RÅDETS REKOMMENDATION av den 7 juli 1997 om allmänna riktlinjer för medlemsstaternas och gemenskapens ekonomiska politik (97/479/EG)

EUROPEISKA UNIONENS RÅD UTFÄRDAR DENNA REKOMMENDATION

med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, särskilt artikel 103.2 i detta,

med beaktande av kommissionens rekommendation, och

med beaktande av Europeiska rådets i Amsterdam slutsatser den 16 17 juni 1997.

HÄRIGENOM REKOMMENDERAS FÖLJANDE.

1. Huvudmål: tillväxt, sysselsättning och konvergens

Sedan de tidigare riktlinjerna antogs sommaren 1996 har en försiktig återhämtning av den ekonomiska aktiviteten ägt rum i gemenskapen. De grundläggande faktorerna på utbudssidan fortsätter att förbättras samtidigt som utsikterna för efterfrågesidan ljusnar. Denna utveckling i kombination med en allt mer välbalanserad makroekonomisk politik och en ökad tillförsikt om framtiden bör kunna innebära att produktionstillväxten gradvis ökar till ungefär sin trendmässiga nivå i år och till en bra bit över sin trendmässiga nivå nästa år.

I den nuvarande situationen bör tonvikten läggas på två grundläggande politiska frågor, där framsteg på båda fronter ömsesidigt förstärker varandra. Även om sysselsättningen förväntas öka måttligt på kort sikt finns det för det första ett behov av att höja den låga sysselsättningsnivån inom gemenskapen och att avsevärt minska arbetslösheten, något som framhölls i Dublinförklaringen om sysselsättning: "Sysselsättningen en utmaning". För det andra krävs det ytterligare framsteg, trots de senaste årens stora steg i riktning mot de mål som utgörs av prisstabilitet och hållbara offentliga finanser. Detta medför också att det går att uppnå och bibehålla en hög grad av konvergens så att ett stort antal medlemsstater kommer att kunna delta i den ekonomiska och monetära unionen (EMU) från och med den 1 januari 1999. Under de kommande kvartalen är det av avgörande betydelse att undvika varje tvivel om att Maastrichtkriterierna skall tillämpas strikt och om att starten för den gemensamma valutan sker 1999, så att de europeiska medborgarna och företagen kan vara säkra på att de möjligheter som EMU ger verkligen kommer att tillvaratas och således främja tillväxt och sysselsättning. Eftersom strävan efter sundare offentliga finanser kommer att ge viktiga tillväxt- och sysselsättningsfördelar på medellång sikt, ligger fortsatta ansträngningar för att konsolidera budgeten i alla medlemsstaters intresse.

Med den inre marknaden och EMU håller gemenskapen på att bli ett av de mest betydande ekonomiska områdena i världen. Den har en avsevärd potential att på medellång till lång sikt åstadkomma tekniska framsteg samt skapa arbete och välstånd. För att fullt ut utnyttja denna potential och höja levnadsstandarden måste gemenskapen successivt nå en hög sysselsättningsnivå. Detta skulle även underlätta uppgiften att på längre sikt garantera hållbara pensionssystem, i ett reformerat skick, vilka utgör en väsentlig del av medlemsstaternas sociala skyddssystem.

Om en varaktig, hög icke-inflatorisk tillväxt, som grundar sig på sunda offentliga finanser återupprättas, kommer detta att skapa en gynnsam miljö, både ur politisk och social synvinkel, för att hantera gemenskapens arbetslöshetsproblem.

Eftersom strukturella brister fortfarande begränsar både tillväxten och den omfattning i vilken tillväxten kan omsättas i ökad sysselsättning, är det emellertid nödvändigt för de flesta medlemsstater att genomföra strukturella reformer.

En hög sysselsättningsnivå kan endast uppnås om produktionskapaciteten är tillräckligt stor. Den nuvarande investeringskvoten verkar inte medge detta. Det är därför väsentligt att de för närvarande gynnsamma investeringsvillkoren i termer av hög lönsamhet och låga räntor behålls. Dessutom bör förverkligandet av de transeuropeiska transport-, energi- och kommunikationsnäten aktivt fullföljas, med befintliga finansiella gemenskapsinstrument och Europeiska investeringsbanken (EIB) som huvudaktörer och med större delaktighet från den privata sektorn. Investeringar i humankapital, kunskaper och färdigheter kan även bidra till att utveckla en starkare ekonomisk tillväxt, vilket även understryks i kommissionens rapport "Europa som en ekonomisk enhet".

Mot denna bakgrund uppmanas medlemsstaterna och gemenskapen i enlighet med artikel 102a i fördraget att föra en ekonomisk politik som syftar till att göra väsentliga framsteg mot en hållbar och icke-inflatorisk tillväxt som tar hänsyn till miljön och en hög nivå i fråga om sysselsättning, vilka ingår i målen i artikel 2 i fördraget. Därför uppmanas de även att samordna sin politik (artiklarna 3a och 103) inom ramen för en ökad integrering av sina ekonomier.

2. En makroekonomisk politik som är inriktad på tillväxt och stabilitet

Genom dessa riktlinjer bekräftas att det, för att en varaktig investeringsunderbyggd tillväxt i produktion och sysselsättning utan inflatoriska spänningar skall kunna åstadkommas på medellång sikt, fortfarande krävs en gemensam makroekonomisk strategi som bygger vidare på följande tre faktorer, enligt 1996 års riktlinjer:

- "En stabilitetsorienterad monetär politik som inte undergrävs av olämplig budget- och löneutveckling.

- Bestående ansträngningar för att stärka de offentliga finanserna i de flesta medlemsstaterna, ansträngningar som är förenliga med de mål som uppställs i deras konvergensprogram.

- En nominell löneutveckling som är förenlig med målet om prisstabilitet, samtidigt som den reella löneutvecklingen bör understiga produktivitetsökningen, så att lönsamheten för de sysselsättningsskapande investeringarna stärks.

Ju mer den monetära politikens stabiliserande verkan underlättas av lämpliga budgetåtgärder och lämplig löneutveckling, desto mer kommer de monetära förutsättningarna, som även innefattar växelkurser och långa räntor, att underlätta tillväxt och sysselsättning."

Vid behov kan hänsyn tas till rekommendationen om nominell löneutveckling som kan beaktas mot bakgrund av den tidigare utvecklingen när det gäller lönernas andel av det sammanlagda mervärdet.

När det gäller utsikterna på medellång sikt kommer EMU att befästa den grundläggande förändring som skett i den makroekonomiska politiken som gradvis har uppnåtts inom gemenskapen och som arbetsmarknadens parter och de ekonomiska aktörerna i full omfattning måste beakta.

i) En gemensam penning- och valutapolitik under en oberoende europeisk centralbanks ansvar kommer att ha prisstabilitet som sitt främsta mål, samtidigt som den utan att åsidosätta detta mål kommer att stödja den allmänna ekonomiska politiken i gemenskapen för att bidra till att uppnå målen i artikel 2 i fördraget.

ii) Fördragets bestämmelser om politik som avser de offentliga finanserna (artiklarna 104 104c) samt stabilitets- och tillväxtpakten kommer att säkerställa en sund och disciplinerad budgetpolitik. Det följer av de rättsliga bestämmelserna att ansvaret för budgetpolitiken kommer att ligga hos de suveräna nationella regeringarna som kommer att behöva samordna sin politik inom ramen för de allmänna riktlinjerna för medlemsstaternas och gemenskapens ekonomiska politik.

iii) När det gäller lönerna, vilka bestäms av självständiga parter på arbetsmarknaden enligt praxis i varje enskilt land, kommer en stabilitetsinriktad penning- och budgetpolitik och det förhållandet att växelkursvariationer inom euro-området är omöjliga att förstärka både förutsättningarna för och incitamenten till en adekvat utveckling. Incitamenten bör även förstärkas av en intensifierad social dialog med alla berörda parter när detta är möjligt och i enlighet med rådande traditioner på nationell nivå. En väl fungerande lönebildningsprocess är en nödvändig förutsättning för hög ekonomisk tillväxt och minskad arbetslöshet. På gemenskapsnivå kommer kommissionen enligt artikel 118b att fortsätta att utveckla den sociala dialogen, särskilt i frågor som rör den makroekonomiska politiken, i syfte att bygga vidare på samförståndet om strategin för den ekonomiska politik som fastställs i riktlinjerna. Det bidrag till den makroekonomiska ramen som parterna på den europeiska arbetsmarknaden gav Europeiska rådet i Dublin är ett viktigt steg i rätt riktning och bör uppmuntras.

Om samtliga delaktiga ekonomiska beslutsfattare i samverkan använder denna nya ram kan detta bidra till att skapa förutsättningar för en varaktig och hög sysselsättningsskapande tillväxt i gemenskapen.

3. Pris- och växelkursstabilitet

Prisstabilitet

Gemenskapen har gjort avsevärda framsteg mot prisstabilitet och inflationskonvergens, vilket är en väsentlig förutsättning både för att uppnå varaktig tillväxt på medellång sikt och för att införa en gemensam valuta. Den genomsnittliga inflationen i gemenskapen förväntas sjunka till 2,25% under 1997, vilket är den lägsta siffran sedan gemenskapens början. Med tanke på EMU bör medlemsstaterna eftersträva prisstabilitet och sikta mot en sådan nivå på medellång sikt.

I nästan alla medlemsstater var inflationen låg eller sjönk betydligt i början av 1997. I april 1997 hade fjorton medlemsstater en inflation (1) på 2% eller lägre.

Inflationen har de senaste månaderna sjunkit snabbt i somliga medlemsstater (särskilt Spanien, Italien och Portugal), men detta återspeglas ännu inte fullt ut i deras genomsnittliga inflation för de senaste tolv månaderna (2). I april 1997 låg den genomsnittliga inflationen för det senaste året på 2% eller därunder i nio medlemsstater (Belgien, Danmark, Tyskland, Frankrike, Luxemburg, Nederländerna, Österrike, Finland och Sverige), på Irland och i Förenade kungariket (3) låg den på mellan 2 och 2,5%, och i Spanien, Italien och Portugal på omkring 3%. Förutsatt att de goda inflationsresultat som nyligen uppnåtts håller i sig i de tre sistnämnda länderna, kommer den genomsnittliga inflationen för det senaste året att sjunka under de närmaste månaderna.

I Grekland har under de senaste åren avsevärda framsteg gjorts när det gäller att bekämpa inflationen, men ännu kraftigare åtgärder krävs för att få ned inflationen till de officiella inflationsmålen på 4,5% vid 1997 års utgång och under 3% vid 1998 års utgång.

Växelkursstabilitet

I enlighet med artikel 109m skall varje medlemsstat behandla sin valutapolitik som en fråga av gemensamt intresse. Finland och Italien gick med i växelkursmekanismen (ERM) hösten 1996 och en märkbar stabilitet har noterats för ett övervägande flertal av ERM-valutorna. En sundare och mer trovärdig ekonomisk politik, inklusive budgetpolitiken, har bidragit till en lämpligare växelkursanpassning inom gemenskapen. I detta sammanhang, och även med tanke på deltagandet i EMU, är det oundgängligen nödvändigt att medlemsstaterna står fast vid och när det är lämpligt intensifierar sina åtaganden att föra en stabilitetsinriktad makroekonomisk politik. För de länder som för närvarande inte deltar i ERM skulle en sådan politik även bidra till att skapa förutsättningar för att göra ett sådant deltagande möjligt. En sund hantering av den makroekonomiska politiken skapar förutsättningar för stabila växelkurser och låga långfristiga räntor inom gemenskapen och bidrar till ett stabilt internationellt monetärt system.

4. Sunda offentliga finanser

Inom gemenskapen som helhet minskade det faktiska budgetunderskottet från 5% av BNP år 1995 till 4,3% av BNP år 1996. Långsam ekonomisk tillväxt under 1996 försvårade budgetkonsolideringen och dolde den underliggande förbättring som åstadkoms. Till följd av de budgetåtgärder som har beslutats under tiden fram till mitten av april 1997 är det troligt att nettoupplåningen för den offentliga sektorn i gemenskapen som helhet kommer att sjunka till strax under 3% av BNP år 1997 för att fortsätta att sjunka till 2,5% av BNP år 1998.

I sina budgetar för 1997 har en stor majoritet av medlemsstaterna vidtagit omfattande åtgärder för att minska sina budgetunderskott till 3% av BNP eller mindre. Det är av yttersta vikt att medlemsstaterna strikt genomför dessa budgetar och omedelbart vidtar korrigerande åtgärder om det uppstår avvikelser från budgetmålen. När det gäller budgetarna för 1998 krävs i de flesta medlemsstater ytterligare åtgärder för att minska underskotten så att de skall kunna uppnå sina mål enligt konvergensprogrammet. Detta skulle skapa det nödvändiga förtroendet för att budgetanpassningen blir varaktig, särskilt i de länder där budgetunderskottet inte väntas bli klart under 3% av BNP år 1997, om budgeten för 1997 innehöll tillfälliga åtgärder, eller om skuldsättningsgraden till BNP inte sjunker tillräckligt och inte närmar sig referensvärdet i tillfredsställande takt. Denna beslutsamhet behövs inte enbart för att efterleva Maastrichtfördragets kriterier för de offentliga finanserna, utan även för att göra ytterligare framsteg i syfte att på medellång sikt uppnå målet om offentliga finanser som är nära balans eller visar överskott i enlighet med stabilitets- och tillväxtpakten för att därigenom säkerställa en makroekonomisk politik som är inriktad på tillväxt och stabilitet.

Budgetanpassningsprogrammen måste vara trovärdiga och varaktiga. Konsekvenserna av anpassningen bör fördelas rättvist. För att vara trovärdiga måste programmen medge insyn. Insynen kräver att gemensamt överenskomna redovisningsregler och ekonomiska principer strikt tillämpas. Dessutom bör de underliggande ekonomiska antagandena klart framgå av årliga budgetar och budgetprognoser på medellång sikt. För att åtgärderna för att minska underskotten skall vara varaktiga är det väsentligt att de ingår som en del i en klart angiven strategi på medellång sikt, som inkluderar nödvändiga strukturella reformer enligt konvergensprogrammen och, från och med början av etapp 3, i stabilitets- eller konvergensprogrammen. Dessa program bör noggrant övervakas på gemenskapsnivå.

För att de ekonomiska vinsterna av budgetkonsolideringen skall kunna förverkligas är kvaliteten på de åtgärder som vidtas avgörande. I detta hänseende bekräftas genom dessa riktlinjer de allmänna principer som har angetts i tidigare riktlinjer. För det första bör i de flesta medlemsstater större vikt läggas på utgiftsbegränsningar i stället för ytterligare ökningar av det totala skattetrycket och vid behov bör hänsyn tas till förhållandena mellan socialförsäkringssystemet och skattesystemet. I dessa medlemsstater bör insatserna inriktas på strukturella åtgärder för att åstadkomma en bättre kontroll av utgifterna för offentlig konsumtion, offentliga avsättningar till pensioner, hälso- och sjukvård, passiva arbetsmarknadsåtgärder och statligt stöd. Om skattehöjningar är oundvikliga är det viktigt att minimera de negativa effekterna på tillväxten och sysselsättningen, och att se till att inflationstrycket inte börjar stiga igen. För det andra, och i den utsträckning som är möjlig utan att den nödvändiga minskningen av budgetunderskotten äventyras, får de offentliga utgiftsprioriteringarna gynna sådana produktiva verksamheter som investeringar i infrastruktur, humankapital och aktiva arbetsmarknadsåtgärder. För det tredje bör den i de flesta medlemsstater önskvärda minskningen av trycket från skatter och sociala avgifter genomföras på ett sådant sätt att sunda offentliga finanser uppnås och upprätthålls. Demografiska förändringar i medlemsstaterna kommer att utgöra en belastning på de offentliga utgifterna under de närmaste åren. Medlemsstaterna bör därför se över den finansiella hållbarheten i sina system för socialförsäkring och offentliga pensioner och i rätt tid genomföra reformer.

Med tanke på sambandet mellan skattepolitiken å ena sidan och den inre marknaden, EMU och kampen mot arbetslösheten å andra sidan skulle medlemsstaterna ha mycket att vinna på ett ökat samarbete på skatteområdet. Skadlig konkurrens mellan olika medlemsstaters skattesystem bör undvikas. I detta sammanhang uppmanas medlemsstaterna att bland andra alternativ undersöka möjligheten att upprätta en uppförandekodex, i vilken politiskt bindande principer för rättvis skattekonkurrens skulle anges.

När det gäller enskilda medlemsstater har fem stycken Danmark, Irland, Luxemburg, Nederländerna och Finland redan år 1996 innehållit referensvärdet på 3%. I Danmark förväntas saldot för den offentliga sektorns finanser bli positivt i år, och det är viktigt att detta resultat befästs över hela konjunkturcykeln och att kvoten mellan offentlig skuld och BNP hålls på en stadigt nedåtgående kurs. Irland bör dra fördel av den nuvarande starka tillväxtfasen för att intensifiera ansträngningarna att hålla tillbaka de offentliga utgifterna och därigenom göra ytterligare framsteg i riktning mot balanserade offentliga finanser. Det är viktigt att Nederländerna och Finland fortsätter att föra en stram utgiftspolitik och länderna bör lägga särskild vikt vid de sociala transfereringarna, vilket ger möjlighet att ytterligare minska lönebikostnaderna, inkomstskatterna och andra sysselsättningshämmande skatter.

I Belgien förväntas budgetunderskottet för år 1997 bli 3% av BNP eller därunder. Med den nuvarande politiken är det troligt att underskottet kommer att minska ytterligare år 1998. Den belgiska regeringen bör fortsätta budgetkonsolideringen genom att strikt följa sitt nya konvergensprogram. Särskild uppmärksamhet bör ägnas åt att säkerställa sunda räkenskaper för socialförsäkringssystemet, varvid det är av central betydelse att effektiva mekanismer för en bättre kontroll av utgifterna för hälso- och sjukvård införs och att reformeringen av pensionssystemet fortsätter.

I Tyskland förväntas budgetunderskottet för år 1997 bli 3% av BNP eller därunder. Med den nuvarande politiken är det troligt att underskottet år 1998 kommer att minska ytterligare något. Den tyska regeringen har gjort ett klart åtagande att vidta alla nödvändiga åtgärder för att innehålla referensvärdet på 3% år 1997, och den bör göra vad som krävs för att bryta den uppåtgående trenden för kvoten mellan offentlig skuld och BNP. Budgetkonsolideringsakten bör hållas år 1998 i enlighet med det nya konvergensprogrammet. Den fortsatta budgetkonsolideringen bör inriktas på att ytterligare minska de offentliga utgifternas andel av ekonomin inbegripet reformer av skattesystemet och socialförsäkringssystemet. Detta skulle kunna leda till lättnader i skatte- och bidragsbördan utan att äventyra ett strikt uppfyllande av budgetmålen i det nya konvergensprogrammet.

I Spanien förväntas budgetunderskottet för år 1997 bli 3% av BNP eller därunder. Med den nuvarande politiken är det troligt att underskottet kommer att minska ytterligare något under 1998. I sin budget för 1998 bör de spanska myndigheterna, som helt står bakom målet att nå ett underskott på 3% av BNP under 1997, sträva efter ytterligare budgetkonsolidering i enlighet med det nya konvergensprogrammet. Det är viktigt att Spanien fortsätter att genomföra strukturåtgärder i syfte att minska underskottet, särskilt när det gäller att tygla de löpande utgifterna och förbättra effektiviteten i budgetstyrningen.

I Frankrike förväntas budgetunderskottet för år 1997 bli 3% av BNP eller därunder. Med den nuvarande politiken är det möjligt att underskottet inte kommer att minska märkbart år 1998. Det är viktigt att skapa ett hållbart underlag för budgetkonsolideringen på medellång sikt genom att fullt ut genomföra det nyligen godkända konvergensprogrammet. Framför allt är det nödvändigt att utgifterna för hälso- och sjukvård hålls nere och att balans uppnås i räkenskaperna för socialförsäkringssystemet, samt att eventuella ytterligare skattesänkningar, som i sig stimulerar tillväxt och sysselsättning, inte tillåts sänka takten på minskningen av underskottet.

I Italien förväntas budgetunderskottet, tack vare de nya åtgärder som genomfördes i mars, bli 3% av BNP år 1997. De italienska myndigheterna uppmanas enträget att vidta alla nödvändiga åtgärder för att säkerställa att detta mål nås. För att uppnå en sänkning av den offentliga skulden till under 3% år 1998 och de följande åren är det viktigt att i full omfattning genomföra det nyligen godkända konvergensprogrammet. Den italienska regeringen bör, för att undvika underskott och för att främja en snabbare sänkning av den offentliga skuldkvoten, betrakta de mål som ställs upp i programmet som tak. I 1998 års budget bör åtgärder som har en stadigvarande effekt på minskningen av underskottet, inklusive strukturella åtgärder, ges en framträdande plats, eftersom de också kommer att få en gynnsam effekt på hela det ekonomiska systemets effektivitet. En reform av välfärdsstaten och det italienska skattesystemet är av avgörande betydelse.

I Österrike förväntas budgetunderskottet för år 1997 bli 3% av BNP eller därunder. Med den nuvarande politiken är det troligt att underskottet kommer att minska ytterligare något år 1998. Den österrikiska regeringen uppmanas enträget att vidta alla nödvändiga åtgärder för att nå sitt budgetunderskottsmål på 3% av BNP år 1997 samt att säkerställa budgetkonsolideringsåtgärdernas varaktighet under kommande år genom att inrätta ett program för löpande och, vid behov, förstärkta strukturanpassningar.

I Portugal förväntas budgetunderskottet för år 1997 bli 3% av BNP eller därunder. De portugisiska myndigheterna, som är fast beslutna att nå underskottsmålet på 2,9% av BNP år 1997, bör i sin budget för 1998 fortsätta den budgetkonsolidering som anges i det nya konvergensprogrammet. Med den nuvarande politiken är det troligt att underskottet kommer att minska ytterligare något år 1998. Den nya strategiska överenskommelsen mellan regeringen och arbetsmarknadens parter bör efterlevas strikt, så att betydande framsteg kan göras när det gäller att reformera den offentliga förvaltningen och systemen för social trygghet och beskattning.

I Sverige förväntas budgetunderskottet för år 1997 bli mindre än 3% av BNP. Med den nuvarande politiken är det troligt att underskottet kommer att fortsätta att minska betydligt år 1998. Sverige bör fortsätta att genomföra konvergensprogrammet, som medför förbättrade offentliga finanser, och följa upp programmet regelbundet.

I Förenade kungariket förväntas budgetunderskottet för år 1997 bli 3% av BNP eller därunder. Enligt den förra regeringens prognoser beräknas underskottet minska ytterligare något år 1998. Den nya regeringen rekommenderas att upprätta en effektiv ram för en varaktig skattekonsolidering.

När det gäller Grekland, där aviserade åtgärder förväntas leda till en ytterligare minskning av det offentliga budgetunderskottet år 1997, krävs varaktiga åtgärder på ett stort antal områden för att uppnå konvergensprogrammets mål, däribland intensifierade ansträngningar för att öka beskattningsunderlaget, förbättra effektiviteten i skatteförvaltningen och uppbördssystemet, tygla de offentliga utgifterna samt gå vidare med och utvidga privatiseringsplanerna. Underskottet förväntas minska ytterligare år 1998.

På samma sätt som medlemsstaterna är även gemenskapen ålagd att fortsätta att iaktta sträng budgetdisciplin. En sträng budgetdisciplin måste tillämpas på alla delar av budgetplanen samtidigt som det interinstitutionella avtalet om budgetdisciplin och förbättrat budgetförfarande skall följas.

5. Bättre fungerande varu- och tjänstemarknader

För att säkerställa och främja EG:s konkurrenskraft, sysselsättning och levnadsstandard i en värld med fri handel och ständiga tekniska förändringar är det viktigt att medlemsstaterna och gemenskapen, i enlighet med de allmänna riktlinjerna för medlemsstaternas och gemenskapens ekonomiska politik, intensifierar sina ansträngningar för att modernisera sina varu-, tjänste- och arbetsmarknader. För att öka medlemsstaternas möjligheter att anpassa sina ekonomier till ändrade förhållanden och öka tillväxtpotentialen är det också nödvändigt att främja innovation, forskning och utveckling samt att förbättra utbildningssystemen. För att effektivisera miljöpolitiken och därigenom bidra till en ekonomiskt och miljömässigt hållbar utveckling bör marknadsbaserade instrument användas i större utsträckning, både på nationell nivå och om övergripande åtgärder synes nödvändiga på gemenskapsnivå.

Som en del i strategin för att främja tillväxt och sysselsättning, och samtidigt uppnå prisstabilitet, är det viktigt att varu- och tjänstemarknadernas funktion förbättras, att konkurrensen stimuleras, att innovation och nyskapande främjas och att en effektiv prissättning säkerställs. Detta var den egentliga grunden för programmet för den inre marknaden, vars betydelse tydligt framhölls i kommissionens nyligen genomförda utvärdering (4). Slutsatsen av utvärderingen är att medlemsstaternas varumarknader nu allmänt sett i stor utsträckning är integrerade medan tjänstemarknaderna är mindre integrerade, även om situationen har förbättrats betydligt sedan programmet för den inre marknaden inleddes. Det är uppenbart att en del problem kvarstår. Tjänstesektorn, särskilt inom försäkrings-, bank- och byggbranschen, bör ägnas mer uppmärksamhet, i synnerhet när det gäller behovet av att i full omfattning genomföra lagstiftningen om den inre marknaden. Dessutom bör medlemsstaterna vidta nödvändiga åtgärder för att förbättra den offentliga tjänstesektorns effektivitet.

Varumarknader som är knutna till offentlig upphandling fortsätter att undgå full konkurrens, och andra marknader fortsätter att i alltför stor utsträckning regleras av medlemsstaterna. Resultatet blir högre priser för konsumenterna. Statligt stöd fortsätter att snedvrida marknaderna och hämma konkurrensen utan några tecken på förbättring. Produktstandarder, särskilt när det gäller "ömsesidigt erkännande", är ett annat område där framstegen har skett alltför långsamt. Affärsklimatet för de små och medelstora företagen bör förbättras. Dessa företag bör snabbare och enklare få tillgång till information, och åtgärder bör vidtas för att rationalisera bestämmelserna (SLIM-initiativet).

En bättre fungerande inre marknad kommer att gynna konkurrensen och effektiviteten på varu- och tjänstemarknaderna, och det krävs därför att ett starkare engagemang från medlemsstaternas sida att i) genomföra den befintliga lagstiftningen fullt ut och se till att den följs, särskilt inom telekommunikationssektorn, ii) ytterligare förbättra lagstiftningen inom sådana områden som beskattning och bolagsrätt, iii) fullborda liberaliseringen av energimarknaderna inom ramen för gällande direktiv och direktiv om vilka förhandlingar pågår, iv) minska överregleringen och se över eller avskaffa nationella marknadsfragmentariserande åtgärder, samt v) undvika att använda statligt stöd som ett medel att skjuta upp viktiga omstruktureringar. I kommissionens handlingsplan för den inre marknaden föreslås ett antal konkreta åtgärder för att återge den inre marknaden dess dynamik, och dessa bör vara genomförda före den 1 januari 1999.

Gemenskapen bör ytterligare reformera sin politik i enlighet med kravet i artikel 102a i fördraget att medlemsstaterna och gemenskapen skall handla i överensstämmelse med principen om öppen marknadsekonomi med fri konkurrens som främjar en effektiv resursfördelning och i enlighet med principerna i artikel 3a.

6. Att främja arbetsmarknadsreformer och kunskapsinvesteringar

Ett antal medlemsstaters positiva erfarenheter gör det möjligt att dra några viktiga politiska slutsatser både när det gäller reformernas innehåll och genomförandet av dem. För det första måste strukturreformer vara övergripande i motsats till begränsade eller tillfälliga åtgärder så att den komplicerade frågan om incitament när det gäller att skapa eller ta arbete hanteras på ett konsekvent sätt. Ett sådant tillvägagångssätt gör det möjligt att utnyttja politikens komplementaritet, vilket ökar reformernas totala effektivitet och minskar risken för en omkastning av politiken genom att reformerna lättare kan accepteras socialt och politiskt. För det andra kan införandet av system för övervakning av reformernas påverkan på arbetsmarknaden och sysselsättningen göra det lättare att bedöma deras effektivitet och avgöra vilka eventuella omprioriteringar eller förändringar i genomförandet som behövs. Följaktligen behöver de fleråriga sysselsättningsprogrammen inriktas mer på samspelet mellan riktlinjerna och särskilda arbetsmarknadsåtgärder, medan de gemensamma sysselsättningsrapporterna, som övervakar tillämpningen, särskilt behöver ägnas åt att identifiera god praxis i medlemsstaternas politik.

Under senare år har ett stort antal åtgärder för att förbättra arbetsmarknadens effektivitet vidtagits på nationell nivå, och viktiga reformer diskuteras för närvarande i flera medlemsstater. Denna process bör fortsätta och om det krävs intensifieras. Utmaningen består i detta sammanhang i att förena bibehållandet av ett sammanhållet samhälle med behovet av att skapa nya arbetstillfällen. Följande åtgärder bör prioriteras:

i) Främja en högre sysselsättningstillväxt genom en lämplig löneutveckling och en lönesättning som bättre tar hänsyn till skillnader i kvalifikationer och skillnader mellan regioner. Detta är en viktig uppgift för arbetsmarknadens parter.

ii) Sänka lönebikostnaderna samt inkomstskatterna, vilket ger största möjliga antal arbetstillfällen.

iii) Reformera systemen för beskattning och socialförsäkring, vilket bör kopplas till förbättringar av arbetsmarknadernas funktion.

iv) Skapa nya sätt att organisera arbetet, bl.a. genom att införa flexiblare arbetstider, skräddarsydda efter företagens och de anställdas specifika behov, använda frivilligt deltidsarbete i större utsträckning och uppmuntra lokala sysselsättningsinitiativ.

v) Anpassa utbildningssystemet i dess helhet inbegripet yrkesutbildning både med hänsyn till marknadens behov och till målet att öka humankapitalet, för att på så sätt gynna ekonomins tillväxtpotential. Framför allt bör målsättningen vara att förbättra utsikterna för de arbetslösa att få anställning, särskilt när det gäller lågutbildad arbetskraft utan erfarenhet, samt att minska den bristande överensstämmelsen mellan utbud och efterfrågan på arbetsmarknaden genom bättre utbildning som är anpassad till arbetsmarknadens föränderliga behov.

Dessutom måste dessa reformer understödjas av en starkare sysselsättningsorientering också på andra politiska områden. Särskilt bör åtgärder som genomförs med hjälp av stöd från gemenskapens strukturfonder passa in i medlemsstaternas övergripande sysselsättningsstrategier och fleråriga sysselsättningsprogram.

Utfärdad i Bryssel den 7 juli 1997.

På rådets vägnar

J. C. JUNCKER

Ordförande

(1) Enligt det senaste harmoniserade månadsindexet för konsumentpriser (HIKP) jämfört med samma månad året före.

(2) Enligt det aritmetiska medelvärdet för de senaste harmoniserade tolvmånadersindexen för konsumentpriser (HIKP) jämfört med detta aritmetiska medelvärde för de harmoniserade tolvmånadersindexen för föregående period.

(3) För Irland och Förenade kungariket grundar sig bedömningen på kommissionens egna uppskattningar eftersom dessa båda länder ännu inte har publicerat HIKP-uppgifter på ett sådant sätt att det går att beräkna dessa.

(4) Se kommissionens meddelande "Den inre marknadens följder och effektivitet" (KOM(96) 520, oktober 1996) och "Economic Evaluation of the Internal Market" (European Economy, Reports and Studies, No. 4, 1996).