Av liknande skäl som de som redovisas i skäl 101 drar kommissionens följaktligen slutsatsen att borgen utgör statligt stöd i den mening som avses i artikel 87.1 i fördraget.

(104) ICF har gjort gällande att man anser att det vid behov är att föredra att bevilja ett företag en nödborgen än att låta det träda i likvidation, vilket kan vara en sämre lösning för alla fordringsägare. När man ställer en nödborgen på normala villkor måste man dock kompensera risken på annat sätt, till exempel genom en högre riskpremie. Följaktligen bekräftar ICF:s påstående borgens karaktär av statligt stöd.

Förlängning av borgen 1996 och 1999

(105) I enlighet med vad som förklaras i skäl 57 och i bilaga II bedömer kommissionen att fastighetens värde, hela anläggningen och de privata bostäderna i Prats de Lluçanès, hade ökat när borgen förlängdes 1996. Men även den pant som belastade fastigheten hade ökat, särskilt till följd av skattemyndighetens utmätning i mars 1998. Det är följaktligen inte nödvändigt att göra någon ytterligare bedömning av huruvida borgen utgör statligt stöd.

(106) Det är tydligt att fastigheten hade ett mycket lägre värde än de panter som belastade den. Eftersom företaget dessutom hade ekonomiska problem konstaterar kommissionen att borgen inte överensstämmer med principen om en privat investerare. En privat investerare skulle ha krävt ytterligare garantier eller en högre riskpremie, eller båda delarna, eller inte ha beviljat någon borgen alls. Följaktligen anser kommissionen att hela det belopp som täcks av borgen utgör ett statligt stöd, eftersom företaget inte skulle ha kunnat få den på de villkor som tillämpas av ICF.

Förlängning och ändring av de två borgensförbindelserna 2001

(107) År 2001 hade Puigneró redan ställt in betalningarna. Företagets skuld till de offentliga myndigheterna och ICF uppgick till 15605 miljoner pesetas (93,8 miljoner euro). Puigneró hade dessutom fått ett lån på 2000 miljoner pesetas (12,02 miljoner euro) från ICF i december 2000, som även det var garanterat med samma fastigheter. Faktum är att alla företagets tillgångar, inbegripet de som garanterade borgensförbindelserna, var belastade med de inteckningar med vilka företagets stora offentliga skuld och lånet från 2000 hade garanterats.

(108) Följaktligen måste man, med hänsyn till att borgen förlängdes till förmån för ett insolvent företag och med otillräckliga garantier, anse att det totala värdet på borgen utgör ett statligt stöd.

4. Underlåtenhet att betala skatter och sociala avgifter

(109) Enligt kommissionens beslut 1999/509/EG av den 14 oktober 1998(13), som har fastställts av domstolen(14), utgör en fortlöpande och systematisk underlåtenhet att betala sociala avgifter och skatter en överföring av statliga medel. En sådan överföring ger dessa företag en konkurrensfördel, eftersom de till skillnad från sina konkurrenter inte behöver bestrida dessa kostnader, vilket hade varit fallet under normala förhållanden(15).

(110) Som domstolen påpekar i sin dom i Tubacex-målet(16) är en jämförelse av statens uppförande med en privat fordringsägares ett bra sätt att kontrollera detta. Detta bekräftar domstolen i sin dom i DMT-målet, där den anger att "ONSS skall härvid jämföras med en hypotetisk privat borgenär som, i den mån det är möjligt, befinner sig i samma situation i förhållande till sin gäldenär som ONSS och försöker erhålla betalning av sina fordringar"(17). Det är detta som utgör den så kallade principen om en privat investerare.

(111) Kommissionen noterar att socialförsäkringsmyndigheten och skattemyndigheten agerade i enlighet med Spaniens gällande lagstiftning. Kommissionen är dessutom medveten om att dessa myndigheter tillämpade lagstadgad dröjsmålsränta och att de försökte garantera skuldbeloppen genom utmätningar och inteckningar i tillgångar. Det som skall fastställas är dock om en privat fordringsägare i en identisk situation skulle ha nöjt sig med dessa åtgärder eller ha ansökt om tvångslikvidering för att täcka åtminstone en del av sina fordringar. Kommissionens slutsats är mot bakgrund av de uppgifter som den har tillgång till att de spanska myndigheterna inte har agerat i enlighet med principen om en privat investerare.

(112) För det första har på ett allmänt sätt och under mycket lång tid omfattande skuldbelopp avseende skatter och sociala avgifter inte betalats och företaget uppfyllde inte de betalningsavtal som det undertecknade. Enligt de uppgifter som lämnats av företaget betalade Puigneró under perioden 1995-2000 totalt 4608675680 pesetas i preliminära avgifter till skattemyndigheten och socialförsäkringsmyndigheten. Under samma period betalade Puigneró 587966845 pesetas i till betalning förfallna avgifter. I praktiken gjordes alla dessa betalningar under tiden april 1997 till december 1998. Under samma period ökade skuldens utestående saldo till dessa offentliga myndigheter till 10173,6 miljoner pesetas. Av dessa siffror, årsboksluten, de bifogade beskrivningarna och de olika avtalen om skuldens betalning samt tabellerna i skälen 42 och 50 framgår tydligt att större delen av skulden motsvarade förpliktelser som inte hade betalats på åtminstone flera år. En stor del av dessa förpliktelser hade förfallit till betalning över fem år tidigare. I den här situationen skulle en privat fordringsägare inte ha tolererat så långa förseningar, särskilt inte när nya förseningar hela tiden uppstod och företaget underlät att uppfylla de betalningsavtal som det hade undertecknat. Trots den tillämpade lagstadgade räntan och de ställda garantierna skulle en privat fordringsägare ha förlorat hoppet om att få betalt för sina fordringar och hade långt dessförinnan krävt en tvångsindrivning.

(113) För det andra, och mer konkret, skulle en privat fordringsägare ha gjort en uppskattning av fastigheternas värde, för att få reda på det exakta värdet på utmätningarna och inteckningarna. Under 1990-talet grundade sig de spanska myndigheterna enbart på en värdering som gjordes 1992 av skattemyndighetens tekniska avdelning.

(114) För det tredje skulle en privat fordringsägare bara ha godkänt omläggningen av skulden och inteckningarna om det fanns utsikter till en förbättring av situationen. Här skall det påpekas att om en gäldenär inte uppfyller de betalningsavtal som denne har undertecknat är det logiskt att en privat fordringsägare kräver garantier för att företagets ekonomiska situation kommer att förbättras. Betalningsavtalen från 1992 och 1999 avseende skulden till skattemyndigheten och betalningsavtalen från 1996 och 1999 avseende skulden till socialförsäkringsmyndigheten innehåller dock inga sådana garantier eller villkor, och företagets verkliga situation visar att det inte hade skett någon strukturell förbättring. Man skall inte glömma att företaget hade ekonomiska svårigheter och att vinsten var mycket låg under åren 1994-1999. Det var verksamt på en marknad kännetecknad av mycket hård konkurrens, det fortsatte att ackumulera skulder och det uppfyllde inte avtalen med de offentliga myndigheterna. Inte förrän 2000 lades en mer sammanhängande omstruktureringsplan fram. Denna plan måste dock omarbetas i grunden 2001, eftersom situationen i strid med förväntningarna fortsatte att försämras. Följaktligen kan skattemyndigheten och socialförsäkringsmyndigheten omöjligen ha trott att det fanns klara och välgrundade utsikter att Puignerós situation skulle förbättras och att företaget skulle klara av att betala den utestående skulden. I en sådan situation räcker det inte med avtalets sedvanliga klausuler om ogiltighet vid underlåtenhet att betala någon av de fastställda avgifterna.

(115) För det fjärde noterar kommissionen att de spanska myndigheterna kunde ha vidtagit en tvångslikvidering av ett stort antal av de egendomar som utmätts som garanti för skulden. Eftersom det rör sig om lägenheter och hus skulle detta inte ha minskat företagets förmåga att generera intäkter genom sin näringsverksamhet. De spanska myndigheterna tvingade heller inte fram en delvis nedläggning av någon av industrianläggningarna.

(116) För det femte verkar de spanska myndigheterna vid flera tillfällen ha agerat ansvarslöst. Enligt avtalet med skattemyndigheten av den 29 oktober 1992 måste Puigneró ta ut en inteckning i de tre industrianläggningarna inom 30 arbetsdagar för att täcka en skuld på totalt 3516,6 miljoner pesetas. Företaget tog dock bara ut en inteckning i anläggningen i Roda de Ter och det var inte förrän den 5 maj 1993. Därmed fick inteckningen i anläggningen i Prats de Lluçanès till förmån för ICF, som garanterade lånet från 1993, företräde framför de utmätningar som senare gjordes för att garantera skatteskulden. Dessutom var det just anläggningen i Roda de Ter som skulle ha intecknats till förmån för socialförsäkringsmyndigheten. Kommissionen har inga uppgifter om det exakta beloppet på den utestående skuld till socialförsäkringsmyndigheten under perioden 1992-1993 som täcktes med denna inteckning. Den antar dock med hänsyn till att skulden 1994 uppgick till 4727,3 miljoner pesetas att anläggningen och bostäderna i Roda de Ter intecknades till ett högre värde än de hade vid den tidpunkten (3758,5 miljoner pesetas 1992). I en identisk situation skulle en privat fordringsägare ha vidtagit omedelbara åtgärder med anledning av avtalsbrottet, särskilt med hänsyn till Puignerós ekonomiska situation och företagets tidigare historia när det gäller amorteringen av dess skulder.

(117) På ett liknande sätt måste Puigneró enligt avtalet med socialförsäkringsmyndigheten av den 21 februari 1996 ta ut en inteckning på totalt 5097,6 miljoner pesetas. Inte heller denna inteckning blev formellt inskriven. Socialförsäkringsmyndigheten vidtog ingen utmätning förrän i oktober 1997. Slutligen kom inte heller avtalet av den 25 november 1999 att tillämpas med anledning av Puignerós underlåtenhet. Det totala beloppet på utmätningarna i oktober 1997, oktober 1998 och oktober 1999 var 7648,3 miljoner pesetas, vilket är en mycket lägre siffra än den totala skulden till socialförsäkringsmyndigheten 2000 på 9963,1 miljoner pesetas. I årsbokslutet för 2000 nämns dessutom en inteckning i industrianläggningen i Roda de Ter till förmån för socialförsäkringsmyndigheten till ett ökat belopp på upp till 8815,7 miljoner pesetas. Det är oklart vid vilket datum denna inteckning togs ut, men eftersom den bara belastar anläggningen i Roda de Ter måste man dra slutsatsen att socialförsäkringsmyndigheten ännu en gång gick med på att den här anläggningen belastades med panter som överskred dess värde. En privat fordringsägare skulle ha reagerat mycket tidigare och krävt betalning för skulden eller omedelbara garantier, framför allt med hänsyn till Puignerós ekonomiska situation och företagets tidigare historia när det gäller amorteringen av dess skulder.

(118) Inteckningen till förmån för skattemyndigheten växte betydligt under 2000 och kom att uppgå till ett värde av totalt 6058,9 miljoner pesetas. Den här inteckningen omfattar till skillnad från inteckningen till förmån för socialförsäkringsmyndigheten alla tre industrianläggningarna, inbegripet maskiner och andra tekniska anläggningar. Även detta belopp är dock lägre än den utestående skulden 2000 (7364,0 miljoner pesetas). Faktum är att resultatet för räkenskapsåret 2000 påverkades mycket av förluster från tidigare år på 2282,1 miljoner pesetas på grund av en gammal skatteskuld, vilket troligen även förklarar den stora ökningen av skatteskulden under detta år. Denna gamla skatteskuld skapades av huvudaktieägaren innan företaget ändrade juridisk form 1982 och den hade inte beaktats i tidigare betalningsavtal. Det råder inga tvivel om att en privat fordringsägare skulle ha krävt tillräckliga garantier för den här skulden mycket tidigare.

(119) För det sjätte skulle en privat fordringsägare ha tagit vederbörlig hänsyn till sannolikheten att priset vid en tvångslikvidering hade blivit lägre. Detta bekräftas av de spanska myndigheternas uppgift om att fastigheterna är belägna i en delvis bergig region som skulle vara mindre attraktiv för de möjliga köparna. De spanska myndigheterna hävdar att man vid en exekutiv auktion sannolikt skulle ha fått ut ett försäljningspris motsvarande högst 50 % av marknadspriset. Företaget hävdar dessutom att priserna vid exekutiva auktioner brukar vara mycket lägre än marknadspriserna, ibland mindre än 50 %. Detta bekräftas av att ICF inledningsvis krävde garantier till ett mycket högre värde för att täcka ett låns eller en borgens grundbelopp, även om man senare godtog garantier som var belastade med panter som överskred deras värde.

(120) Följaktligen anser kommissionen att myndigheterna måste ha varit medvetna om att det enda man uppnådde genom att upprepade gånger skjuta upp betalningen av skulderna var att försvaga den egna positionen. De lät Puigneró ackumulera en betydande offentlig skuld som åtminstone motsvarade värdet på alla dess totala tillgångar vid en eventuell exekutiv auktion. De spanska myndigheterna måste därför ha insett att deras fordringar inte var helt täckta av utmätningarna och inteckningarna i tillgångarna. Under dessa omständigheter måste skattemyndigheten och socialförsäkringsmyndigheten ha förstått att utmätningarna inte ökade deras möjligheter att återvinna skulden, utan att de snarare gjorde det svårare att få betalning för de räntor som ackumulerades och de nya skulder som genererades.

(121) Följaktligen har skattemyndigheten och socialförsäkringsmyndigheten, genom att låta ett företag i svårigheter under lång tid fortsätta bedriva sin näringsverksamhet och inte använda alla de instrument som föreskrivs i den spanska lagstiftningen för att återvinna sina fordringar, minskat sina möjligheter att återvinna skulden och gett Puigneró en fördel som inte är berättigad på grundval av principen om en privat fordringsägare. När det gäller skattemyndigheten går denna fördel tillbaka till åtminstone början av 1993, då Puigneró underlät att uppfylla betalningsavtalet från 1992 och bara tog ut en inteckning i anläggningen i Roda de Ter och inte i de tre industrianläggningarna. När det gäller socialförsäkringsmyndigheten går fördelen tillbaka till åtminstone 1995. Vid det laget hade företagets utestående skuld vuxit betydligt och de nya skulderna täcktes inte av den inteckning som tagits ut före 1992. Den första åtgärden som vidtogs för att garantera denna tilläggsskuld var det misslyckade avtalet från 1996. Ett stöd fortsatte dock att finnas, eftersom underlåtenheten att fullgöra avtalet från 1996 lämnades obesvarad fram till utmätningen i oktober 1997. Stödet fortsatte eftersom skulderna överskred det belopp som garanterades av tilläggsutmätningarna och socialförsäkringsmyndigheten inte vidtog lämpliga åtgärder efter underlåtenheten att fullgöra avtalet från 1999. Både i skattemyndighetens och socialförsäkringsmyndighetens fall måste stödbeloppet anses vara lika med den totala ackumulerade skulden vid den tidpunkten.

(122) De spanska myndigheterna har anfört att man, eftersom ingen av de privata fordringshavarna begärde företaget i konkurs, måste dra slutsatsen att de offentliga fordringshavarna uppförde sig som privata fordringsägare och att detta uppförande inte utgör statligt stöd. Kommissionen anser dock att de andra fordringshavarna inte befann sig i samma situation som de offentliga myndigheterna. De viktigaste privata fordringsägarna utgjordes av leverantörerna. En leverantör godtar inte att en kund fortlöpande underlåter att fullgöra sina förpliktelser. När han anser att risken är alltför hög slutar han leverera beställningarna eller så vidtar han andra åtgärder, till exempel genom att kräva förskottsbetalning eller betalningsgarantier. Faktum är att företaget troligen kunde undvika en tvångslikvidering tack vare frånvaron av privata fordringsägare som var mer öppna för möjligheten att inleda ett indrivningsförfarande vid fortlöpande betalningsunderlåtenhet. Man kan anta att företaget kunde fortsätta göra beställningar tack vare de garantier som beviljats av ICF. Det skall dessutom påpekas att om de offentliga myndigheterna hade inlett ett indrivningsförfarande för att täcka skulden är det möjligt att resultatet inte hade blivit en fullständig konkurs, utan en dellikvidering av företagets minst lönsamma del. Kommissionens slutsats är följaktligen att detta argument inte bevisar frånvaron av statligt stöd.

(123) När det gäller de skulder till socialförsäkringsmyndigheten och skattemyndigheten som ackumulerats fram till inledandet av förfarandet för betalningsinställelse är det kommissionens slutsats att även dessa utgör statligt stöd. De normala förfarandena skulle nämligen ha gjort det möjligt för myndigheterna att återvinna skulden genom utsökning före det datum då betalningsinställelsen inleddes. Företagets ekonomiska situation fortsatte att försämras (avsevärt) fram till november 2000. Skulderna hade blivit ännu högre och garantierna hade blivit allt mer otillräckliga efter betalningsavtalen från 1999. Inte heller denna gång använde de spanska myndigheterna sig av alla tillgängliga rättsliga instrument för att återvinna skulden. Följaktligen utgör dessa ackumulerade skulder ett tilläggsstöd.

(124) I enlighet med den spanska lagstiftningen har de skulder som genereras under ett förfarande för betalningsinställelse förmånsrätt framför den skuld som finns när förfarandet inleds, vilket innebär att de är relativt väl skyddade. Följaktligen utgör socialförsäkringsmyndighetens och skattemyndighetens godkännande av de nya skulderna inte ett statligt stöd till förmån för Puigneró.

(125) Kommissionen anser därför att den fortlöpande underlåtenheten att betala skatter från början av 1993 och fram till det datum då förfarandet för betalningsinställelse inleddes 2000 samt den fortlöpande underlåtenheten att betala sociala avgifter från 1995 och fram till det att förfarandet om betalningsinställelse inleddes 2000 utgör statligt stöd i den mening som avses i artikel 87.1 i fördraget. Eftersom skulderna till socialförsäkringsmyndigheten och skattemyndigheten utgjorde ett stöd innan förfarandet för betalningsinställelse inleddes är det inte nödvändigt att kommissionen kontrollerar om de avtal som undertecknades 2002 utgjorde ett tilläggsstöd.

5. Lån från 2000 beviljat av ICF

(126) ICF tillämpade samma räntesats som på lån till lönsamma företag med tillräckliga garantier. Lånet beviljades efter det att förfarandet för betalningsinställelse hade inletts, vilket innebär att det har förmånsrätt framför den tidigare skulden. Denna förmånsrätt påverkar dock inte prioritetsordningen för de fordringar som var garanterade av inteckningar och utmätningar i händelse av konkurs. Eftersom företaget vid den tidpunkten var i svårigheter var en konkurs inte helt otänkbar. För att inte utgöra ett statligt stöd skulle lånet följaktligen ha behövt vara tillfredsställande garanterat.

(127) Det var det dock inte, eftersom garantierna var otillräckliga. Inteckningen bestod i stor utsträckning av samma beståndsdelar som redan garanterade alla de transaktioner som beskrivs i det ovanstående. Dessutom hade ICF varit den fordringsägare som stod sist i turordningen och följaktligen även sist när det blev dags att kräva sin del av tillgångarna. När lånet beviljades var alla Puignerós tillgångar redan belastade med tidigare inteckningar och utmätningar som överskred de gränser som en privat investerare skulle ha accepterat. Den till betalning förfallna utestående skulden till ICF, socialförsäkringsmyndigheten och skattemyndigheten uppgick till 15605 miljoner pesetas (93,8 miljoner euro). Övriga fordringsägare med förmånsrätt hade inteckningar till ett värde av 1267 miljoner pesetas. Detta innebär att lånet kom att öka det totala pantvärdet och placera det ännu längre från det pris som man kunde förvänta sig vid en eventuell försäljning på exekutiv auktion.

(128) Redan 1996 hade 9620 av aktierna tillskjutits som garanti och det fanns bara 4380 aktier som ännu inte hade använts som garanti. Eftersom Puigneró hade ekonomiska problem hade aktierna i enlighet med skälen 91-108 i vart fall knappast något värde som garanti. När det gäller huvudaktieägarens personliga borgen noterar kommissionen att för en privat långivare är en kvantifierad och konkret garanti alltid att föredra framför ett odefinierat åtagande av allmän karaktär. Kommissionen noterar dessutom att Spanien inte har lagt fram något som helst bevis om värdet på denna personliga borgen. Däremot kan huvudaktieägaren vara personligt ansvarig för den skatteskuld på 2282 miljoner pesetas som företaget ackumulerade innan det ändrade juridisk form 1982. Detta belopp införlivades i den totala skatteskulden 2000.

(129) Slutligen är värdet på aktieägarnas fastigheter inte i sig tillräckligt, eftersom deras omsättningsvärde enligt låneavtalet bara är 722600000 pesetas (4342914 euro). Spanien har inte lagt fram någon uppskattning av deras verkliga värde. Kommissionen konstaterar att åtta av dem, med ett totalt omsättningsvärde på 396100000 pesetas (2380609 euro), bara hade intecknats för att garantera borgen från 1998, även till förmån för ICF(18), och tjänade till att garantera ett mycket litet belopp: 41752 euro, som är mycket lägre än lånets totala värde. Det är möjligt att de andra två inteckningarna i två av dessa fastigheter till förmån för skattemyndigheten, 16000000 pesetas (96162 euro), ändå var giltiga. Kommissionen drar därför slutsatsen att aktieägarnas fastigheter kan garantera högst 4342914 euro, och inte ens denna siffra är säker.

(130) Lånet beviljades med räntesatsen tre månaders Euribor + 1 %. Denna ränta, särskilt den första, motsvarar den som tillämpas på företag utan ekonomiska problem.

(131) Eftersom lånet beviljades till ett insolvent företag, utan tillräckliga garantier och utan adekvat riskpremie, konstaterar kommissionen att hela lånebeloppet utgör ett statligt stöd.

(132) Av samma skäl som redovisas i skäl 102 kan argumentet att lånet kan förhindra förluster avseende utestående lån och borgen inte godkännas.

6. Stödets förenlighet

(133) När det väl har visats att det finns inslag av statligt stöd i ICF:s lån från 1993 och borgen från 1996 och 1998, i underlåtenheten att betala sociala avgifter och skatter samt i ICF:s lån från 2000 skall kommissionen bedöma omdetta stöd är förenligt med den gemensamma marknaden.

(134) Kommissionen noterar att de spanska myndigheterna inte har åberopat något av de undantag som föreskrivs i fördraget, utan att de har vidhållit sin ståndpunkt att åtgärderna inte utgör statligt stöd.

(135) Kommissionen har kontrollerat om de undantag som fastställs i artikel 87.2 och 87.3 i fördraget är tillämpliga. Undantagen i artikel 87.2 i fördraget kan tjäna som grund för att betrakta ett stöd som förenligt med den gemensamma marknaden. Men i detta fall är stödet inte a) av social karaktär och det ges inte till enskilda konsumenter, b) avsett att avhjälpa skador som orsakats av naturkatastrofer eller andra exceptionella händelser, och c) det är inte nödvändigt för att uppväga de ekonomiska nackdelar som uppkommit genom Tysklands delning. De undantag som anges i artikel 87.3 a, 87.3 b och 87.3 d och som avser stöd för att främja den ekonomiska utvecklingen i regioner där levnadsstandarden är onormalt låg eller där det råder allvarlig brist på sysselsättning, stöd för att främja genomförandet av viktiga projekt av gemensamt europeiskt intresse och stöd för att främja kultur och bevara kulturarvet är inte heller tillämpliga.

(136) När det gäller den första delen i det undantag som avses i artikel 87.3 c i fördraget, det vill säga stöd för att underlätta utveckling av vissa näringsverksamheter, konstaterar kommissionen att stödet inte var avsett för sådana ändamål som investeringar i FoU, investeringar i små och medelstora företag eller miljöskydd. Enligt artikel 87.3 c i fördraget kan även statligt stöd för att underlätta utveckling av vissa näringsverksamheter anses vara förenligt, när det inte påverkar handeln i negativ riktning i en omfattning som strider mot det gemensamma intresset. Företaget är beläget i tre områden i Katalonien som kan vara berättigade till de stöd som omfattas av artikel 87.3 c i fördraget. Stödet uppfyller dock inte de fastställda kraven för regionala investeringar. Det rör sig till exempel inte om stöd till en nyinvestering.

(137) När stödåtgärderna beviljades var Puigneró, som anges i skälen 79-86, ett företag i svårigheter. Eftersom det grundläggande syftet med stödet måste ha varit att återställa den långsiktiga lönsamheten för ett företag i svårigheter bedömer kommissionen dess förenlighet mot bakgrund av gemenskapens riktlinjer för statligt stöd till undsättning och omstrukturering av företag i svårigheter från 1994 och 1999 (nedan kallade "riktlinjerna från 1994" och "riktlinjerna från 1999")(19).

Undsättningsstöd

(138) Av de skäl som redovisas nedan kan lånet från 1993, borgen från 1996 och 1998 samt det stöd som kan hänföras till uppskovet med att fullgöra förpliktelserna till skattemyndigheten och socialförsäkringsmyndigheten inte betraktas som förenliga i egenskap av undsättningsstöd. För det första var ingen av dessa åtgärder begränsad till en period om tolv månader, vilket krävs i punkt 23 b i riktlinjerna från 1999, eller mer allmänt till den tid som krävs för att utarbeta en återhämtningsplan, i enlighet med punkt 3.1 i riktlinjerna från 1994. Lånet och borgen beviljades först för en treårsperiod, som sedan förlängdes. Det ställdes inga krav på utarbetandet av en återhämtnings- eller omstruktureringsplan. Lånet från 2000 beviljades inledningsvis för en ettårsperiod, men förlängdes sedan med ytterligare ett år vid två tillfällen. Följaktligen kan inte heller detta lån betraktas som förenligt i egenskap av undsättningsstöd vad beträffar detta krav. För det andra utgör de granskade åtgärderna inte en engångsåtgärd, utan det rör sig om olika åtgärder som vidtogs under en lång tidsperiod. För det tredje har Spanien inte lagt fram några som helst bevis på att de andra kraven har uppfyllts. Följaktligen har kommissionen inte tillgång till de uppgifter som krävs för att kunna dra slutsatsen att stödbeloppet är begränsat till vad som är nödvändigt för att upprätthålla driften i företaget, att stödet gavs på grundval av allvarliga sociala problem och att det kunde uteslutas att det fick negativa effekter på situationen inom sektorn i andra medlemsstater.

Omstruktureringsstöd

(139) Enligt riktlinjerna skall följande villkor uppfyllas för att kommissionen skall kunna godkänna ett omstruktureringsstöd:

Återställande av lönsamheten

(140) Stödet beviljas under förutsättning att den omstruktureringsplan som kommissionen skall ha godkänt för varje enskilt stöd genomförs. Omstruktureringsplanen skall göra det möjligt att återställa företagets långfristiga lönsamhet inom en rimlig tid och på grundval av realistiska antaganden om de framtida villkoren för verksamheten. När det gäller de åtgärder som har vidtagits efter ikraftträdandet av riktlinjerna från 1999 skall det påpekas att planen skall läggas fram med alla nödvändiga närmare upplysningar. Till dessa hör särskilt en marknadsundersökning för att det skall vara möjligt att ta hänsyn till följderna av ett offentligt stöd som på konstlad väg håller ett olönsamt företag vid liv, vilket till exempel kan vara att lönsamma företag försätts i svårigheter.

(141) Kommissionen konstaterar att det fram till november 2000 inte fanns någon omstruktureringsplan. Lånet från 1993, borgen från 1996 och 1998 samt det stöd som kan hänföras till uppskovet med att fullgöra förpliktelserna till skattemyndigheten, beviljades utan att de garantier om lönsamhetens återställande som en lönsamhetsplan normalt omfattar hade givits. Följaktligen kan kommissionen inte betrakta dessa stödåtgärder som förenliga med den gemensamma marknaden.

(142) Lånet från 2000 beviljades däremot efter det att en obligatorisk lönsamhetsplan hade lagts fram. Lönsamhetsplanen innehåller dock ingen marknadsanalys i vilken bland annat det nuvarande läget och den väntade utvecklingen när det gäller utbud av och efterfrågan på de berörda produkterna på marknaden beaktas, baserat på optimistiska, pessimistiska och neutrala antaganden, samt företagets marknadsställning. Dessutom innehåller planen inga uppgifter om marknadsandelarna eller den väntade utvecklingen i gemenskapen när det gäller efterfrågan, den sammanlagda produktionskapaciteten och priserna under de närmaste fem åren. Dessa allvarliga brister i planen avspeglas i de ändringar som det senare blev nödvändigt att införa, särskilt nedläggningen av produktionsanläggningen i Roda de Ter. En annan brist är att stödet verkar ha lämnat Puigneró med ett otillräckligt eget kapital och utan någon definitiv lösning på företagets ekonomiska problem, för att istället begränsas till att hålla det flytande på kort sikt.

(143) Följaktligen kan kommissionen på grundval av de handlingar och upplysningar som lämnats av de spanska myndigheterna inte dra slutsatsen att det tack vare dessa åtgärder fanns tillräckligt solida utsikter för att Puignerós långfristiga lönsamhet skulle återställas inom en rimlig tid. Detta är tillräckligt skäl för att kommissionen skall anse att lånet inte uppfyller kraven i riktlinjerna från 1994 och 1999. Följaktligen är lånet inte förenligt med den gemensamma marknaden.

Undvikande av otillbörlig snedvridning av konkurrensen

(144) Enligt föreskrifterna i punkt 3.2.2 ii i riktlinjerna från 1994 skall en omstrukturering omfatta åtgärder för att så långt det är möjligt kompensera konkurrenterna för negativa effekter. I enlighet med punkt 35 i riktlinjerna från 1999 måste åtgärder vidtas för att i största möjliga mån mildra de negativa följderna av stödet för konkurrenterna, till exempel en oåterkallelig minskning av produktionskapaciteten.

(145) Textilmarknaden är en mycket känslig marknad som under den period under vilken Puigneró beviljades stödet kännetecknades av överkapacitet och sjunkande produktion. Det mest troliga är följaktligen att allt stöd som beviljas till ett företag på denna marknad snedvrider konkurrensen. Det finns inga bevis om att man har vidtagit åtgärder för att motverka eller mildra de negativa följderna av stödet för konkurrenterna. Det verkar snarare som om stödet har gjort det möjligt för Puigneró att fortsätta bedriva en strategi med låga priser som har gett företaget möjligheter att öka produktionen, vilket har varit till skada för konkurrenterna enligt vad dessa påstår. Kommissionen påminner om att Puigneró enligt en synpunkt från en berörd part har snedvridit konkurrensen på marknaden genom att tillämpa onormalt låga försäljningspriser. Puigneró bekräftar i sin nya lönsamhetsplan att företagets prispolitik har haft en negativ effekt på marknadens allmänna prisnivå.

(146) När det gäller omsättningen omfattade den ursprungliga planen ingen som helst kapacitetsminskning, tvärtom. Bland de åtgärder som företaget skulle vidta fanns en prissänkning för att öka försäljningsvolymen. Den nya lönsamhetsplanen omfattade dock en kapacitetsminskning, eftersom företaget måste skära ner de mest olönsamma produktionslinjerna, huvudsakligen garner, och koncentrera sig på produkterna med det högsta mervärdet.

(147) Dessutom planeras en nedläggning av hela anläggningen i Roda de Ter. Företaget har dock tre år på sig för att sälja anläggningen och betala en del av den offentliga skulden med försäljningsvinsten. Om försäljningen inte äger rum verkar det inte finnas någon klausul som garanterar en definitiv nedläggning av anläggningen och i slutänden en oåterkallelig minskning av produktionskapaciteten. Dessutom förväntas omsättningen ligga kvar på samma nivå som tidigare, trots nedläggningen av en hel anläggning och en väsentlig nedskärning av personalstyrkan. Återigen förväntas en konstant ökning av omsättningen. Följaktligen är det inte möjligt att med säkerhet dra slutsatsen att en definitiv kapacitetsminskning kommer att äga rum.

(148) Följaktligen uppfylls inte detta krav i riktlinjerna från 1994 och 1999.

Stöd begränsat till vad som är absolut nödvändigt

(149) Enligt punkt 3.2.3 iii i riktlinjerna från 1994 och punkt 40 i riktlinjerna från 1999 skall stödbeloppet och stödnivån begränsas till vad som är absolut nödvändigt för att möjliggöra en omstrukturering. Dessutom måste stödmottagarna i väsentlig utsträckning bidra till omstruktureringen med egna medel.

(150) Spanien har inte lagt fram någon tydlig redovisning av omstruktureringskostnaden. De största posterna verkar utgöras av kostnaden för nedläggningen av anläggningen i Roda de Ter och den ekonomiska omstruktureringen. Den främsta finansieringskällan kommer att utgöras av vinsten från försäljningen av anläggningen i Roda de Ter. Försäljningen skall dock ske inom tre år och man vet inte säkert vilket pris man kommer att kunna få. Dessutom omfattar de avtal som ingåtts med de offentliga myndigheterna i likhet med de tidigare avtalen inte möjligheten att man inte lyckas sälja anläggningen inom den fastställda tidsfristen. Det verkar inte som om det finns några andra åtgärder planerade för att i så fall garantera en nedläggning av anläggningen. Med hänsyn till tvivlen kring anläggningens försäljning är det inte möjligt att dra slutsatsen att den här åtgärden uppfyller kravet på bidrag från investeraren.

(151) En annan viktig källa för omstruktureringens finansiering är naturligtvis de skuldavskrivningar som beviljats av alla fordringsägare. Nu är det i första hand offentliga fordringsägare som avskriver skulder. För det andra kan, eftersom en flerårig ackumulering av skulder i sig utgör ett statligt stöd, de senare avtalen om skuldavskrivning inte betraktas som ett bidrag från stödmottagaren eller en extern finansiering på marknadsmässiga villkor. För det tredje är planen grundad på att man kommer att behålla finansieringen från de privata bankerna tack vare den borgen som ställts av ICF. För det fjärde kommer man enligt planen att sälja ytterligare tillgångar. Men i planen anges inte exakt vilka tillgångar det rör sig om, när de skall säljas eller vilka intäkter de förväntas ge. För det femte har aktieägarna tillskjutit sin egendom, både fastigheter och aktier, som garanti för borgensförbindelser och lån. Dessa (nya) garantier var dock som redan påpekats relativt små och inte tillräckliga för att täcka borgen och lånen. Slutligen letar man efter en aktieägare som tillskjuter kapital till företaget när förfarandet för betalningsinställelsen avslutas. Med hänsyn till all denna ovisshet är det inte säkert att stödet är begränsat till vad som är absolut nödvändigt och det omfattar inte ett tillräckligt bidrag med egna medel.

(152) Med hänsyn till ovanstående, särskilt avsaknaden av en marknadsundersökning och bristen på garantier om att man skulle undvika en otillbörlig snedvridning av konkurrensen, drar kommissionen slutsatsen att lånet från 1993 inte uppfyller de krav som fastställs i riktlinjerna. Följaktligen är alla åtgärder som utgör statligt stöd oförenliga med den gemensamma marknaden.

VIII. SLUTSATSER

(153) Kommissionen anser att det lån från 1993, borgen från 1996 och 1998 samt det lån från 2000 som beviljats av ICF utgör stöd till förmån för Puigneró i den mening som avses i artikel 87.1 i fördraget. Den fortlöpande underlåtenheten att betala avgifterna till socialförsäkringsmyndigheten från och med 1995 och förpliktelserna till skattemyndigheten från och med början av 1993 utgör också statligt stöd till förmån för Puigneró. Spanien har i strid med artikel 88.3 i fördraget olagligen genomfört stödet i fråga. Dessa stödåtgärder är följaktligen inte förenliga med den gemensamma marknaden.

(154) I enlighet med artikel 14 i rådets förordning (EG) nr 659/1999 av den 22 mars 1999 om tillämpningsföreskrifter för artikel 93 i fördraget(20) skall allt stöd som är oförenligt med den gemensamma marknaden återkrävas från mottagaren. När stödet återkrävs får Spanien göra avdrag för de betalningar för lån eller skulder som redan mottagits av myndigheterna i fråga.

HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.

Artikel 1

Det statliga stöd som Spanien har genomfört till förmån för Hilados y Tejidos Puigneró SA är inte förenligt med den gemensamma marknaden.

Det oförenliga stödet består av följande åtgärder till förmån för Puigneró:

a) Ett lån beviljat av Instituto Catalán de Finanzas 1993 och dess förlängning 1996.

b) En borgen ställd av Instituto Catalán de Finanzas 1996 och dess förlängningar 1999 och 2001.

c) En borgen ställd av Instituto Catalán de Finanzas 1998 och dess förlängning 2001.

d) En fortlöpande underlåtenhet att betala de sociala avgifterna från 1995 och fram till det datum då förfarandet för betalningsinställelse inleddes, i den mån som socialförsäkringsmyndigheten fram till det sistnämnda datumet kunde ha vidtagit en tvångsindrivning genom att följa sedvanliga förfaranden.

e) En fortlöpande underlåtenhet att betala skatterna från början av 1993 och fram till det datum då förfarandet för betalningsinställelse inleddes, i den mån som skattemyndigheten fram till det sistnämnda datumet kunde ha vidtagit en tvångsindrivning genom att följa sedvanliga förfaranden.

f) Ett lån beviljat av Instituto Catalán de Finanzas 2000 och dess ytterligare förlängningar.

Artikel 2

1. Spanien skall vidta alla åtgärder som är nödvändiga för att från stödmottagaren återkräva det stöd som avses i artikel 1 och som olagligen utbetalats till stödmottagaren, med avdrag för de betalningar som redan mottagits av respektive myndigheter.

2. Återkravet skall ske utan dröjsmål och i enlighet med förfarandena i nationell lagstiftning, förutsatt att dessa förfaranden gör det möjligt att omedelbart och effektivt verkställa detta beslut. Det stöd som skall återkrävas skall innefatta ränta som löper från den dag stödet stod till stödmottagarnas förfogande till den dag det har återbetalats. Räntan skall beräknas på grundval av den referensränta som används vid beräkningen av bidragsekvivalenten inom ramen för regionalstöd, med avdrag för den ränta som redan uttagits av motsvarande myndigheter.

Artikel 3

Spanien skall inom två månader från delgivningen av detta beslut underrätta kommissionen om vilka åtgärder som har vidtagits för att följa beslutet.

Artikel 4

Detta beslut riktar sig till Konungariket Spanien.

Utfärdat i Bryssel den 19 februari 2003.

På kommissionens vägnar

Mario Monti

Ledamot av kommissionen

(1) EGT C 339, 1.12.2001, s. 6 och EGT C 164, 10.7.2002, s. 6.

(2) EGT L 107, 30.4.1996, s. 4.

(3) The EU Textile and Clothing Sector 2000, utarbetad av Europeiska textilobservatoriet (OETH), maj 2000.

(4) Enligt årsberättelsen för 2000 är ett av de viktigaste skälen till att en ansökan avslås att dessa sektoriella prioriteringar inte uppfylls (s. 14).

(5) Husen i Prats de Lluçanès värderades i juli 2001 till 163 miljoner pesetas (0,98 miljoner euro). Det finns ingen tidigare värdering av dessa fastigheter.

(6) De spanska myndigheterna har tillhandahållit kopia av de senaste avtalen, medan företagets redovisningar innehåller information om tidigare avtal. I balansräkningen för betalningsinställelsen av den 10 november 2000 nämns ytterligare avtal. Det skall dessutom påpekas att när man ingår ett nytt avtal med samma myndighet påverkar detta både den nya skulden och den ackumulerade skulden.

(7) De spanska myndigheterna har tillhandahållit kopia av de senaste avtalen, medan företagets redovisningar innehåller information om tidigare avtal. I balansräkningen för betalningsinställelsen av den 10 november 2000 nämns ytterligare avtal. Det skall påpekas att när man ingår ett nytt avtal med samma myndighet påverkar detta både den nya skulden och den ackumulerade skulden.

(8) I praktiken ingicks två avtal 1992. Det första avtalet avser industrianläggningarna i Roda de Ter och Sant Bartomeu del Grau samt ett antal bostäder på dessa orter. Det andra avtalet har samma datum, men Spanien har inte tillhandahållit någon kopia av den bilaga i vilken fastigheterna specificeras. Det är möjligt att den andra inteckningen även inbegriper andra bostäder, men det troligaste är att den största delen av inteckningen består av industrianläggningen i Prats de Lluçanès. Detta bekräftas av det faktum att dess värde jämfört med det andra värdet ungefärligen motsvarar värdet på anläggningen i Prats de Lluçanès 2001 jämfört med värdet på de andra två anläggningarna vid värderingen 2001. I årsbokslutet för 1995 anges att skulden till skattemyndigheten garanteras av en inteckning i de tre industrianläggningarna. Detta är ytterligare en bekräftelse på att det är sannolikt att det andra avtalet avser industrianläggningen i Prats de Lluçanès, även om inteckningarna i den här anläggningen och den i Sant Bartomeu del Grau inte skrevs in i fastighetsregistret.

(9) Den balansräkning som finns i domstolsbeslutet tar upp ett totalt kapital på 32086 miljoner pesetas (192,84 miljoner euro) och en total skuld på 22088 miljoner pesetas (132,75 miljoner euro), vilket utvisar en skillnad till förmån för tillgångssidan på 9998 miljoner pesetas (60,09 miljoner euro). För att ett företag skall beviljas betalningsinställelse är det nödvändigt att det har en positiv balans, det vill säga att dess tillgångar överskrider skulderna. Denna omständighet kan leda till att företagen gör en överdrivet generös värdering av sina tillgångar. Det skall påpekas att enligt de uppgifter som är tillgängliga ökade värdet på Puignerós tillgångar med ungefär 67 % mellan 1992 och 2001. Det finns inga tvivel om att ett företags fastigheter kan öka i värde, men efter nio år är även en viss försämring av fastigheterna oundviklig, särskilt om företaget har ekonomiska svårigheter och det är föga troligt att det har de pengar som krävs för att ta itu med stora investeringar för att förnya och uppvärdera sina tillgångar. Det verkar följaktligen inte som om försiktighetskriteriet har präglat värderingen. Det skall dock inte uteslutas att värderingen avspeglar ett rimligt marknadsvärde.

(10) Exakta uppgifter om tidigare år saknas, men av årsberättelsen för 1995 framgår det att dessa kapitalförluster troligen uppstått före årsberättelsen för 1994. Kommissionen konstaterar att man i årsberättelsen för 1995 nämner skattemässigt kompenserbara förluster motsvarande den period som löper fram till 1994 på upp till totalt 1813,5 miljoner pesetas (10899439 euro), medan företaget 1994 uppvisade ett anspråkslöst positivt resultat.

(11) Kommissionen konstaterar dessutom att Kataloniens regering som svar på ett antal parlamentariska frågor två dagar innan lånet från 2000 undertecknades uppgav att den planerade att bevilja det genom ICF.

(12) I fastighetsregistret finns flera inteckningar till förmån för Fondo de garantía de depósitos en cooperativas de crédito inskrivna (till ett maximalt värde av 1200 miljoner pesetas; 1995 uppgick skulden fortfarande till 495,4 miljoner pesetas) och Caja de Ahorros y de Pensiones de Barcelona (till ett maximalt värde av 886 miljoner pesetas). I årsberättelsen för 1995 nämns även två lån som representerar en total belastning på 500 miljoner pesetas och att man 1995 fortfarande förutsatte en skuld på 397,9 miljoner pesetas. När det gäller den mindre av de två inteckningarna är det dock inte klart var i fastighetsregistret detta är inskrivet.

(13) Kommissionens beslut 1999/509/EG av den 14 oktober 1998 om det stöd som de spanska myndigheterna beviljat Magefesagruppens företag och deras efterträdare (EGT L 198, 30.7.1999, s. 15).

(14) Dom av den 12 oktober 2000 i mål C-480/98, Spanien mot kommissionen, REG 2000, s. I-8717.

(15) Generaladvokat Jacobs anger i sina slutsatser av den 24 september 1998 i mål C-256/97, DM Transport, att det står klart att, under vissa omständigheter, en fortlöpande och generös tolerans mot sena betalningar av sociala avgifter kan innebära en avsevärd ekonomisk fördel för det mottagande företaget och i extrema fall kan vara att jämställa med en befrielse från sådan avgifter (skäl 33).

(16) Dom av den 29 april 1999 i mål C-342/96, Spanien mot kommissionen, REG 1999, s. I-2459.

(17) Dom av den 29 juni 1999 i mål C-256/97, Déménagement - Manutention Transport, REG 1999, s. I-3913.

(18) Det är möjligt att fastigheten i Sant Feliu de Guíxols i verkligheten tjänade som garanti för avtalet från 1996 istället för det från 1998.

(19) EGT C 368, 23.12.1994, s. 12, och EGT C 288, 9.10.1999, s. 2. Enligt punkt 101 i riktlinjerna från 1999 är riktlinjerna i princip tillämpliga på alla åtgärder. Eftersom skillnaderna mellan de två versionerna av riktlinjerna endast i liten utsträckning har någon inverkan på bedömningen av stödåtgärderna hänvisar kommissionen dock i nedanstående bedömning bara till riktlinjerna från 1999. När skillnaden är stor anger kommissionen vilka riktlinjer som är tillämpliga. I riktlinjerna från 1994 kodifieras det som sedan länge hade varit kommissionens praxis. Lånet från 1993 kan följaktligen även bedömas i enlighet med de bestämmelserna.

(20) EGT L 83, 27.3.1999, s. 1.

BILAGA I

De spanska myndigheternas beskrivning av åtgärderna

>Plats för tabell>

S= industrianläggning i Sant Bartomeu del Grau, S+ = industrianläggning och alla eller några av de återstående fastigheterna i Sant Bartomeu del Grau.

R= industrianläggning i Roda de Ter; R+ = industrianläggning och alla eller några av de återstående fastigheterna i Roda de Ter.

P= industrianläggning i Prats de Lluçanès; P+ = industrianläggning och alla eller några av de återstående fastigheterna i Prats de Lluçanès; P1 = huvuddelen av industrianläggningen i Prats de Lluçanès; P2 = den mindre delen av industrianläggningen i Prats de Lluçanès.

BILAGA II

Uppskattning av fastigheternas värde

>Plats för tabell>