SV Europeiska unionens officiella tidning L 276/1

KOMMISSIONENS BESLUT

av den 5 juli 2005

om det stöd som Italien har beviljat djurhållningssektorn och olivsektorn på grundval av artikel 4 och 5 i lag nr 290/99, artikel 15.16 i lag nr 67/88 och lag nr 252/91

[delgivet med nr K(2004) 4769]

(Endast den italienska texten är giltig)

(2007/655/EG)

EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION HAR ANTAGIT DETTA BESLUT

med beaktande av fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, särskilt artikel 88.2 första stycket,

efter att i enlighet med nämnda artikel ha gett berörda parter tillfälle att yttra sig (1), och med beaktande av dessa synpunkter, och

av följande skäl:

I. FÖRFARANDE

(1) Genom en skrivelse av den 6 augusti 1998, registrerad den 12 augusti 1998, underrättade Italiens ständiga representation vid Europeiska unionen, enligt artikel 88.3 i EG-fördraget, kommissionen om ett lagförslag om förlängda tidsfrister för betalning av räntor och amorteringar inom jordbruket. Lagförslaget registrerades som stödärende N 490/1998.

(2) Genom en skrivelse av den 30 november 1998, registrerad den 4 december 1998, svarade de italienska myndigheterna på kommissionens skrivelse av den 1 oktober 1998.

(3) Genom en skrivelse av den 13 september 1999 uppmanade kommissionen de italienska myndigheterna att inkomma med de uppgifter som kommissionen hade begärt i en skrivelse av den 28 januari 1999 och som ännu inte inkommit. I samma skrivelse uppmanade kommissionen de italienska myndigheterna att bekräfta de uppgifter som förekommit i pressen om att parlamentet hade antagit lagförslaget som lag nr 290 av den 17 augusti 1999, offentliggjord i Italiens officiella tidning Gazzetta ufficiale della Repubblica italiana nr 195 av den 20 augusti 1999.

(4) De italienska myndigheterna bekräftade genom en skrivelse av den 25 oktober 1999, registrerad den 5 november 1999, att lagförslaget hade antagits som lag nr 290/99. Till skrivelsen fogades den antagna lagtexten och dessutom innehöll skrivelsen vissa av de uppgifter som kommissionen hade begärt i skrivelsen av den 28 januari 1999.

(5) Utifrån de uppgifterna registrerades stödordningen som ett stöd som inte anmälts med referensnummer NN 155/99.

(6) Genom en skrivelse av den 24 februari 2000 (2) underrättade kommissionen Italien om sitt beslut att inleda det förfarande som anges i artikel 88.2 i EG-fördraget avseende artiklarna 4 och 5 i lag nr 290/99, artikel 15.16 i lag nr 67/88 av den 11 mars 1988 (budgetlagen 1988) och lag nr 252/91 av den 8 augusti 1991. I samma skrivelse underrättade kommissionen vidare Italien om att kommissionen inte skulle komma att göra invändningar mot övriga artiklar (artiklarna 1, 2, 3, 6, 7 och 8) i lag nr 290/99, då det i dessa artiklar inte är fråga om stöd enligt artikel 87.1 i EG-fördraget.

(7) I samma skrivelse uppmanade kommissionen Italien att i enlighet med artikel 10.2 och 10.3 i rådets förordning (EG) nr 659/1999 (3) och inom en månad från det att skrivelsen tas emot inkomma med alla för bedömningen av stöden nödvändiga handlingar och upplysningar.

(8) Kommissionens beslut om att inleda förfarandet har offentliggjorts i Europeiska gemenskapernas officiella tidning (4). Kommissionen har uppmanat berörda parter att inkomma med sina synpunkter på stödet i fråga.

(9) I en skrivelse av 23 mars 2000 begärde de italienska myndigheterna förlängning med 30 dagar av den tidsfrist för inlämnande av upplysningar som anges i beslutet om att inleda granskningsförfarandet.

(10) Genom en skrivelse av den 18 maj 2000 inkom de italienska myndigheterna med synpunkter på inledandet av förfarandet.

(11) De italienska myndigheterna inkom med de upplysningar som kommissionen begärt den 17 juli 2000 genom en skrivelse av den 13 oktober 2000.

(12) I en skrivelse av den 31 januari 2001 begärde de italienska myndigheterna förlängning av tidsfristen för inlämnande av de upplysningar som kommissionen begärt i skrivelsen av den 13 december 2000.

(13) Genom en skrivelse av den 12 juli 2001 inkom de italienska myndigheterna med de begärda upplysningarna.

(14) Kommissionen har mottagit synpunkter från berörda parter genom en skrivelse av den 30 juni 2000. Den har översänt dessa synpunkter till Italien som givits tillfälle att bemöta dem. Italien har inte kommenterat synpunkterna.

(15) Mot bakgrund av att stöden enligt artikel 4 i lag nr 290/99, artikel 5 i samma lag, artikel 15.16 i lag nr 67/88 och lag nr 252/91 är stöd av olika typ utan inbördes koppling beslutade kommissionen den 12 mars 2002 att dela upp ärendet i två separata ärenden, dvs. ärende nr C/7A/2000 som rör stöd enligt artikel 4 och 5 i lag nr 290/99 och artikel 15.16 i lag nr 67/88 och ärende nr C/7B/2000 som rör stöd enligt lag nr 252/91.

(16) Genom en skrivelse av den 5 april 2002 (5) underrättade kommissionen Italien om det faktum att den hade fattat ett negativt beslut avseende de stödåtgärder som föreskrivs i artikel 4 lag nr 290/99. I samma skrivelse angav kommissionen också att beslutet inte avsåg och inte fick några effekter för de jordbruks-, drifts- och moderniseringskrediter, med förfallodag den 31 mars 1998, avseende vilka det föreskrivs ett undantag i artikel 4 i lag nr 290/99. Beslutet avsåg inte heller artikel 5 i lag nr 290/99, artikel 15.16 i lag nr 67/88 eller lag nr 252/91, dvs. det avsåg inte den rättsliga grunden för stöden enligt artikel 5 i lag nr 290/99, för vilka bedömningen kommer att göras inom ramen för ärende C/7B/2000.

(17) Genom en skrivelse av den 27 februari 2003, registrerad den 28 februari 2000, inkom Italien med de kompletterande uppgifter som kommissionen hade begärt i sin skrivelse av den 8 maj 2002.

(18) Till följd av ett sammanträde mellan tjänstemän från kommissionen och de italienska myndigheterna den 24 mars 2004 och ett antal informella diskussioner om de aktuella stöden begärde de italienska myndigheterna, i en skrivelse av den 20 maj 2004, registrerad den 14 juni 2004, ytterligare en förlängning av tidsfristen för att inkomma med de upplysningar som behövs för bedömningen av stödet.

(19) Italien inkom med kompletterande uppgifter genom en skrivelse av den 29 oktober 2004, registrerad den 3 november 2004. De italienska myndigheterna angav i skrivelsen att man, om företagen så önskade, skulle komma att begära konfidentiell behandling av de ekonomiska uppgifterna, av uppgifterna om de stöd som betalats ut och av de berörda företagens balansräkningar.

(20) Italien inkom med kompletterande uppgifter genom en skrivelse av den 24 november 2004, registrerad den 3 december 2004. I samma skrivelse angav Italien att inget företag dittills hade begärt konfidentiell behandling.

(21) Italien inkom med kompletterande uppgifter genom en skrivelse av den 4 april 2005, registrerad den 7 april 2005.

II. BESKRIVNING AV STÖDET

II.1 Beslutets räckvidd

(22) I lag nr 290/99 föreskrivs förlängda betalningsfrister för ett antal åtgärder inom jordbrukssektorn. Lagen består av åtta artiklar. Kommissionen angav i sitt beslut av den 24 februari 2000 att den inte skulle komma att göra invändningar mot artiklarna 1, 2, 3, 6, 7 och 8 i lag nr 290/99 då det i dessa inte är fråga om stöd enligt artikel 87.1 i EG-fördraget. Kommissionens beslut om att inleda det förfarande som anges i artikel 88.2 i EG-fördraget avsåg artiklarna 4 och 5 i lag 290/99, artikel 15.16 i lag nr 67/88 och lag nr 252/91 som utgjorde den rättsliga grunden för stöden enligt artikel 5 i lag nr 290/99.

(23) Kommissionen fattade den 5 april 2002 ett slutligt negativt beslut angående artikel 4 i lag nr 290/99. Föreliggande beslut avser artikel 15.16 i lag nr 67/88, lag nr 252/91, artikel 4 i lag nr 290/99 (endast vad gäller jordbruks-, drifts- och moderniseringskrediter med förfallodag den 31 mars 1998) och artikel 5 i lag nr 290/99.

II.2 Bakgrund

(24) Enligt de uppgifter som lämnats in drabbades djuruppfödningen i Italien i slutet av 1980-talet av svårigheter på grund av att produktionen hade fragmenterats i allt för stor utsträckning, vilket ledde till att produktionsstrukturerna blev omoderna och inte lämpliga för kvalitetsproduktion. För att modernisera hela sektorn tog man fram lag nr 87/90, ändrad genom lag nr 252/91, och i denna föreskrevs stöd till gemensamma projekt, dvs. projekt som omfattade flera företag. Projekten ingick i ett program som godkändes av CIPE (Comitato interministeriale per la programmazione economica) och stöd beviljades endast för projekt som drevs gemensamt av en grupp företag som kunde garantera att projektet skulle komma att slutföras. Detta innebar att alla företag som deltog hade solidariskt ansvar för att projekten slutfördes (genom en särskild klausul). Dessutom skulle företagen bidra med en avsevärd summa till finansieringen av projekten, vilken gjordes genom ett kapitaltillskott eller, för kooperativens del, i form av ett lån på tio år. De säkerheter som staten begärde (i form av säkerheter för ett helt projekt och kapitaltillskott till företagen) för att stöd skulle kunna beviljas innebar ett avsevärt ekonomiskt åtagande för de berörda företagen.

(25) Då de anslag som avsatts för de gemensamma projekten var otillräckliga för att täcka sektorns totala behov användes de kompletterande medel som föreskrivs i lag nr 67/88 för att finansiera projekten. Åtgärderna ingick i ett övergripande program för rationalisering och omstrukturering av nötköttssektorn. Detta arbete inleddes i Italien först i början av 1990-talet och inte långt tidigare, som skedde i övriga medlemsstater. De övriga medlemsstaterna, som till exempel Frankrike, inledde redan på 1970-talet (6) program för rationalisering och omstrukturering av slakterianläggningar. På grund av det stora antalet slakterier i Italien och det faktum att de inte var jämt fördelade över hela landet krävdes en drastisk omorganisering av sektorn och enligt de italienska myndigheterna kunde detta endast genomföras med hjälp av omfattande statligt stöd och utifrån ett program för modernisering av hela sektorn. För att överleva måste de italienska företagen påskynda processen för teknisk innovation och organisatorisk omstrukturering enligt följande två metoder: a) Rationalisering av uppfödningssystemen med hjälp av metoder för tekniska förbättringar i syfte att åstadkomma standardiserad produktion till konkurrenskraftiga priser. b) Diversifiering av produktionen av högkvalitetsprodukter och rationalisering av produktionen av produkter av konstant och homogen kvalitet. Ansvaret för att genomföra lag nr 67/88 gavs åt en grupp experter som skulle ta fram ett brådskande handlingsprogram, fastställa en strategi och avgöra om de projektförslag som kom in kunde beviljas stöd. Med tanke på den allvarliga kris som rådde i nötköttssektorn inriktades programåtgärderna huvudsakligen på den sektorn och endast i mindre utsträckning på sektorerna för gris- och fårkött.

II.3 De aktuella åtgärderna

(26) Lag nr 67/88 avser de krediter som genomförs genom artikel 5 lag nr 290/99 och innehåller bestämmelser för utformning av statens årliga och fleråriga budget (budgetlag 1988). I artikel 15.16 i lagen anges att jordbrukskooperativ och sammanslutningar av sådana kan beviljas lån på högst 700 miljarder ITL för uppförande, omstrukturering och utvidgning av slakterianläggningar (7). I lagen anges också att lånen också kan användas för att konsolidera befintliga skulder avseende sådana strukturer och anläggningar, dock högst till ett värde av 100 miljarder ITL under 1988 och 50 miljarder ITL under 1989. Dessutom tillåts räntebidrag för de aktuella lånen på högst 10 procentenheter. Bestämmelserna avser också finansiering av konsolideringsprojekt och utveckling av kooperativa jordbruksföretags (och sammanslutningar av sådana) mjölkproduktions- och uppfödningsverksamhet. Lagen har aldrig anmälts till kommissionen så som föreskrivs i artikel 88.3 i EG-fördraget.

(27) I artikel 5 i lagen, som anmälts, anges i vilka fall de förmånliga lånevillkoren enligt artikel 1.16 i lag nr 67/88 förblir giltiga även om de ursprungliga villkoren inte uppfylls. I artikel 5.2 anges närmare bestämt att de förmånliga villkoren för lån som tagits i enlighet med artikel 15.16 för utvecklingsåtgärder och för konsolidering av befintliga skulder fortsätter att gälla även om ett gemensamt projekt som godkänts enligt artikel 1 i lag nr 87/90 (som ersatts av artikel 1 i lag nr 252/91) endast genomförs till viss del, på villkor att den person som tar lånet genomför sitt gemensamma projekt. I artikel 5.3 anges att de förmånliga villkoren för lån som tagits för att konsolidera skulder gäller även om ett integrerat projekt inte genomförs eller bara genomförs till viss del, på villkor att den person som tar lånet har ett eget investeringsprojekt som skall genomföras med hjälp av en viss del av lånet. I punkt 4 anges dessutom att de företag som går samman för att genomföra ett projekt som är av nationell betydelse inom uppfödningssektorn, och som redan beviljats finansiering enligt artikel 1 i lag nr 87/90, vilken ersatts av artikel 1 lag nr 252/91, behåller sin rätt till det förmånliga lånet även om det ursprunglig gemensamma projektet inte kan genomföras, på villkor att de slutför sin del av projektet.

(28) Artikel 4 innehåller bestämmelser som underlättar kredithanteringen i jordbruket. Bland annat förlängs betalningsperioden med tolv månader för drifts-, förbättrings- och jordbrukslån som förföll till betalning den 31 mars 1998. Stödmottagare är jordbruksföretag, främst inom olivsektorn, i regionerna Apulien, Kalabrien och Sicilien, dels företag som drivs av odlarna själva eller av större jordbruksföretag och dels kooperativa företag inom olivsektorn, som drabbats av den svåra krisen på marknaden för oliver och olivolja. Stöd kan även beviljas på samma villkor till jordbruksföretag och kooperativ inom olivsektorn i andra regioner där oliver produceras, om det kan bevisas att krisen på marknaden för oliver och olivolja har drabbat området. I artikeltexten anges att stödet huvudsakligen inriktas på jordbruksföretag inom olivsektorn och på kooperativ inom sektorn, för vilka minst halva den avsättningsbara nettoproduktionen kommer från olivodlingen.

(29) Kommissionen fattade den 3 april 2002 ett slutligt negativt beslut (8) avseende de stöd som föreskrivs i artikel 4 i lag nr 290/99. Som framgår av beslutstexten varken avsåg eller påverkade beslutet de jordbruks-, drifts- och moderniseringskrediter, med förfallodag den 31 mars 1998, avseende vilka det föreskrivs ett undantag i artikel 4 i lag nr 290/99. Det återstår därför att bedöma dessa krediter.

(30) I artikel 5 anges också en annan lag som rättslig grund för olika typer av stöd, dvs. lag nr 252/91 om ändring av lag nr 87/90 om brådskande åtgärder till förmån för djurhållningen. I lagen föreskrivs ett antal åtgärder till förmån för djurhållningen i form av gemensamma projekt av nationell betydelse och ges godkännande för motsvarande anslag. I lagen föreskrivs också att det skall inrättas ett aktiebolag där jord- och skogsbruksministeriet tecknar sig för minst 51 % av aktiekapitalet. Aktiebolagets funktion är följande: a) Att ställa säkerheter för lån. b) Att skaffa fram medel som kan användas för investeringskrediter. c) Att bevilja finansiering av åtgärder för undsättning, omstrukturering och likvidering av företag. d) Att köpa upp andelar i bolag som skapats för genomförandet av särskilda projekt.

II.4 Stödmottagare

(31) Uppfödare som är verksamma inom produktion, bearbetning och saluföring av köttprodukter.

II.5 Stödnivå

(32) Det sammanlagda anslaget för genomförande av de gemensamma projekten uppgår till följande summor: Lag nr 252/91: 97 015 515 581 ITL (cirka 50 miljoner euro). Lag nr 67/88 (utvecklingslån): 6 349 660 726 ITL (cirka 3,280 miljoner euro). Lag nr 67/88 (konsolideringslån): 1 968 222 804 ITL (cirka 1,016 miljoner euro).

III. SKÄL FÖR BESLUTET ATT INLEDA FÖRFARANDET

(33) I artikel 5 i lag nr 290/99 anges på vilka villkor de förmånliga lånevillkor som föreskrivs i lagstiftningen förblir giltiga även om de ursprungliga villkoren inte uppfylls. Vid den tidpunkt då kommissionen beslutade att inleda det förfarande som anges i artikel 88.2 i EG-fördraget fanns det inga uppgifter tillgängliga om de lagar som det hänvisas till i artikel 5. Uppgifter om lagarna är avgörande betydelse för bedömningen av artikeln i fråga. De italienska myndigheterna har på uppmaning av kommissionen inkommit med de båda lagtexterna (lag nr 252/91 och lag nr 67/88). När kommissionen beslutade att inleda det förfarande som anges i artikel 8.2 i EG-fördraget hade de italienska myndigheterna ännu inte inkommit med kompletterande upplysningar och datumangivelser för de aktuella lagarna och inte heller om de stödåtgärder som föreskrivs i lagarna i fråga. Kommissionen kunde därför inte avgöra om artikel 5 i lag nr 290/99 avsåg stöd enligt artikel 87.1 i EG-fördraget eller inte, eftersom de italienska myndigheterna inte hade lämnat in tillräckliga uppgifter. Genom att vissa jordbruksföretag tillåts att behålla specifika stöd, även i de fall då de inte längre uppfyllde de ursprungliga villkor på vilka stöden beviljats, förefaller den aktuella åtgärden gynna vissa företag framför andra företag som i samma situation uppfyller alla de ursprungliga villkoren. De åtgärder som föreskrivs i artikel 5 föreföll innehålla någon form av stöd och detta kunde, i avsaknad av upplysningar från de italienska myndigheterna, endast bedömas genom att man inledde det förfarande som anges i artikel 88.2 i EG-fördraget.

(34) Vidare kunde artikel 5 i lag nr 290/99 inte bedömas fristående från de rättsakter på grundval av vilka de åtgärder (lån och finansieringar) som föreskrivs i artikeln beviljades, dvs. artikel 15.16 i lag nr 67/88 och lag nr 252/91. Rättsakterna har på kommissionens uttryckliga begäran lämnats in till kommissionen. Båda rättsakterna föreskriver entydigt statligt stöd i den mening som avses i artikel 87.1 i EG-fördraget. I artikel 15.16 i lag nr 67/88 anges till exempel att förmånliga lån kan beviljas kooperativa jordbruksföretag och sammanslutningar av sådana och att dessa kan beviljas räntesubventioner på upp till 10 %. Detta innebär att de stödmottagande jordbruksföretagen befrias från att betala den marknadsmässiga ränta som gällde vid den tidpunkt då lånen beviljades, till skillnad från andra jordbruksföretag som inte fick något stöd. I det aktuella fallet utgörs således stödet av skillnaden mellan den marknadsmässiga räntesats (9) som gällde vid den tidpunkt då lånen beviljades och den faktiska lägre räntesats som, tack vare det statliga stödet, gällde för stödmottagarna. I lag nr 252/91 föreskrivs statliga anslag för genomförandet av olika projekt inom djurhållningen, vilket innebär att mottagarna av sådant stöd gynnas framför andra jordbruksföretag som för genomförandet av liknande projekt helt måste förlita sig till egna medel. Dessa båda åtgärder förefaller omfattas av tillämpningsområdet för artikel 87.1 i EG-fördraget.

(35) Kommissionen kunde inte, vid den tidpunkt då förfarandet inleddes, avgöra om stödåtgärderna kunde betraktas som tillåtna eller inte. Trots upprepade påstötningar (10) hade de italienska myndigheterna inte gjort klart för kommissionen huruvida rättsakterna i fråga hade anmälts enligt artikel 88.3 i EG-fördraget och var att betrakta som en del av en befintlig stödordning som kommissionen hade bedömt mot bakgrund av artiklarna 87, 88 och 89 i EG-fördraget eller om åtgärderna inte hade anmälts till kommissionen över huvud taget.

(36) Kommissionen hyste allvarliga tvivel om förenligheten med den gemensamma marknaden beträffande vissa aspekter av de stödordningar som föreskrivs i de aktuella rättsakterna. Utifrån de uppgifter som kommissionen vid den tidpunkten kunde sammanställa med hjälp av de texter som skickats in konstaterades att vissa av de åtgärder som föreskrivs i artikel 15.16 i lag nr 67/88 och i lag nr 252/91 skulle kunna utgöra driftsstöd. Det faktum att Italien inte inkom några andra mer exakta och detaljerade uppgifter som skulle kunna bestrida kommissionens preliminära slutsats gjorde att kommissionen såg sig tvungen att inta en negativ hållning till stöden i fråga.

(37) Vad gäller artikel 4 i lag 290/99 uppmanade kommissionen i beslutet om att inleda det förfarande som anges i artikel 88.2 i EG-fördraget Italien att inkomma med alla tillgängliga uppgifter om enligt vilka ursprungliga villkor (räntesatser, eventuella säkerheter, etc.) man beviljade de lån för vilka det föreskrivs undantag i artikel 4 i lag nr 290/99 och om de samlade lånebeloppen, samt att ange om stöden ingick i en redan befintlig stödordning och, om så var fallet, ange vilken. Det slutliga beslutet angående artikel 4 i lag nr 290/99 varken avsåg eller påverkade de jordbruks-, drifts- och moderniseringskrediter med förfallodag den 31 mars 1998, för vilka det föreskrivs ett undantag i lag nr 290/99, och det var därför nödvändigt att göra en bedömning av dessa för att avgöra om de hade beviljats på marknadsmässiga villkor (och i så fall på vilka villkor) eller om de kunde anses ingå i en befintlig stödordning som godkänts av kommissionen (och i så fall vilken eller vilka).

IV. UPPGIFTER SOM HAR INKOMMIT FRÅN ITALIEN EFTER DET ATT FÖRFARANDET INLEDDES

(38) Efter det att förfarandet inleddes inkom de italienska myndigheterna, som svar på kommissionens uppmaningar om att skicka in med uppgifter, detaljerade uppgifter genom skrivelser av den 18 maj 2000, den 13 oktober 2000, den 5 juli 2001, den 27 februari 2003 och den 29 oktober 2004, registrerad den 3 november 2004. Det krävs att det görs en ny helhetsbedömning av frågan i förhållande till de uppgifter som skickades in, vilket beror på att de italienska myndigheterna efter en grundlig genomgång beslutade att justera vissa av de ursprungliga uppgifterna, särskilt de ekonomiska uppgifterna. De inskickade uppgifterna sammanfattas i avdelning III.3 med hänvisning till berörd skrivelse.

V. SYNPUNKTER FRÅN BERÖRDA PARTER

(39) Kommissionen har endast mottagit en skrivelse från en berörd part. Skrivelsen i fråga är daterad den 30 juni 2000 och har skickats av CONAZO, som i sin egenskap av ledande företag inom en koncern har beviljats medel av de italienska myndigheterna på grundval av lag nr 252/92 och lag nr 67/88, dvs. de lagar som är föremål för förfarandet.

(40) I skrivelsen uttrycker CONAZO förvåning över att kommissionen i sitt beslut om att inleda förfarandet uttryckligen angav att den inte hade fått någon information om lag nr 252/91 och lag nr 67/88 och följaktligen inte kände till det faktum att de italienska myndigheterna beviljat stöd med tillämpning av de båda lagarna.

(41) Enligt CONAZO är det inte möjligt att kommissionen inte hade någon kännedom om det omfattande omorganisationsprogram inom djurhållnings- och slakterisektorerna som de italienska myndigheterna inledde 1986. I skrivelsen hänvisar CONAZO också till det omfattande omstruktureringsprogram för de båda sektorerna som togs fram av CIPE (Comitato interministeriale per la programmazione economica) 1991. CONAZO påpekar också att de drastiska åtgärderna inom slakterisektorn har inneburit en avsevärd minskning av antalet slakterianläggningar från 8 500 anläggningar i slutet av 1980-talet till 3 000 anläggningar nu.

VI. BEDÖMNING

(42) Enligt artikel 87.1 i EG-fördraget är stöd som ges av en medlemsstat eller med hjälp av statliga medel, av vilket slag det än är, som snedvrider eller hotar att snedvrida konkurrensen genom att gynna vissa företag eller viss produktion, oförenligt med den gemensamma marknaden i den utsträckning det påverkar handeln mellan medlemsstaterna.

(43) Artiklarna 87 och 88 i EG-fördraget är tillämpliga på den produktion som de italienska myndigheterna har beslutat att stödja och även på saluföringen av sådana produkter. I artikel 40 i rådets förordning (EG) nr 1254/1999 av den 17 maj 1999 om den gemensamma organisationen av marknaden för nötkött (11) anges att om inte annat föreskrivs i förordningen, skall artiklarna 87, 88 och 89 i EG-fördraget tillämpas på produktionen av och handeln med produkter från nötköttssektorn. Liknande bestämmelser återfinns i artikel 21 i rådets förordning (EEG) nr 2759/75 av den 29 oktober 1975 om den gemensamma organisationen av marknaden för griskött (12) och i artikel 23 i rådets förordning (EG) nr 2529/2001 av den 19 december 2001 om den gemensamma organisationen av marknaden för får- och getkött (13).

VI.1 Förekomst av stöd

(44) I artikel 5 i lag nr 290/99 anges i vilka fall de förmånliga villkoren för lån som tecknats enligt vissa rättsakter förblir giltiga även om de ursprungliga villkoren inte uppfylls. Genom att vissa jordbruksföretag tillåts behålla specifika stöd, även i de fall då de inte längre uppfyller de ursprungliga villkor på vilka stöden beviljats, förefaller den aktuella åtgärden gynna vissa företag framför andra företag som i samma situation uppfyller alla de ursprungliga villkoren.

(45) Vidare kan artikeln inte bedömas fristående från de rättsakter på grundval av vilka de åtgärder (lån och finansieringar) som föreskrivs i artikeln beviljades, dvs. artikel 15.16 i lag nr 67/88 och lag nr 25291. Som redan angetts i punkterna 37–39 ovan är det tydligt att det i båda rättsakterna föreskrivs statligt stöd i den mening som avses i artikel 87.1 i EG-fördraget. I artikel 15.16 i lag nr 67/88 anges till exempel att förmånliga lån kan beviljas kooperativa jordbruksföretag och sammanslutningar av sådana och att dessa kan beviljas räntesubventioner på upp till 10 %. Detta innebär att staten befriar de stödmottagande jordbruksföretagen från att betala den marknadsmässiga ränta som gällde vid den tidpunkt då lånen beviljades, till skillnad från andra jordbruksföretag som inte fick något stöd. I det aktuella fallet utgörs således stödet av skillnaden mellan den marknadsmässiga räntesats som gällde vid den tidpunkt då lånen beviljades och den faktiska lägre räntesats som, tack vare det statliga stödet, gällde för stödmottagarna.

(46) I lag nr 252/91 föreskrivs statliga anslag för genomförandet av olika projekt inom djurhållningen, vilket innebär att mottagarna av sådant stöd gynnas framför andra jordbruksföretag, som för genomförandet av liknande projekt helt måste förlita sig på egna medel. Enligt EG-domstolens rättspraxis innebär det faktum att ett företags konkurrensförmåga förbättras med hjälp av ett statligt stöd att det finns risk för att konkurrensen snedvrids i förhållande till andra företag som inte får något sådant stöd. Inom djurhållningen är dessutom handeln inom gemenskapen mycket omfattande (14), varför åtgärden kan komma att snedvrida konkurrensen och påverka handeln mellan medlemsstaterna.

(47) Kommissionen konstaterar därför att den aktuella åtgärden omfattas av förbudet i artikel 87.1 i EG-fördraget.

VI.1 a) Stödets förenlighet

(48) I artikel 87.2 och 87.3 anges vilka undantag som gäller för förbudet i artikel 87.1.

(49) Det står klart att undantagen i artikel 87.2 inte kan tillämpas med tanke på vilken typ av stöd det är fråga om och syftet med stöden. Italien har inte heller åberopat artikel 87.2.

(50) I artikel 87.3 anges under vilka omständigheter ett statligt stöd kan anses förenligt med den gemensamma marknaden. Ett stöds förenlighet med den gemensamma marknaden måste bedömas utifrån en synvinkel som tar hänsyn till gemenskapens intressen och inte bara en enskild medlemsstats intressen.

(51) Inte heller artikel 87.3 a i EG-fördraget kan tillämpas eftersom stödet inte är avsett att främja den ekonomiska utvecklingen i regioner där levnadsstandarden är onormalt låg eller där det råder allvarlig brist på sysselsättning.

(52) Vad gäller artikel 87.3 b i EG-fördraget är stödet i fråga inte avsett att främja genomförandet av viktiga projekt av gemensamt europeiskt intresse och det är inte heller avsett att avhjälpa en allvarlig störning i en medlemsstats ekonomi.

(53) Det är inte heller avsett eller lämpat att förverkliga målsättningarna i artikel 87.3 d.

(54) Enligt artikel 87.3 c kan stöd för att underlätta utveckling av vissa näringsverksamheter eller vissa regioner anses vara förenligt med den gemensamma marknaden, när det inte påverkar handeln i negativ riktning i en omfattning som strider mot det gemensamma intresset. Den aktuella stödordningen måste därför bedömas på grundval av den artikeln och de särskilda bestämmelserna för stödordningen.

(55) Alla de gemensamma projekt som beviljats stöd på grundval av lag nr 67/88 och lag nr 252/91 godkändes före den 31 december 1992 (15). Motsvarande finansiella transaktioner godkändes också före samma datum. Stöden har aldrig anmälts till kommissionen och de är därför att betrakta som otillåtna stöd enligt ar 1 f i förordning (EG) nr 659/1999. Enligt punkt 2.3 i gemenskapens riktlinjer för statligt stöd till jordbrukssektorn (16) skall otillåtna stöd i den mening som avses i artikel 1.f förordning (EG) nr 659/1999 bedömas enligt de regler och riktlinjer som gällde när stöden beviljades.

(56) Enligt de italienska myndigheterna gick samtliga stöd till investeringar inom ramen för de fem godkända gemensamma projekten (17). Investeringar har gjorts både inom primärproduktionen (djurhållningen) och inom bearbetning och saluföring av jordbruksprodukter.

(57) De stödberättigande investeringarna avsåg huvudsakligen följande: teknisk och sanitär modernisering, förbättring av slakterianläggningar, bortskaffning och användning av biprodukter, produktionslinjer för bearbetning och förpackning av kött, anpassning av lokaler och anläggningar för produktpresentation, förvärv av produktionsstrukturer och bearbetnings- och saluföringsanläggningar för bättre produktionsteknik och förvärv av anläggningar för att främja kvalitetsprocesser. Vid bedömningen av projekten togs även hänsyn till eventuella investeringar i immaterialtillgångar som marknadsföringsåtgärder och patent och licenser, men inget stöd har utgått till sådana investeringar.

(58) Följande utgifter ansågs inte stödberättigande: — Säljfrämjande åtgärder och reklam. — Investeringar i immaterialtillgångar som varumärken. — Kostnader för projektering och byggnation. — Juridiska, administrativa och fiskala utgifter.

VI.1 a) 1. Investeringar som avser bearbetning och saluföring av jordbruksprodukter

(59) Vid den tidpunkt då projekten och de olika finansiella åtagandena godkändes hade kommissionen som praxis att betrakta investeringar som förenliga med den gemensamma marknaden på villkor att stödnivån inte överskred de godkända stödnivåerna för sektorn, dvs. 55 % (75 % i mål 1-regioner) och att projekten var förenliga med gällande sektorsprogram eller med de allmänna kriterierna i förordning (EEG) nr 866/90 (18). För andra projekt gällde att stödnivån inte fick överskrida 35 % (50 % i mål 1-regioner) och att projekten kunde fåberättigade till stöd enligt kriterierna i bilagan till kommissionens beslut av den 7 juni 1990 om investeringar som kan finansieras inom ramen för förordning (EG) nr 866/90 och förordning (EEG) nr 867/90 med nödvändiga ändringar av tillämpningen av artikel 87 i EG-fördraget.

(60) Det bör därför undersökas om de investeringar som fick stöd uppfyllde villkoren i förordning (EEG) nr 866/90 och om de sektorsbegränsningar som anges i kommissionens beslut av den 7 juni 1990 iakttogs. I bilagan till beslutet avseende kött- och äggsektorerna anges i punkt 2.10 vilka sektorer som är prioriterade, dvs. vilka typer av investeringar som kommissionen ser positivt på, då dessa mer än andra investeringar främjar utvecklingen inom en given sektor.

(61) Kommissionen ser särskilt positivt på investeringar i styckningsanläggningar i anslutning till slakterianläggningar, särskilt i produktionsområden där det inte finns några styckningsanläggningar. Samtidigt förbjuds i samma punkt varje investering som ökar produktionskapaciteten när det gäller slakt av svin, nötdjur, får och fjäderfän, utom i de fall då en anläggning med motsvarande kapacitet läggs ned, eller, när det gäller svin, nötdjur, får och andra fjäderfän än hönsfåglar, om produktionsnivån i den aktuella regionen tyder på att produktionsnivån är på nedgång.

(62) Enligt de italienska myndigheterna var det endast ett fåtal av investeringarna som avsåg styckningsanläggningar. Då de italienska myndigheterna inte kan ange exakt hur stor andel av investeringarna som avsåg styckningsanläggningar bör det fastställas huruvida investeringarna kan sägas vara av det slag som uttryckligen förbjuds i punkt 2.10, dvs. om de har lett till en ökning av slaktkapaciteten och huruvida det aktuella företaget eller ett annat företag i samband därmed lagt ned någon anläggning med motsvarande kapacitet (19).

(63) I sin skrivelse av den 12 juli 2001 anger de italienska myndigheterna att investeringarna inom slakt och bearbetning och saluföring av jordbruksprodukter har gjorts inom ramen för sju olika projekt. De italienska myndigheterna har lagt fram uppgifter som visar att samtliga anläggningar som ingick i projekten hade en lägre slaktkapacitet efter det att projektet hade genomförts än tidigare (en minskning med cirka 30 djur/timme per anläggning). Villkoret i punkt 2.10 i bilagan till beslut 90/342/EEG har således iakttagits.

(64) Stödnivåerna, vilka uttrycks som bruttostödekvivalenter enligt den metod som anges i riktlinjerna för statligt stöd för regionala ändamål (20) och som omfattar alla former av statligt stöd som beviljats på grundval av lagarna nr 252/91 och 67/88 (lag nr 290/1999 innebar ingen ändring av stödnivåerna eller stödbeloppen och inte heller av stödmottagarnas identitet enligt lag nr 252/91 och lag nr 67/88), överskred inte taket på 75 % (för investeringar i mål 1-områden) eller taket på 55 % som vid tidpunkten gällde för investeringar i bearbetning och saluföring av jordbruksprodukter i områden utanför mål 1-områdena. Oberoende av i vilka geografiska områden som investeringarna har gjorts har man i samtliga fall respekterat de högsta tillåtna stödnivåer i gemenskapslagstiftningen som gällde vid tidpunkten då stöden beviljades. Detta åskådliggörs i tabell 1 nedan. Tabell 1 Investeringar i bearbetning och saluföring Stödberättigande utgifter (ITL) Totalt stöd (ITL) % CONAZO Investeringar i mindre gynnade områden 4 972 623 097 3 729 467 323 75,00 % Investeringar i andra områden 48 753 248 149 26 480 183 539 54,31 % FIORUCCI Investeringar 39 831 488 798 14 170 000 000 35,57 % GUARDAMIGLIO Investeringar 15 296 548 104 5 477 000 000 35,81 % INALCA Investeringar 139 597 581 320 42 502 000 000 30,45 % PRUNOTTO Investeringar 4 243 327 136 1 930 000 000 45,48 % CAMALLEVAMENTI Investeringar 4 667 623 201 2 567 192 000 55,00 % C.L.S.M. Investeringar 6 067 000 000 3 260 533 100 53,74 %

(65) I enlighet med artikel 11 i förordning (EEG) nr 866/90 syftar de aktuella åtgärderna till att rationalisera eller utveckla presentationen, förvaringen, behandlingen och bearbetningen av jordbruksprodukter eller återvinningen av biprodukter eller restprodukter från framställningen, att förbättra försäljningskanalerna och öppenheten i prisbildningen, att använda ny bearbetningsteknik, däribland utveckling av nya produkter och biprodukter eller öppnande av nya marknader samt nyskapande investeringar och till att förbättra produktkvaliteten.

(66) De godkända utgifterna avser i enlighet med artikel 11.3 i förordning (EEG) nr 866/90 endast följande: — Uppförande eller förvärv av fast egendom, dock inte köp av mark. — Förvärv av nya maskiner och ny utrustning, däribland mjukvara till datorer. — Allmänna omkostnader, som arvoden till arkitekter, ingenjörer och konsulter samt förundersökningskostnader, på upp till 12 % av de kostnader som anges ovan.

(67) Som anges nedan (se punkterna 80–98) har åtgärderna för att återställa den finansiella jämvikten inte räknats med i de stödberättigande kostnaderna utan i dessa ingår endast de direkta investeringskostnaderna och de faktiska stödberättigande kostnaderna. CIPE:s program hade dessutom som uttalat syfte att skapa koherens och att se till att reglerna inom den gemensamma organisationen av marknaden iakttogs.

(68) På grundval av de slutsatser som dras ovan kan konstateras att de stöd som de italienska myndigheterna har beviljat för investeringar inom ramen för de gemensamma projekt som beskrivs ovan är förenliga med den gemensamma marknaden i enlighet med artikel 87.3 c i EG-fördraget. Detta gäller emellertid endast de stöd som beviljats för det faktiska genomförandet av investeringarna och inte eventuella stöd för att återställa den finansiella jämvikten i de berörda företagen eller eventuella stöd i samband med lån som beviljats för att konsolidera lån. Dessa stöd kommer att diskuteras i det följande.

VI.1 a) 2. Investeringar i företag

(69) Som redan har angivits innehåller stödordningen också stöd till investeringar i primärproduktion som görs av sammanslutningar av företag i enlighet med grundsyftet för hela projektet.

(70) Stöd har beviljats företagen CONAZO, GEA och Val di Cesola (21). I tabell 2 nedan anges vilka de stödberättigande utgifterna var och vilka totala stödbelopp som betalades ut. Tabell 2 Investeringar i produktionen Sammanlagda stödberättigande utgifter(ITL) Sammanlagt stöd (ITL) % CONAZO 7 652 930 000 2 678 525 500 35,00 % G E A 2 368 708 000 558 831 181 23,59 % Val di Cesola 553 923 850 278 830 197 50,34 %

(71) Vid den tidpunkt då de olika projekten godkändes och utbetalningarna för dessa gjordes bedömdes investeringsstöd på grundval av rådets förordning (EEG) nr 2328/91 om förbättring av jordbruksstrukturens effektivitet (22). Det system med partiell direktstöd som införs genom förordningen syftar till att förbättra jordbruksföretagens effektivitet och i det aktuella ärendet har systemet tillämpats på enskilda företag. Genom systemet infördes en gemensam handlingsram enligt vilken medlemsstaterna kunde genomföra ett visst antal stödordningar som till viss del samfinansierades av gemenskapen. Samtidigt infördes genom förordningen ett system för vissa typer av nationella stöd som medlemsstaterna beviljar. I artikel 35 i förordning (EEG) nr 2328/91 fastställdes på vilka villkor medlemsstaterna fick bevilja statligt stöd för samma mål som målen enligt förordningen. I artikel 35 fastställs särskilt att förordningen inte skall ”påverka medlemsstaternas rättighet att anta ytterligare stödåtgärder inom de områden som omfattas av denna förordning, med undantag av de områden som omfattas av artiklarna 2, 6–9, 11, 12.2, 12.3, 12.4 och 17, på villkor som skiljer sig från denna förordning, eller vars belopp överstiger de gränser som fastställs i denna förordning, förutsatt att dessa åtgärder vidtas i överensstämmelse med artikel 92–94 i fördraget”. I artikel 35.2 fastställs att bestämmelserna i artikel 92–94 i fördraget, med undantag av artikel 92.2, inte skall tillämpas på de stödåtgärder som omfattas av artiklarna 2, 6–9, 11, 12.2, 12.3, 12.4 och 17.

(72) Genom artikel 35 begränsas medlemsstaterna handlingsutrymme vad gäller statligt stöd och det framgår således tydligt i artikel 35 vilka typer av stöd som medlemsstaterna kunde bevilja. Detta innebär att medlemsstaterna i praktiken skulle anmäla alla beslut om stöd till initiativ inom ramen för förordningens tillämpningsområde till kommissionen, inom ramen för det förfarande för gemenskapsfinansiering som föreskrivs i förordningen eller i enlighet med statsstödsbestämmelserna i artikel 87 och 88 i EG-fördraget. De italienska myndigheterna har inte anmält de aktuella stöden enligt det förfarande som fastställs i förordning (EEG) nr 2328/91, med vilket syftet är att erhålla samfinansiering från gemenskapen eller att bevilja stöd i enlighet med bestämmelserna i artikel 12.2–12.4 i förordningen. Stöden skall därför bedömas på grundval av artiklarna 87–89 i EG-fördraget och de begränsningar och villkor som anges i förordningen.

(73) I artikel 12 i förordning (EEG) nr 2328/91 fastställs vilken typ av investeringar som medlemsstaterna kunde finansiera med enbart egna medel. Som anges i artikel 35 är artiklarna 87–89 i EG-fördraget inte tillämpliga på artikel 12.2–4. Stöden i fråga kan således endast bedömas på grundval av artikel 12.1–5 i förordning (EEG) nr 2328/91.

(74) De stöd som föreskrivs i artikel 12.1 är kompletterande stödåtgärder som på vissa strikta villkor kan beviljas av medlemsstaterna utöver de åtgärder som samfinansieras av gemenskapen enligt förordning (EEG) nr 2328/91. De kompletterande stödåtgärderna kan endast beviljas företag som uppfyller samtliga de villkor för stödberättigande för gemenskapsstöd som anges i artiklarna 5–9 i förordningen och endast som komplement till tidigare godkända samfinansierade åtgärder. De aktuella stöden avviker från tillämpningsområdet för artikel 12.1 eftersom artikeln endast avser stöd som kompletterar tidigare godkända samfinansierade åtgärder.

(75) I artikel 12.5 anges att förbuden och begränsningarna i artikeln inte skall tillämpas på följande stöd: — Stöd till markköp. — Subventionerade driftskrediter vars löptid inte överstiger ett regleringsår. — Stöd till inköp av handjur för avel. — Säkerheter för upptagna lån, inbegripet ränta för dessa. — Stöd till investeringar för skydd och förbättring av miljön, under förutsättning att de inte leder till en produktionsökning. — Åtgärder avseende investeringar för att förbättra hälsoförhållandena eller för att uppfylla gemenskapens djurmiljökrav eller nationella krav, om dessa är strängare än gemenskapens, under förutsättning att dessa investeringar inte leder till en ökning av produktionen. Vidare anges att beviljandet av dessa stöd skall ske i överensstämmelse med artiklarna 87 och 88 (dåvarande artiklarna 92–94) i EG-fördraget.

(76) I en skrivelse av den 13 oktober 2000 angav de italienska myndigheterna att stöd enligt lag nr 252/91 för investeringar i primärproduktionen endast hade beviljats för tre projekt. Investeringarna i fråga avsåg omstrukturering och förbättring av avelsanläggningar i det övergripande syftet att sänka produktionskostnaderna, förbättra kvaliteten och förbättra hygien- och djurskyddsförhållandena. Tack vare investeringarna var det möjligt att förbättra ventilationen i lokalerna, minska djurtätheten, förbättra belysningen och vattendistributionen och så vidare. De italienska myndigheterna försäkrar att stödet avsåg investeringar i åtgärder som gick utöver vad som krävs i gemenskapslagstiftningen om hygien och djurskydd i direktiv 91/629/EEG (23) och direktiv 91/630/EEG (24). De italienska myndigheterna fogar till sin skrivelse av den 24 november 2004, registrerad den 3 december 2004, en förteckning över investeringarna för att visa att dessa avsåg att förbättra hygien- och djurskyddsvillkoren på ett sätt som gick utöver vad som föreskrevs i den då gällande gemenskapslagstiftningen om hygien och djurskydd. Varje projekt som fick stöd kontrollerades av en kontrollkommitté med företrädare från jordbruksministeriet och den aktuella regionen, som hade som uppgift att verifiera att projektens mål verkligen uppnåddes.

(77) Stöden inklusive de statliga medel som överförts till investeringarna överskred inte de högsta tillåtna stödnivåerna i förordningen (35 % respektive 75 % i mindre gynnade områden).

(78) Vidare försäkrar de italienska myndigheterna att det sammanlagda antalet djur inte har ökat efter det att investeringarna genomfördes och att alla investeringar har genomförts i enlighet med artikel 6 i förordning (EEG) nr 2328/91.

(79) Som anges i avsnitt VI.1 a)3 omfattar begreppet stödberättigande kostnader inte åtgärder för att återställa den finansiella jämvikten i företag och inte heller lån för betalning av skulder.

(80) Av detta resonemang framgår att de stöd som de italienska myndigheterna beviljat för investeringar i primärproduktionen enligt ovan är förenliga med den gemensamma marknaden i den mening som avses i artikel 87.3 c i EG-fördraget.

VI.1 a) 3. Stöd till för att återställa den finansiella jämvikten i företagen och till konsolidering av skulder

(81) Som redan påpekats ovan anges i artikel 5.2 i lag nr 290/99 att de förmånliga villkoren får lån som tagits i enlighet med artikel 15.16 i lag nr 67/88 för utvecklingsåtgärder och för konsolidering av befintliga skulder fortsätter att gälla även om ett integrerat projekt som godkänts enligt artikel 1 i lag nr 87/90 (som ersatts av artikel 1 i lag nr 252/91) endast genomförs till viss del, på villkor att den person som tog lånet genomför sitt gemensamma projekt. I artikel 5.3 anges att de förmånliga villkoren för lån som på grundval av ovannämnda lag har tagits för att konsolidera skulder gäller även om ett integrerat projekt inte har genomförts eller bara har genomförts till viss del, på villkor att den person som tar lånet har ett eget investeringsprojekt som skall genomföras med hjälp av en viss del av lånet.

(82) De förmånliga lån enligt artikel 5 i lag nr 290/99 som är föremål för kommissionens granskning föreskrivs i lag nr 67/88. Det var på grund av artikel 15.16 i denna lag som kommissionen beslutade att inleda förfarandet och i artikeln anges att jordbrukskooperativ och sammanslutningar av sådana kan beviljas lån på högst 700 miljarder ITL för konstruktion, omstrukturering och utvidgning av slakterianläggningar.I artikeln anges också att lånen kan användas för att konsolidera befintliga skulder avseende de aktuella strukturerna och anläggningarna, dock högst till ett värde av 100 miljarder ITL under 1988 och 50 miljarder ITL under 1989.

(83) Både i artikel 5 i lag nr 290/99 och i artikel 15.16 i lag nr 67/88 ges möjlighet att använda stöden för konsolidering av skulder.

(84) Även i de uppgifter som de italienska myndigheterna lämnade i sitt svar på kommissionens beslut att inleda förfarandet (25) avseende lag nr 252/91 anges att staten tagit hänsyn till de så kallade behoven av att återställa den ekonomiska jämvikten. Enligt de italienska myndigheterna krävdes det stora anslag, både för det faktiska genomförandet av utvecklingsprojekt och för åtgärder för att ”återställa den ekonomiska jämvikten” efter det att projekten hade genomförts (26). Åtgärderna för att återställa den ekonomiska jämvikten har skilts från de egentliga investeringarna eftersom åtgärdernas omfattning berodde på det ekonomiska resultatet av investeringarna.

(85) Av ovanstående framgår att en del av de medel som de italienska myndigheterna ställde till företagens förfogande var avsedda att hjälpa företagen att klara de finansiella kostnader som uppstår till följd av investeringarna, dock utan någon direkt koppling.

(86) Kommissionen har uttryckt tvivel om huruvida det stöd för skuldkonsolidering som föreskrivs i lag nr 67/88 och de stöd för att återställa den finansiella jämvikten som föreskrivs i lag nr 252/91 är förenliga med den gemensamma marknaden. I sitt svar av den 18 maj 2000 på beslutet om att inleda förfarandet anger de italienska myndigheterna att båda typerna av stöd beviljades i samband med de investeringar som krävdes för genomförandet av de planerade gemensamma projekten. Faktum är att de italienska myndigheterna har angett att det i lag nr 67/88 görs en koppling mellan skuldkonsolideringen och det faktiska genomförandet av investeringsprojekten. Som de italienska myndigheterna ser saken var syftet med konsolideringslånen att förse företagen med likvida medel och att dessa därför helt enkelt fungerade som ett slags bidrag. Lånen var således finansiella transaktioner kopplade till ett investeringsprojekt.

(87) Trots detta har kommissionen uttryckt tvivel angående stöden i fråga, då kommissionen, till skillnad från de italienska myndigheterna, anser att det utifrån de beskrivningar som getts och de lagtexter som lämnats in förefaller som om stöden avsåg att avhjälpa företagens ekonomiska svårigheter utan någon koppling till det faktiska genomförandet av investeringarna. I skrivelsen där kommissionen uttrycker sina tvivel uppmanar kommissionen också de italienska myndigheterna att ange om de aktuella stöden var förenliga med eventuella bestämmelser som var tillämpliga vid den tidpunkt då stöden beviljades.

(88) I sitt svar på skrivelsen (27) anger de italienska myndigheterna beträffande åtgärderna för att återställa den finansiella jämvikten att man tog hänsyn till vart och ett av de gemensamma projektens finansiella behov. De finansiella behoven utgjordes av de faktiska investeringarna och av åtgärderna för att återställa den finansiella jämvikten, som inte fick överskrida 50 % av det sammanlagda finansiella behovet. Genom åtgärderna för att återställa den finansiella jämvikten säkrade man att de finansiella kostnaderna i samband med investeringarna skulle komma att betalas.

(89) Till följd av de synpunkter som kommissionen framförde angående dessa förhållanden gjorde de italienska myndigheterna i sin skrivelse av den 29 oktober 2004, registrerad den 3 november 2004, åtskillnad mellan åtgärderna för att återställa den finansiella jämvikten och de stödberättigande kostnaderna. Därför har man uteslutit åtgärderna för att återställa den finansiella jämvikten, vilka ursprungligen ingick i de stödberättigande utgifterna för investeringarna, från beräkningen. Detta innebär att de enda kostnader som tas i beaktande för finansiering är kostnader som är direkt kopplade till genomförandet av de investeringar som har godkänts för finansiering på de villkor som anges ovan. Faktum är att åtgärderna för att återställa den finansiella jämvikten aldrig har inneburit att några ytterligare statliga medel fördes över till de företag som inlett gemensamma projekt, utan dessa hänfördes ursprungligen till de godkända kostnaderna.

(90) Enligt den nya beräkningsmetoden (i vilken åtgärderna för att återställa den finansiella jämvikten inte längre ingår i de stödberättigande kostnaderna) ligger stödnivån för de två företag som fått stöd (CONAZO e Consorzio latterie sociali mantovane) fortfarande under 35 % när det gäller primärproduktionen och under 55 % när det gäller bearbetning och saluföring i andra regioner än mindre gynnade områden och under 75 % i mindre gynnade områden. Detta åskådliggörs i följande tabell: Tabell 3 Åtgärder för att återställa den finansiella jämvikten Stödberättigandekostnader (ITL) Statligt stöd (lag nr 252/91) % Conazo Produktion 7 652 930 000 2 678 525 500 35,00 Bearbetning i mindre gynnade områden 4 972 623 097 3 729 467 323 75,00 Bearbetning 48 753 248 149 20 700 797 658 42,46 Totalt Conazo 61 378 801 246 27 108 790 481 44,16 Consorzio Latterie Sociali Mantovane Bearbetning i mindre gynnade områden 6 067 000 000 3 260 533 100 53,74

(91) När det gäller åtgärderna för konsolidering av skulder anger de italienska myndigheterna att åtgärderna avsåg finansiering av både de så kallade utvecklingslånen, dvs. lån för genomförande av gemensamma projekt för vilka de anslag som gjorts tillgängliga genom lag nr 252/91 inte var tillräckliga, och de så kallade konsolideringslånen, som avsåg finansiering av tidigare investeringar.

(92) Utvecklingslånen beviljades för gemensamma projekt inom ramen för lag nr 252/91 och på samma villkor. Sådana lån har beviljats CONAZO, GEA och Val di Cesola. Bruttostödsekvivalenten för dessa lån har räknats med i den sammanlagda stödnivån medan den maximala stödekvivalenten utgörs av summan av de stöd som beviljats på grundval av lag nr 252/91 och i form av utvecklingslån på grundval av lag nr 67/88. Den sammanlagda stödnivån var förenlig med de stödnivåer som kommissionen godkände vid den aktuella tidpunkten (som framgår av tabell 2 ovan).

(93) De så kallade konsolideringslånen, som endast rörde CONAZO, avsåg däremot tidigare investeringar och var avsedda att sänka kostnaderna för lån som tagits för tidigare investeringar. Konsolideringslånen beviljades på de villkor som anges i kommissionens skrivelse av den 7 mars 1989 (28). Villkoren var följande: — Stöden (till exempel åtaganden om att betala räntor) skall beviljas för att lätta företagens börda för lån som tagits för tidigare investeringar. — Den sammanlagda stödekvivalenten för tidigare stöd som beviljades i samband med att lånen togs och för det nya stödet får inte överskrida de högsta tillåtna nivåer som kommissionen tillämpar för stöd till primärproduktionen, dvs. 35 % i allmänhet och 75 % i mindre gynnade områden enligt direktiv 75/268/EEG, och 55 % för investeringar i bearbetning och saluföring (75 % i mål 1-områden). — De nya stöden skall beräknas med hänsyn till variationer i räntesatserna för nya lån (stödnivån skall motsvara eller vara lägre än de nya räntesatserna) eller bara beviljas till företag som kan ge lönsamhetsgarantier, särskilt i de fall då de finansiella kostnaderna för tidigare lån är så stora att jordbruksföretaget i fråga riskerar att gå i konkurs.

(94) I det aktuella ärendet har de italienska myndigheterna genom skrivelser av den 12 juli 2001 respektive av den 29 oktober 2004, registrerad den 3 november 2004, meddelat att stöd för konsolidering av skulder endast har beviljats ett enda företag, dvs. CONAZO, som hade ekonomiska svårigheter. Stödet för konsolidering av skulder var avsett att befria företaget från skulder som uppstått på grund av tidigare investeringar så att företaget skulle kunna göra de nya investeringar som krävdes för att modernisera djurhållningen. Konsolideringslånen beviljades för att finansiera projekt som inleddes mellan 1986 och 1993 och som avsåg uppförande av slakterianläggningar och andra byggnader, förvärv av utrustning och skapande av en avelsanläggning, till en sammanlagd kostnad av12 396 406 733 ITL (cirka 6 miljoner euro). Bruttostödsekvivalenten för detta stöd i förhållande till de sammanlagda stödberättigande kostnaderna ligger på 9 % (1 198 351 597 ITL), vilket innebär att den inte överstiger den högsta tillåtna stödnivå som anges ovan.

(95) Stödet beviljades för att hjälpa företaget ur de svårigheter som det hade hamnat i på grund av de höga räntorna, vilka låg på 17,80 % under 1986 och på 14,75 % under 1993. Även om företaget hade en i grunden sund ekonomi gjorde de höga räntorna att den ekonomiska situationen förvärrades avsevärt. Dessutom hade företaget gjort nya investeringar inom ramen för de gemensamma projekt som finansierades på grundval av lag nr 252/91. För att få delta i projekten måste företaget gå med på att ställa två typer av säkerheter för det sammanlagda anslag som inte täcktes av något statligt stöd. Säkerheterna var av följande slag: a) Kapitalökning med hjälp av aktieägarna eller ett tioårigt lån till marknadsränta för att täcka minst 20 % av anslaget. b) En säkerhet som täcker hela projektet. Säkerheten skulle dessutom åtföljas av en bestämmelse om solidariskt ansvar, vilket innebär att varje projektdeltagare ansvarar inför de andra deltagarna i de fall då delar av ett projekt eller ett helt projekt inte genomförs.

(96) Enligt de italienska myndigheterna skulle en kumulering av nya och äldre ekonomiska åtaganden (beroende på de höga räntesatserna för tidigare investeringar) få allvarliga konsekvenser, även för ekonomiskt hållbara företag av det slag som berörs av den aktuella åtgärden. För konsolideringslån har det dessutom alltid krävts att det presenteras en utvecklingsplan för företaget, som visar företagets ekonomiska situation, vilka investeringar som har gjorts och som planeras, samt att villkoren i punkt 94 har uppfyllts.

(97) De investeringar för vilka det beviljats konsolideringslån är inte alls av samma slag som de investeringar som finansieras på grundval av lag nr 252/91 och den andel av finansieringen för konsolidering av skulder som utgörs av statliga medel (enligt de villkor som anges ovan) påverkar inte stödnivån för de investeringar som finansieras på grundval av lag nr 252/91.

(98) Vidare påpekar de italienska myndigheterna att artikel 5.3 i lag nr 290/99 aldrig har tillämpats (i denna anges att de förmånliga villkoren för lån som på grundval av ovannämnda lag tagits för att konsolidera skulder gäller även om ett integrerat projekt inte har genomförts eller bara har genomförts till viss del, på villkor att den person som tar lånet har ett eget investeringsprojekt som skall genomföras med hjälp av en viss del av lånet). Det har aldrig beviljats något stöd (i form av konsolideringslån) för projekt som inte genomförts helt och hållet.

(99) Utifrån de upplysningar som de italienska myndigheterna har lämnat kan kommissionen dra följande slutsatser: — De konsolideringslån som föreskrivs i lag nr 67/88 var förenliga med reglerna för statligt stöd vid den tidpunkt då stödet beviljades. — Det stöd i form av utvecklingslån som föreskrivs i lag nr 67/88 har räknats med i de totala anslagen för varje projekt och har bedömts på grundval av reglerna för statligt stöd för investeringar i primärproduktionen och inom bearbetning och saluföring av jordbruksprodukter (se avsnitt VI.1 a) 1 och VI.1 a) 2). — Åtgärderna för att återställa den finansiella jämvikten har inte inneburit några överföringar av statliga medel och beloppen har inte räknats med i de stödberättigande kostnaderna.

VI.2 d) Lån enligt artikel 4 i lag nr 290/99

(100) I sin skrivelse av den 27 februari 2003 anger de italienska myndigheterna att den åtgärd som föreskrivs i artikel 4 i lag nr 290/99 aldrig har genomförts på grund av att det inte var möjligt att identifiera de krediter som lagen avsåg (dvs. jordbruks-, drifts- och moderniseringskrediter med förfallodag senast den 31 mars 1998). Inga sådana krediter kunde identifieras och det beviljades därför inget statligt stöd av det slag som avses i artikel 87.1 i EG-fördraget på grundval av artikel 4 i lag nr 290/99 och relaterade åtgärder.

VI.3 Finagra

VI.3.1 Förekomst av stöd

(101) I lag nr 252/91 föreskrivs bland annat att det skall inrättas ett holdingbolag med ett tecknat och betalt kapital på 70,114 miljoner ITL. Huvudägare är Ministero delle politiche agricole e forestali vars innehav uppgår till 92,79 % av bolaget. Återstående 7,21 % ägs av 13 olika kreditinstitut.

(102) Holdingbolaget har följande uppgifter: Att bistå vid utarbetandet av omstrukturerings- och utvecklingsprogram, att ställa säkerheter för lån, att skaffa fram finansiering på marknaden, att göra förvärv och vidta försäljning av andelar i bolag, kooperativ, konsortier, organ och sammanslutningar, samt att bevilja finansiering.

(103) Genom lagdekret nr 1 av den 9 januari 1999 om omorganisering av organ och bolag på marknadsföringsområdet och om skapande av bolaget Sviluppo Italia S.p.A införlivades Finagra med Sviluppo Italia S.p.A (29).

(104) De italienska myndigheterna har vid upprepade tillfällen hävdat att de åtgärder som genomförts av Finagra aldrig innehållit något statligt stöd och att Finagra alltid verkat under normala marknadsvillkor i enlighet med kommissionens meddelande om tillämpningen av artiklarna 92 och 93 (nuvarande artiklarna 87–89) i EG-fördraget på offentliga bolag (30).

(105) För att visa att Finagra alltid verkat under normala marknadsvillkor har de italienska myndigheterna, på uppmaning av kommissionen, lämnat in detaljerade uppgifter om de tolv transaktioner (till förmån för företag enligt artikel 5) som bolaget godkände den 31 december 1998 (31).

(106) En analys av Finagras verksamhet visar att bolaget var verksamt inom följande områden: — Förvärv av andelar — Utlåning — Säkerheter

(107) I sin skrivelse av den 13 oktober 2000 anger de italienska myndigheterna att även om det i Finagras stadgar fastställs att bolaget kan vidta undsättnings- och omstruktureringsåtgärder så har detta aldrig förekommit.

VI.3.1 a) Förvärv av andelar

(108) Kommissionens ståndpunkt när det gäller offentliga myndigheters kapitalinnehav i privata bolag fastställs i kommissionens meddelande om tillämpning av artiklarna 92 och 93 i EG-fördraget på offentliga myndigheters kapitalinnehav. I meddelandet anges att begreppet offentliga myndigheters kapitalinnehav skall tolkas som direkt medverkan i den centrala, regionala eller lokala förvaltningen, direkt medverkan i kreditinstitut eller i nationella, regionala eller industriella myndigheter som finansieras med statliga medel i den mening som avses i artikel 87.1 i EG-fördraget eller inom vilka den centrala, regionala eller lokala förvaltningen utövar ett avgörande inflytande.

(109) Italien innehar via jord- och skogsbruksministeriet en andel på cirka 92 % av Finagra. Det är därför fråga om ett kapital som innehas av en offentlig myndighet i den mening som avses i meddelandet.

(110) I fördraget fastställs att fördraget inte i något hänseende skall ingripa i medlemsstaternas egendomsordning (f.d. artikel 222) och att offentliga och privata företag skall behandlas i enlighet med principen om jämlikhet. Detta innebär att de åtgärder som kommissionen vidtar varken kan straffa eller belöna offentliga myndigheter som överför kapital till företag. Kommissionen kan bara uttala sig om finansieringsmetoden, dvs. om man väljer lån eller eget kapital. Det spelar ingen roll om medlen är offentliga eller privata. I det aktuella ärendet måste kommissionen alltså kontrollera om Finagras förvärv av andelar i olika företag inom jordbrukssektorn utgör statligt stöd enligt artikel 87.1 i EG-fördraget, och därför skall bedömas enligt artiklarna 87–89 i EG-fördraget eller om Finagras förvärv, i enlighet med vad de italienska myndigheterna påstår, inte utgör statligt stöd på grundval av ovannämnda meddelande.

(111) I meddelandet identifieras fyra olika tillfällen då en offentlig myndighet kan ha anledning att förvärva andelar i ett bolag. Dessa är följande: a) Skapandet av ett bolag. b) Hel eller delvis överföring av ägandet från den privata till den offentliga sektorn. c) Tillskott av nytt kapital eller konvertering till eget kapital i ett befintligt offentligt företag. d) Deltagande i nyemission i ett befintligt privat företag.

(112) Förvärv av hela eller del av kapitalet i ett befintligt företag utan att nytt kapital tillförs utgör ej statligt stöd.

(113) Av de uppgifter som lämnat sin av de italienska myndigheterna framgår att de åtgärder som vidtagits av Finagra till förmån för befintliga privata företag gjordes i form av tillskott av aktiekapital till företagen och det kan därför inte omedelbart uteslutas att det var fråga om statligt stöd i den mening som avses i artikel 87.1 i EG-fördraget.

(114) Det är emellertid inte uppenbart att kapitaltillskott i ett privat företag skall betraktas som stöd om statens agerande kan jämställas med hur en privat investerare skulle ha agerat under normala marknadsvillkor. Statligt stöd anses däremot förekomma om principen om en privat investerare inte iakttas och kapitaltillskottet görs under omständigheter som en privat investerare inte skulle ha accepterat under normala marknadsvillkor (32). I punkt 3.2 i meddelandet anges sex fall då detta kan förekomma.

(115) I sin skrivelse av den 13 oktober 2000 anger de italienska myndigheterna att kapitalförvärven alltid var tillfälliga och aldrig löpte på mer än fem år. Preliminärt förefaller därför förvärven omfattas av punkt 3.3 iii i meddelandet, i vilken det anges att det är fråga om statligt stöd i de fall då ett innehav löper på kort tid, då löptiden och priset har fastställts i förväg och då investeraren erhåller resultat som är avsevärt sämre än vad resultaten skulle ha varit för en investering på kapitalmarknaderna under samma period. De uppgifter som de italienska myndigheterna lämnat in visar emellertid att likheterna med det typfall som beskrivs i punkt 3.3 iii avseende förekomst av statligt stöd, endast gäller den nämnda aspekten. Faktum är att det aldrig angavs i någon juridiskt bindande handling att förvärven skulle vara tidsbegränsade. Detta beslutades vid ett styrelsemöte i närvaro av de övriga 13 ledamöterna. Som anges i punkt 120 förvärvade Finagra andelar i kooperativen i sin egenskap av finansierande delägare (socio sovventore) och den vinst som Finagra gjorde var större än vad en normal investerare hade kunnat förvänta sig. För finansierande delägare gällde att de var tvungna att behålla andelarna under en viss tid, men inget tvingade dem att sälja dem efter den perioden. Finagra var en av flera finansierande delägare (däribland ett antal kreditinstitut) och omfattades av samma regler/åligganden som andra privata investerare. Finagras förvärv i andra bolag varade i genomsnitt mellan tre och tre och ett halvt år och andelarna såldes till marknadspriser. De italienska myndigheterna har vid flera tillfällen påpekat att försäljningspriset aldrig fastställts i förväg och att man alltid tillämpat marknadspriser. De italienska myndigheterna hävdar att det inte finns någon som helst handling (juridisk handling, skriftligt eller muntligt avtal eller annan överenskommelse) som skulle kunna tyda på att försäljningspriserna skulle ha fastställts i förväg och att priserna alltid fastställts på grundval av det marknadspris som gällde vid försäljningen.

(116) Enligt de italienska myndigheterna bevisas detta genom det faktum att Finagra, i samtliga fall utom ett, sålde sina andelar med vinst. Det enda undantaget är förvärvet av aktier i kooperativet ARA, som försattes i tvångsförvaltning, vilket resulterade i en förlust på 500 miljoner ITL (250 000 euro). Det faktum att Finagra gjorde en förlust i samband med ett andelsförvärv kan inte i sig ses som ett bevis för att Finagra inte skulle ha agerat som en privat investerare. Finagras beslut att förvärva andelar i kooperativet var korrekt och byggde på de goda ekonomiska och finansiella utsikter som förespåddes kooperativet. Dessutom gjorde Finagra vad som stod i dess makt för att få tillbaka det investerade kapitalet. Vid den tidpunkt då beslutet om förvärv fattades genomgick kooperativet en omstrukturerings- och moderniseringsprocess för att öka produktionen och för att rationalisera industriprocesserna. Kooperativet hade en god tillväxtpotential och var väl förankrat i den ekonomiska verkligheten i det geografiska område där det var beläget. Dess intäkter hade ökat konstant mellan 1990 och 1994 och dess ekonomiska prestanda förbättrades kontinuerligt. Kooperativet hamnade emellertid i svårigheter på grund av höga moderniseringskostnader och sjunkande köttpriser. Under 1996 försattes kooperativet i tvångsförvaltning. Kooperativet deltog i ett av de gemensamma projekt som finansierades på grundval av lag nr 252/92 och genomförde sin del av projektet. Efter utgången av tvångsförvaltningsperioden tog staten tillbaka hela det anslag som avsatts för de finansierade investeringarna. Finagras andelar i kooperativet gick förlorade till följd av tvångsförvaltningen, trots att Finagra inledde förfaranden för återkrav. I sin skrivelse av den 24 november 2004 anger de italienska myndigheterna att en säkerhet på 125 miljoner ITL hade betalats ut och att resterande 375 miljoner ITL är ett tillgodohavande för Finagra. Återkravsförfarandet pågår fortfarande, vilket innebär att Finagra, som vid normala återkravsförfaranden, kan komma att få tillbaka minst 40 % av tillgodohavandet.

(117) Mot bakgrund av detta kan Finagras korttidsförvärv i sig inte betraktas som statligt stöd i den mening som avses i artikel 87.1.

(118) Övriga aspekter av förvärven måste också beaktas. I sin skrivelse av den 12 juli 2001 presenterar de italienska myndigheterna en djupgående analys som har gjorts för att visa att åtgärderna i form av andelsförvärv har skett i enlighet med marknadsprinciperna efter en ingående bedömning av företagens ekonomiska situation, särskilt av dess skuldstruktur och skuldvolym. Inga investeringar har gjorts i de fall då ett företags ekonomiska situation var sådan att man inte kunde förvänta sig någon normal avkastning av det investerade kapitalet inom en rimlig tidsperiod. De italienska myndigheterna anger att Finagras förvärv i samtliga fall byggde på en djupgående bedömning av företagens ekonomiska situation (kontroll av årsredovisningar vid tidpunkten för förvärven) som gjordes för att säkra en normal avkastning av de investeringar som gjordes. Det aktuella företagets hade alltid en sund ekonomisk ställning. Följande kriterier användes för att fastställa den ekonomiska situationen inför ett eventuellt förvärv. — Företagets position på marknaden (geografiskt område, grad av diversifiering, marknadsandelar lokalt och globalt). — Företagets förmåga att skapa vinster/intäkter och resultatet av en kritisk analys av orsakerna till denna. — Bruttovinst, marginalvinst och nettotillgångar. — Finansförvaltningens effektivitet när det gäller användningen av nettoresurserna. Dessa kriterier fastställs i Finagras stadgar. De italienska myndigheterna har lämnat in uppgifter om andelsförvärven i fem företag/kooperativ och har för vart och ett av dessa angivit företagens situation i förhållande till ovannämnda kriterier (se skrivelsen av den 5 februari 2001 och skrivelsen av den 26 november 2004).

(119) Finagras förvärv utgjorde oftast inte mer än 30 % av nettokapitalet i ett företag vid tidpunkten för förvärvet och förvärven överskred aldrig 10 % av Finagras kapital vid den tidpunkt då det fattades beslut om ett förvärv. Detta åskådliggörs i följande tabell: Tabell 4 Finagras andelar av företagens nettokapital (33) Företag MCLC Nettokapital FINAGRA % 1994 28 412 481 648 1 240 200 000 4,36 1995 28 458 138 741 2 479 800 000 8,71 1996 30 546 834 954 2 479 800 000 8,12 1997 32 191 589 226 2 479 800 000 7,70 1998 33 957 143 898 2 479 800 000 7,30 1999 32 090 948 834 1 239 600 000 3,86 2000 34 682 267 274 1 239 600 000 3,57 Unicarni Nettokapital FINAGRA % 1994 12 669 243 845 2 000 000 000 15,79 1995 13 416 526 526 2 000 000 000 14,91 1996 14 558 518 843 2 060 000 000 14,15 1997 51 844 215 895 1 060 000 000 2,04 1998 51 918 316 470 1 075 000 000 2,07 1999 57 568 500 113 765 899 344 1,33 2000 60 804 913 354 795 580 426 1,31 2001 63 879 483 570 778 153 996 1,22 2002 64 931 137 640 799 164 462 1,23 Ultrocchi Nettokapital FINAGRA % 1995 46 033 965 272 1 805 200 000 3,92 1996 46 202 537 881 1 805 200 000 3,91 1997 46 376 056 268 1 805 200 000 3,89 Guardamiglio Nettokapital FINAGRA % 1995 9 807 056 542 0 0,00 1996 17 688 327 264 3 000 000 000 16,96 1997 17 457 904 625 3 000 000 000 17,18 1998 17 703 648 203 3 000 000 000 16,95

(120) De aktuella företagen har alltid uppvisat normala investeringsperspektiv och tillräckliga marginaler för självfinansiering. I samband med de aktuella åtgärderna var det Finagra som fastställde kriterier för avyttring och som erhöll säkerheter för företagens självfinansiering i enlighet med principerna i meddelandet. Som anges i Finagras stadgar bestod styrelsen av fem ledamöter som också företrädde minoritetsägarna (banker, kreditinstitut och privata företag). Alla beslut som fattades var majoritetsbeslut och besluten fattades utan påverkan från Italiens regering. Den offentliga förvaltningen varken ratificerade eller kontrollerade Finagras beslut. Styrelsen hade full frihet att besluta om åtgärder och bedrev sin verksamhet helt i enlighet med de normer som gäller för en kommersiell bank (lagdekret nr 385/93). Styrelsens verksamhet på finans- och kreditområdena var således helt fristående från staten och de beslut som fattades byggde på följande tre faktorer: Risken, den väntade avkastningen och företagets ekonomiska effektivitet. Förfarandena anges i stadgarna för Finagra.

(121) I de fall då verksamheten avsåg kooperativ deltog Finagra i egenskap av finansierande delägare. Enligt italiensk lag innebär detta att Finagra hade en särställning i förhållande till de andra delägarna i kooperativet och att Finagra därför — fick större avkastning ände ordinarie delägarna (i genomsnitt 2 % mer), — kunde utse en styrelseledamot och en revisor, — genom att förvärva andelar i ett kooperativ som finansierande delägare kunde erhålla säkerheter på 50 % av det investerade kapitalet. Övriga delägare hade ingen sådan särskild säkerhet, men för Finagras del var detta en förutsättning för deltagandet.

(122) När Finagra på detta vis förvärvade andelar i kooperativ som finansierande delägare agerade Finagra som vilken annan privat delägare som helst (övriga privata delägare var huvudsakligen banker och kreditinstitut) och på samma villkor. De italienska myndigheterna har inkommit med bevis för detta, i form av en förteckning över samtliga kreditinstitut och privatpersoner och företag som var finansierande delägare i de kooperativ i vilka Finagra förvärvade andelar (34) (se tabell 5 i punkt 136). De italienska myndigheterna har för att bevisa att Finagra agerade som en vanlig privat delägare, lämnat in dokumentation om hur en annan privat delägare agerade, dvs., banken MCLC. Enda skillnaden var att Finagra begärde större säkerheter innan man fattade beslut om att finansiera ett kooperativ som finansierande delägare. De italienska myndigheterna har också lämnat in handlingar som avser andelsemissioner till förmån för Unicarnis delägare och de förfrågningar (och svaren på dessa) som inkommit från privata kreditinstitut som önskade bli delägare.

(123) Den kompletterande säkerhet som Finagra begärde bestod av en säkerhet i Finagras namn avseende 50 % av andelarna. För exempelvis MCLC uppgick säkerheten i form av statsobligationer till 1 240 000 000 ITL (Finagras samlade andelar var värda 2 479 800 000 ITL) och för Unicarnis vidkommande uppgick säkerheten till 674 000 000 ITL (Finagras samlade andelar var värda 2 825 900 000 ITL). De italienska myndigheterna påpekar att ingen av de privata delägarna begärde en sådan kompletterande säkerhet som Finagra (säkerheten är anmärkningsvärd med tanke på hur många andelar som Finagra ägde i företagen) och att detta är ytterliga ett tecken på att Finagra tillämpade samma, för att inte säga strängare, villkor som en privat investerare.

(124) Avslutningsvis påpekar de italienska myndigheterna att Finagras årsredovisning alltid uppvisat positiva resultat vad gäller avkastning av kapital.

(125) På grundval av ovanstående kan kommissionen dra slutsatsen att Finagra i sina förvärv av andelar har agerat som en privat investerare skulle göra under normala marknadsvillkor. Förvärven innehöll således inget statligt stöd av det slag som avses i artikel 87.1 i EG-fördraget.

VI.3.1 b) Beviljande av lån

(126) Som anges ovan i punkt 106 ingick det även i Finagras verksamhet att bevilja lån till företag inom jordbrukssektorn. De upplysningar som har lämnats in av de italienska myndigheterna visar att Finagra beviljade lån till ett samlat belopp av 17 800 miljoner ITL.

(127) I sin skrivelse av den 13 oktober 2000 anger de italienska myndigheterna att lånen i samtliga fall beviljades på marknadsmässiga villkor, med en räntesats motsvarande den risk som lånen innebar och att räntesatserna aldrig var lägre än gällande marknadsränta vid den tidpunkt då de beviljades.

(128) Den ränta som tillämpades var samma som för statsobligationer (Rendistato) för lån på mer än 18 månader, minus fem punkter. Den lägsta räntan låg emellertid på 3 %. Den ränta som tillämpas för statsobligationer betraktas i allmänhet som ett riktvärde vid bedömningen av en investerings lönsamhet. En investering betraktas som lönsam om avkastningen kan förväntas vara som lägst densamma som avkastningen hade varit om motsvarande belopp hade investerats i statsobligationer. Det faktum att räntan kunde sänkas med fem punkter i förhållande till räntan för Rendistato tyder på att Finagra kan ha beviljat lån till lägre ränta än marknadsräntan.

(129) Som svar på detta anger de italienska myndigheterna att Finagra valde ut vilka företag som fick lån med mycket stor försiktighet för att minimera riskerna för insolvens. De italienska myndigheterna hävdar att Finagra i sin utlåningsverksamhet först undersökte möjligheterna att bevilja lån och därför agerade som ett ordinarie finansinstitut under normala marknadsvillkor. Lånen beviljades för investeringsprojekt som presenterades av företagen och låne- och återbetalningsvillkoren fastställdes alltid med hänsyn till det låntagande företagets åtaganden. I samtliga fall skulle lånen betalas tillbaka inom 48 månader eller med omedelbar verkan om återbetalningarna uteblev eller försenades. Samtliga lån beviljades för ekonomiskt hållbara projekt och för att möjliggöra samarbete mellan olika parter om förvaltningen av konkreta industriprogram med realistiska utvecklingsmöjligheter. Finagras bedömning av låntagarnas möjligheter att betala tillbaka lånen gjordes på grundval av de handlingar som fanns tillgängliga (årsredovisningar, investeringsprojekt, treårsplaner) och djupgående analyser av samma slag som görs av kreditinstitut. Samtliga företag har skött återbetalningarna i enlighet med de fastställda tidsplanerna, vilket enligt de italienska myndigheterna visar att urvalet av företagen gjordes på grundval av rent ekonomiska kriterier och i syfte att minimera risken för insolvens.

(130) Den lägsta räntesats som Finagra tog ut var 3 % fram till maj 1999 och därefter 2 % fram till juni 2000 då Finagra gick upp i Sviluppo Italia. Det är tydligt att det är fråga om räntesatser som ligger under kommissionens referensräntor under perioden i fråga.

(131) Det finns emellertid en skillnad mellan de lån som beviljats kooperativ och de lån som beviljats privata företag. Endast två kooperativ fick lån från Finagra, dvs. MCLC och Unicarni, till ett samlat belopp av 8,3 miljarder ITL.

(132) För kooperativens vidkommande beviljade Finagra lån på de villkor som gäller för finansierande delägare. Detta är en särskild möjlighet för kooperativ som föreskrivs i lag nr 59/92 (se punkt 120). Beslutet om att bevilja lån fattades av Finagra utifrån vilken avkastning lånen skulle ge på grundval av de räntesatser som angavs i kooperativens stadgar. Besluten fattades i Finagras styrelse, i vilken samtliga finansierande delägare och andra delägare var representerade (bland annat banker, kreditinstitut och privata investerare).

(133) Räntesatserna var en del av den väntade avkastningen av kapitalinvesteringarna, då Finagra som finansierande delägare fick en högre avkastning än övriga delägare. Detta var således ett led i Finagras investeringsstrategi. Faktum är att Finagra inte bara direkt kunde kontrollera förvaltningen av de företag som fick lån (35) och få ut en större avkastning, utan Finagra kunde också sänka förvaltningskostnaderna, tack vare att de övriga delägarna var välkända banker och kreditinstitut. De italienska myndigheterna har angivit att de övriga privata delägare som lånade ut pengar till de kooperativ som de själva var medlemmar av tillämpade samma räntesatser, då dessa fastställts i reglerna för delägarlån, som kooperativen hade godkänt.

(134) Enligt de italienska myndigheterna bör därför de räntesatser som Finagra tillämpade bedömas mot bakgrund av de andra kriterier som tillämpades för lånen, dvs. följande: — Kopplingen mellan de båda ställningarna finansierande delägare i ett kooperativ och låntagare. — Det faktum att samma låneränta togs ut av alla finansierande delägare. — Finagra deltog direkt i förvaltningen av de kooperativ som tog lånen genom sin plats i styrelserna. — Finagras vinst låg på 2 %, dvs. på mycket mer än vad övriga delägare fick i avkastning. — Finagra beviljade bara lån till kooperativ som kunde ge tillräckliga säkerheter för återbetalningen, dvs. Finagra tillämpade strängare regler för utlåningen. — Finagra hade låga förvaltningskostnader tack vare att de banker som var delägare i Finagra kunde erbjuda lägre räntesatser. — I de interna stadgarna om kapitaltillskott föreskrevs en lägsta räntesats på 3 % fram till maj 1999, även i de fall då en tillämpning av Rendistato-ränta minus fem punkter skulle ha gett värden nära noll eller till och med minusvärden.

(135) För att visa att Finagra var en av många finansierande delägare i kooperativen har de italienska myndigheterna skickat in de förfrågningar (och svaren på dessa) som inkommit från kreditinstitut som önskade bli finansierande delägare i MCLC och Unicarni på samma villkor som Finagra.

(136) I följande tabell åskådliggörs hur många delägare som fanns i MCLC och Unicarni. Tabell 5 Finansierande delägare i MCLC och Unicarni Finansierande delägare i MCLC och Unicarni 1994 23 1995 35 1996 39 1997 52 1998 55 1999 58 2000 61 2001 79 2002 93 2003 103 Under 2004 hade Unicarni tio finansierande delägare som tillsammans ägde andelar till ett värde av 5 918 000 euro och MCLC hade 64 finansierande delägare som tillsammans ägde andelar till ett värde av 1 559 286 euro.

(137) Alla de finansierande delägarna omfattades, i samband med att de beviljade lån, av reglerna om återbetalning av lån, som godkänts av kooperativens styrelser. Enligt reglerna skulle räntan vara densamma som för statsobligationer (Rendistato) för lån på mer än 18 månader, minus fem punkter. Den lägsta räntan låg på 3 % fram till maj 1999. Finagras agerande i samband med de lån som beviljades kooperativen kan således jämställas med hur en annan (privat) finansierande delägare skulle ha agerat.

(138) De finansierande delägarna stod för en avsevärd del av de medel som lånades av de båda kooperativen. I följande tabell åskådliggörs vilka lån som MCLC och Unicarni under perioden 1996–2003 fick från Finagra och andra privata investerare, vilka samtliga var finansierande delägare. Tabell 6 Lån som beviljats MCLC och Unicarni av de finansierande delägarna under perioden 1996–2003 År Sammanlagda lånebelopp som erhållits från de finansierande delägarna (ITL) Antal finansierande delägare Värdet av de lån som beviljats av Finagra (ITL) 1996 6 390 361 001 39 3 500 000 000 (36) 1997 6 727 572 001 48 1998 10 366 345 007 51 33 000 000 000 (37) 1999 10 274 854 007 53 2000 8 342 949 006 53 2001 8 520 314 006 54 2002 6 603 670 715 91 2003 7 491 842 237 98

(139) Det faktum att de övriga privata investerare som investerade stora summor i samma kooperativ som de där Finagra var finansierande delägare, beviljade lån på samma villkor som Finagra gjorde, visar att principen om likabehandling har iakttagits.

(140) På grundval av ovanstående kan kommissionen dra slutsatsen att Finagra i sin utlåning till kooperativen agerade på samma sätt som en privat investerare skulle ha gjort i samma situation. De förmåner som Finagra beviljade vissa låntagare inom jordbrukssektorn byggde på Finagras syfte och stadgade mål att agera inom jordbrukssektorn. De lån som Finagra beviljade kooperativen utgör inte statligt stöd i den mening som avses i artikel 87.1 i EG-fördraget.

(141) När det gäller privata företag är det inte möjligt att utesluta att skillnaden mellan de räntesatser som beviljades för lånen och kommissionens referensränta kan utgöra ett statligt stöd i den mening som avses i artikel 87.1 i EG-fördraget, trots att samtliga villkor i punkterna 125–129 har uppfyllts. Det kan inte förnekas att det finns en skillnad i avkastningen av de lån som beviljades privata företag och de lån som beviljades de kooperativ i vilka Finagra var finansierade delägare (detta sammanfattas ovan i punkterna 131–133). När det gäller kooperativen agerade Finagra, även när man beviljade lägre ränta än kommissionens referensränta, på samma sätt som en privat investerare skulle ha gjort i samma situation då denne också skulle ha förväntat sig en högre avkastning av de andelstransaktioner som lånen var kopplade till. Det är inte möjligt att dra slutsatsen att Finagra, med tanke på den högre avkastningen, agerade som en privat investerare skulle ha gjort i samma situation när det gäller de lån som Finagra beviljade andra privata företag.

(142) De italienska myndigheterna har angivit att Finagra endast beviljade lån till två privata företag (Guardamiglio och Ultrocchi) och att de räntesatser som tillämpades skilde sig från kommissionens referensränta med mellan -3,18 och -5,20 punkter. Enligt de italienska myndigheterna kan mellanskillnaden ses som ett stöd till genomförandet av de gemensamma projekt som föreskrivs i lag nr 252/91, men att de skall skiljas från det stöd som beviljas på grundval av lagen i fråga. Trots att investeringarna uppfyllde samtliga kriterier för stöd enligt lag nr 252/91 utgick det således inte något stöd på grundval av lagen och inte heller några andra statliga medel. Projekten var visserligen av samma slag som de gemensamma projekten, men rent funktionellt var de åtskilda från dem. Lånen avsåg således genomförandet av gemensamma projekt, men finansieringsinstrumenten var annorlunda (även om de i det aktuella fallet inte kumulerades). Bruttostödsekvivalenten för de båda lånen för genomförande av investeringar inom sektorerna för bearbetning och saluföring ligger på 0,96 % respektive 4,51 %. Detta åskådliggörs i följande tabell: Tabell 7 Lån som Finagra har beviljat privata företag Stödmottagare Godkända kostnader (som inte omfattas av lag nr 252/91(ITL) Mellanskillnader för räntesatserna Procentandel stöd 1 2 3 4 = 3/2 Guardamiglio 9 162 000 000 413 508 030 4,51 % Ultrocchi 42 940 033 423 415 954 000 0,96 %

(143) Med tanke på att samtliga investeringar som fått stöd är förenliga med de tillämpliga reglerna för investeringar i bearbetning och saluföring i kapitel VI.1 a 1 och att stödnivån är förenlig med den högsta tillåtna stödnivån för denna typ av investeringar (stödnivån beräknas som bruttostödsekvivalent på grundval av skillnaden mellan räntesatsen för lånen i fråga och kommissionens referensränta vid tidpunkten då lånen beviljades) kan kommissionen konstatera att de lån som Finagra beviljat privata företag utgör statligt stöd i den mening som avses i artikel 87.1 i EG-fördraget. Stöden är förenliga med den gemensamma marknaden i enlighet med artikel 87.3 c i EG-fördraget.

VI.3.1 c) Säkerheter

(144) I sin skrivelse av den 29 oktober 2004, registrerad den 3 november 2004, och i sin skrivelse av den 23 november 2004 anger de italienska myndigheterna att Finagra endast ställt en enda säkerhet för banklån, dvs. den säkerhet som ställdes för Guardamiglio.

(145) Säkerheten för Guardamiglio var på 2 miljarder ITL för ett lån på 17 miljarder ITL. Guardamiglio betalade tillbaka hela lånet och säkerheten utnyttjades aldrig.

(146) Vid den tidpunkt då säkerheten ställdes bedömdes statliga säkerheter på grundval av de principer som anges i kommissionens skrivelse SG(89)D/4328 av den 5 april 1989, i kommissionens skrivelse till medlemsstaterna SG(89)D/12772 av den 12 oktober 1989 och i kommissionens meddelande om tillämpningen av artiklarna 92 och 93 i EG-fördraget och artikel 5 i kommissionens direktiv 80/723/EEG på offentliga företag inom tillverkningsindustrin (38). Enligt dessa dokument tillät kommissionen endast säkerheter som omfattades av särskilda avtalsstadgade villkor, som bland annat kunde innebära att företaget som beviljades säkerheten skulle kunna försättas i konkurs eller liknande om man behövde använda säkerheten. För bedömningen av om säkerheten innehåller statligt stöd måste stödmottagarens ekonomiska situation bedömas. Stöddelen av säkerheten utgörs av skillnaden mellan den ränta som låntagaren skulle få på den öppna marknaden och den ränta som företaget fick tack vare säkerheten med avdrag för den eventuella premie som företaget betalade för säkerheten.

(147) I det aktuella ärendet utgör säkerheten inte statligt stöd enligt artikel 87.1 i EG-fördraget av följande skäl: — Låntagaren hade en sund finansiell ställning. — Låntagaren kunde ta ett lån på 17 miljarder ITL på finansmarknaden, vilket bevisar att företaget ansågs trovärdigt och investeringen lönsam. — Säkerheten avsåg en specifik transaktion, ett fast belopp och en begränsad tidsperiod. Säkerheten avsåg endast cirka 11 % av det totala lånebeloppet. — Finagras säkerhet gjorde inte att låntagaren fick förmånligare ränta än den normala marknadsräntan. — Säkerheten omfattas av specifika villkor för ett eventuellt övertag av skulden, antingen i form av en förlikning utanför domstol eller, som föreskrivs i den italienska civilrätten, tvångsindrivning av skulden genom beslagtagning av låntagarens tillgångar. — Den premie som Finagra begärde för säkerheten utgörs av en årlig avgift på 0,40 %, vilket enligt de italienska myndigheterna motsvarar marknadspremien för sekundära säkerheter (39) vid den aktuella tidpunkten med tanke på företagets solida ekonomiska situation, dess ekonomiska framtidsutsikter och de investeringar som skulle komma att genomföras. Marknadspremien för en primär säkerhet låg vid den aktuella tidpunkten på 0,70 % enligt de italienska myndigheterna. För sekundära säkerheter låg marknadspremien på mellan 0,40 % och 0,70 % beroende på låntagarens ekonomiska situation. I det aktuella fallet var det fråga om ett företag som ingav förtroende hos ett flertal banker, som hade goda framtidsutsikter och som genomgick en radikal moderniseringsprocess, varför den årliga premien på 0,40 % enligt de italienska myndigheterna motsvarar den gällande marknadspremien för denna typ av transaktion. Säkerheten är kopplad till en underliggande transaktion (genomförande av investeringar) som till viss del finansierades med statliga medel på grundval av lag nr 252/91 och följaktligen i enlighet med reglerna för statligt stöd.

(148) Mot bakgrund av ovanstående kan kommissionen konstatera att den säkerhet som ställdes av Finagra inte utgjorde statligt stöd i den mening som avses i ar 87.1 i EG-fördraget.

VII. SLUTSATSER

(149) Kommissionen konstaterar att Italien olagligen har genomfört stödet i strid med artikel 88.3 i EG-fördraget. Med utgångspunkt från den diskussion som förs ovan kan följande emellertid konstateras: — De stödåtgärder som föreskrivs i artikel 15.16 i lag nr 67/88, i artikel 5 i lag nr 290/99 och i lag nr 252/91 (gemensamma projekt) är förenliga med den gemensamma marknaden i den mening som avses i artikel 87.3 c i EG-fördraget. — De åtgärder som föreskrivs i artikel 4 i lag nr 290/99 (dvs. jordbruks-, drifts- och moderniseringskrediter med förfallodag den 31 mars 1998) har aldrig genomförts och har därför aldrig gett upphov till något statligt stöd i den mening som avses i artikel 87.1 i EG-fördraget. — De åtgärder som genomförts av Finagra i enlighet med lag nr 252/91, och som avser andelsförvärv, utlåning till kooperativ och säkerheter, utgör inte statligt stöd i den mening som avses i artikel 87.1 i EG-fördraget. — De åtgärder som genomförts av Finagra i enlighet med lag nr 252/91, och som avser lån till privata företag utgör statligt stöd i den mening som avses i artikel 87.1 i EG-fördraget. Stödet är förenligt med den gemensamma marknaden på grundval av artikel 87.3 c i EG-fördraget.

HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.

Artikel 1

1. De stödåtgärder som Italien har genomfört till förmån för djurhållningen på grundval av artikel 15.16 i lag nr 67/88, artikel 5 i lag nr 252/91 (gemensamma projekt) och de åtgärder i form av lån till privata företag som genomförts av Finagra på grundval av lag nr 252/91 är förenliga med den gemensamma marknaden i den mening som avses i artikel 87.3 c i EG-fördraget.

2. De åtgärder som föreskrivs i artikel 4 i lag nr 290/99, och som avser jordbruks-, drifts- och moderniseringskrediter med förfallodag den 31 mars 1998, har aldrig genomförts och har därför aldrig gett upphov till något statligt stöd i den mening som avses i artikel 87.1 i EG-fördraget.

3. De åtgärder som genomförts av Finagra i enlighet med lag nr 252/91, och som avser andelsförvärv, utlåning till kooperativ och säkerheter, utgör inte statligt stöd i den mening som avses i artikel 87.1 i EG-fördraget.

Artikel 2

Detta beslut riktar sig till Republiken Italien.

Utfärdat i Bryssel den 5 juli 2005. På kommissionens vägnar Mariann FISCHER BOEL Ledamot av kommissionen

(1) EGT C 148, 27.5.2006, s. 2.

(2) SG(2000) D/101808.

(3) EGT L 83, 27.3.1999, s. 1.

(4) EGT C 148, 27.5.2000, s. 2.

(5) Kommissionens beslut SG (2002) D/229239 av den 5 april 2002.

(6) Under perioden 1970–1990 lyckades Frankrike minska antalet slakterier från 1738 till 357. I Italien däremot fanns i början av 1990-talet fortfarande 8 500 slakterier, vilket skall jämföras med 357 slakterier i Frankrike, 270 i Tyskland och 30 i Nederländerna.

(7) Beloppet 700 miljarder ITL fördelas som 400 miljarder ITL under 1988 och 300 miljarder ITL under 1989.

(8) Skrivelse SG (2002) D/229239.

(9) För kommissionens bedömning används kommissionens referensränta för Italien vid den tidpunkt som lånen beviljades.

(10) Se kommissionens skrivelse av den 28 januari 1999.

(11) EGT L 160, 26.6.1999, s. 21.

(12) EGT L 282, 1.11.1975, s. 1.

(13) EGT L 341, 22.12.2001, s. 3.

(14) Under 2000 slaktades nötdjur till en sammanlagd vikt av 1 154 000 ton. I hela EU uppgick motsvarande mängd till 7 401 000 ton.

(15) Se de italienska myndigheternas skrivelse av den 18 maj 2000.

(16) EGT C 232, 12.8.2000, s. 17.

(17) Av de 13 gemensamma projekt som presenterades godkändes åtta och endast fem genomfördes.

(18) Rådets förordning (EEG) nr 866/90 av den 29 mars 1990 om förbättring av villkoren för bearbetning och saluföring av jordbruksprodukter (EGT L 91, 6.4.1990, s. 1).

(19) För att vissa att villkoret uppfyllts visade de italienska myndigheterna först upp en undersökning från september 2000 som gjorts av ISMEA (Istituto per studi, ricerche ed informazioni sul mercato agricolo) som innehöll en översikt över utvecklingen i slakteriindustrin i Italien under 1990-talet. Den slutsats som dras i undersökningen är att slaktkapaciteten i Italien sjönk med 3 % under perioden 1990–1998. Enligt de italienska myndigheterna visar det faktum att kapaciteten minskade att de investeringar som gjorts på grundval av de aktuella lagarna var förenliga med sektorsbegränsningarna. Kommissionen invände att den minskning som beskrivs i undersökningen snarare berodde på den allmänna utvecklingen inom köttsektorn i EU under samma period. Samma typ av minskning av antalet slaktanläggningar och av slaktkapaciteten som ägde rum i Italien på 1990-talet (huvudsakligen på grund av behovet att anpassa sig efter de nya hygienkraven) hade redan ägt rum i andra medlemsstater på 1970-talet (till exempel i Frankrike). Som framgår av undersökningen är den enda skillnaden att Italien inledde omorganisationen av sektorn senare, dvs. under 1980-talet och 1990-talet. Det faktum att kapaciteten minskat med 3 %, och som anförs av de italienska myndigheterna, är inget bevis för att bestämmelserna i beslut 90/342/EEG har iakttagits. De italienska myndigheterna har därför uppmanats att inkomma med exakta uppgifter för varje anläggning som har deltagit i ett gemensamt projekt om hur slaktkapaciteten har utvecklats efter det att de aktuella investeringarna genomfördes.

(20) EGT C 74, 10.3.1998, s. 9. Rättat i EGT C 258, 9.9.2000, s. 5.

(21) Gea och Val di Cesola deltog i det ursprungliga projektet Centro Carni Sud, som inte slutfördes och som därför inte fick stöd. Däremot beviljades stöd till de två projekt som Gea och Val di Cesola genomfört.

(22) EGT L 218, 6.8.1991, s. 1.

(23) Rådets direktiv 91/629/EEG av den 19 november 1991 om fastställande av lägsta djurskyddskrav för kalvar (EGT L 340, 11.12.1991, s. 28).

(24) Rådets direktiv 91/630/EEG av den 19 november 1991 om fastställande av lägsta djurskyddskrav vid svinhållning (EGT L 340, 11.12.1991, s. 33).

(25) Skrivelse från de italienska myndigheterna av den 18 maj 2000.

(26) Se sidan 5 i ovannämnda skrivelse.

(27) Skrivelse från de italienska myndigheterna av den 13 oktober 2000.

(28) SEK(89) 343/2, 7.3.1989.

(29) Lagdekret nr 1 av den 9 januari 1999 – Riordino degli enti e delle società di promozione e istituzione della società Sviluppo Italia S.p.A.

(30) Europeiska gemenskapernas bulletin, 9-1984.

(31) Till ett sammanlagt värde av 33 458 miljoner ITL.

(32) Idem, punkt 3.3.

(33) Uppgifterna avser situationen den 31 december varje år.

(34) Det är fråga om följande företag: CoopFons Spa, Agricola Sabbadina srl, CCFR Scarl, och följande kreditinstitut: Banca Agricola Mantovana, Em. Ro. Popolare Spa, Bipop Carire Spa, Banca popolare Verona – Banca S. Geminiano S. Prospero, Banca di Roma, Finec merchant Spa, Agrisviluppo spa.

(35) Som finansierande delägare i kooperativen kunde Finagra utnämna en styrelseledamot och en revisor.

(36) I detta belopp ingår ett fyrårigt lån på 500 000 000 ITL till Unicarni och ett fyrårigt lån på 3 000 000 000 ITL till MCLC, vilka beviljades 1996. MCLC fick dessutom ett antal lån 1994 till ett samlat värde av 1 500 000 000 ITL (skrivelse från de italienska myndigheterna av den 5 juli 2001).

(37) Lån som beviljats Unicarni.

(38) EGT C 307, 13.11.1993, s. 3.

(39) Den säkerhet som Finagra ställde var egentligen en sekundär säkerhet eftersom lånet redan omfattades av en primär säkerhet.