SV Europeiska unionens officiella tidning L 289/1

KOMMISSIONENS BESLUT

av den 25 januari 2012

om den åtgärd C 36/07 (f.d. NN 25/07) som Tyskland har genomfört till förmån för Deutsche Post AG

[delgivet med nr C(2012) 184]

(Endast den tyska texten är giltig)

(Text av betydelse för EES)

(2012/636/EU)

EUROPEISKA KOMMISSIONEN HAR ANTAGIT DETTA BESLUT

med beaktande av fördraget om Europeiska unionens funktionssätt (1), särskilt artikel 108.2 första stycket,

efter att i enlighet med nämnda artiklar ha gett berörda parter tillfälle att yttra sig (2), och med beaktande av dessa synpunkter,

med beaktande av avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet, särskilt artikel 62.1 a, och

av följande skäl:

I. FÖRFARANDE

I.1 Stödförfarande

I.1.1 1999 års beslut att inleda förfarandet och 2002 års negativa beslut

(1) År 1994 ingav United Parcel Service (nedan kallat UPS) ett klagomål i vilket företaget gjorde gällande att Deutsche Bundespost POSTDIENST (nedan kallad POSTDIENST) hade beviljats olagligt statligt stöd.

(2) Efter ett beslut av den 23 oktober 1999 om att inleda ett formellt granskningsförfarande (nedan kallat 1999 års beslut att inleda förfarandet), meddelade Tyskland den 16 september 1999 sina synpunkter. Efter offentliggörandet av 1999 års beslut att inleda förfarandet mottog kommissionen synpunkter från 14 berörda parter, som i en skrivelse av den 15 december 1999 vidarebefordrades till den tyska regeringen för att ge denna tillfälle att lägga fram sina synpunkter. Tyskland svarade genom en skrivelse av den 1 februari 2000, som registrerades hos kommissionen den 2 februari 2000.

(3) Kommissionen fattade den 19 juni 2002 ett negativt beslut (3) (nedan kallat 2002 års negativa beslut) i vilket den slog fast att de priser som POSTDIENST och dess efterföljare Deutsche Post AG (nedan kallat DPAG, medan POSTDIENST och DPAG tillsammans nedan kallas Deutsche Post) tog ut för sina pakettjänster från dörr till dörr låg under de tjänstespecifika tilläggskostnaderna och att denna aggressiva prispolitik inte ingick i Deutsche Posts åtagande att tillhandahålla samhällsomfattande tjänster. Den därav resulterande förlusten på 572 miljoner euro täcktes i strid med artiklarna 106 och 107 i EUF-fördraget genom utbetalning av olika former av statliga medel till Deutsche Post (t.ex. offentliga överföringar från Deutsche Bundesposts dotterbolag TELEKOM (nedan kallat DB-TELEKOM), offentliga kreditgarantier och statligt stöd för att finansiera de postanställdas pensioner (nedan kallat pensionssubventionerna).

(4) På uppmaning av kommissionen krävde Tyskland att DPAG skulle betala tillbaka det statliga stöd på 572 miljoner euro som hade förklarats oförenligt med den inre marknaden. Deutsche Post överklagade detta beslut till EU-domstolen.

(5) I en dom från 2008 (4) ogiltigförklarade Europeiska unionens tribunal (nedan kallad tribunalen) 2002 års negativa beslut, eftersom kommissionen för att fastställa huruvida Deutsche Post hade under- eller överkompenserats inte hade gjort någon ingående analys av alla intäkter och kostnader till följd av tillhandahållandet av samhällsomfattande tjänster.

(6) Tyskland betalade därför tillbaka det återkrävda statliga stödet på 572 miljoner euro plus ränta till Deutsche Post.

(7) Den 2 september 2010 avvisade Europeiska unionens domstol (nedan kallad domstolen) kommissionens överklagande av tribunalens dom (5).

I.1.2 Ytterligare klagomål efter 2002 års negativa beslut

(8) Den 13 maj 2004 ingav UPS ytterligare ett klagomål, i vilket företaget gjorde gällande att Deutsche Post hade beviljats olagligt stöd efter 2002 års negativa beslut. UPS ansåg inte att alla de åtgärder som anfördes i det ursprungliga klagomålet från 1994 hade prövats i 2002 års negativa beslut och att Deutsche Post hade beviljats ekonomiska fördelar som klart översteg det stöd på 572 miljoner euro som hade förklarats oförenligt med den inre marknaden. Deutsche Post har använt statliga medel för att bygga upp sin paketverksamhet (t.ex. genom att förvärva andra företag) och till orimligt låga internpriser sålt tjänster till sina dotterbolag Postbank AG och Deutsche Post Euro Express GmbH & Co OHG (nedan kallat DPEED), som bedrev verksamhet på banktjänsteområdet respektive under varumärket DHL tillhandahöll pakettjänster till företagskunder.

(9) Den 9 november 2004 och den 1 april 2005 skickade kommissionen begäranden om upplysningar till Tyskland. Tyskland inkom med sina svar den 2 december 2004 och den 3 juni 2005.

(10) Den 16 juli 2004 ingav TNT Post AG & Co KG (nedan kallat TNT) ett klagomål i vilket även detta företag hävdade att Deutsche Post hade sålt tjänster till Postbank AG till orimligt låga internpriser. TNT gjorde gällande att Postbank AG enbart hade betalat de olika kostnaderna för de tjänster som tillhandahölls medan Deutsche Post hade stått för alla gemensamma fasta kostnader för distributionsnätet med hjälp av intäkterna från sitt brevmonopol.

(11) Den 11 november 2004 och den 25 april 2005 skickade kommissionen begäranden om upplysningar till Tyskland. Tyskland inkom med sina svar den 17 december 2004 och den 23 juni 2005.

I.1.3 2007 års beslut att utvidga förfarandet

(12) Efter att ytterligare klagomål hade inkommit till kommissionen underrättade kommissionen genom en skrivelse av den 12 september 2007 (6) (nedan kallat 2007 års beslut att utvidga förfarandet) Tyskland om att den hade beslutat att utvidga det förfarande som hade inletts 1999. Syftet med 2007 års beslut att utvidga förfarandet var att ta upp all ny information i förfarandet och ingående pröva alla eventuella snedvridningar av konkurrensen till följd av de statliga åtgärderna till förmån för Deutsche Post (se avsnitt I.1.14 för en närmare redogörelse för de offentliga överföringarna, offentliga garantier, pensionssubventioner och ensamrätten att tillhandahålla brevtjänster).

(13) Enligt kommissionen måste man i detalj rekonstruera Deutsche Posts bokföring för perioden 1990–2007 för att få klarhet i hur de statliga åtgärderna påverkade intäkterna från och kostnaderna för de olika tjänster som Deutsche Post tillhandahöll.

I.1.4 Tysklands synpunkter på 2007 års beslut att utvidga förfarandet

(14) Tyskland inkom med sina synpunkter den 14 december 2007, och Deutsche Post överklagade 2007 års beslut att utvidga förfarandet (se även avsnitt I.3.1).

I.1.5 Berörda parters synpunkter på 2007 års beslut att utvidga förfarandet och Tysklands synpunkter på dessa synpunkter

(15) Den 16 november 2007 inkom UPS och TNT med sina synpunkter.

(16) Efter att Tyskland den 20 december 2007 hade begärt en förlängning av fristen att inkomma med synpunkter inkom den tyska regeringen den 12 mars 2008 med synpunkter på synpunkterna från UPS och TNT.

I.1.6 Utnämning av en extern expert

(17) Den 23 januari 2008 utlyste kommissionen en anbudsinfordran för utarbetandet av en expertrapport som skulle hjälpa kommissionen att fastställa huruvida Deutsche Post under perioden 1990–2007 eventuellt hade överkompenserats för sin skyldighet att tillhandahålla samhällsomfattande tjänster (7).

(18) Den 18 juni 2008 ingick kommissionen ett avtal med WIK Consult GmbH, som är specialiserat på att göra kostnadskalkyler inom postsektorn.

I.1.7 Tysklands synpunkter på undersökningsperiodens längd

(19) Genom skrivelser av den 10 juni 2008 och den 18 juni 2008 invände Tyskland mot den period som kommissionen hade valt som undersökningsperiod (1990–2007) och hävdade att undersökningen kunde begränsas till perioden 1990–1994, eftersom det var då den de offentliga överföringarna beviljades. Under denna period översteg förlusterna de offentliga överföringarna, och Deutsche Post har följaktligen inte överkompenserats. Enligt gemenskapens rambestämmelser för statligt stöd i form av ersättning för offentliga tjänster (8) (nedan kallade 2005 års rambestämmelser) hade det varit oproportionellt att kräva in bokföringsuppgifter för perioden efter 1994, eftersom perioden för att beräkna överkompensation i rambestämmelserna begränsas till fyra år.

(20) Den 27 juni 2008 överlämnade Tyskland ett rättsligt utlåtande om kommissionens skyldighet att göra en enskild prövning av de offentliga överföringarna, de offentliga garantierna och pensionssubventionerna (9). Tyskland hävdade dessutom att det inte var nödvändigt att undersöka bokföringsuppgifterna för att bedöma de offentliga garantierna och pensionssubventionerna.

(21) Tyskland intog samma ståndpunkt vid de möten med kommissionens enheter som ägde rum den 29 maj 2008 och den 15 juli 2008.

I.1.8 Begäran om upplysningar av den 17 juli 2008

(22) Den 17 juli 2008 riktade kommissionen en begäran om upplysningar till Tyskland som rörde samtliga de statliga åtgärder som var föremål för prövning och som omfattade ett frågeformulär om Deutsche Posts intäkter och kostnader under perioden 1990–2007. Denna begäran om upplysningar utarbetades i samarbete med WIK Consult. Den 5 augusti 2008 begärde Tyskland en förlängning på obestämd tid av fristen för att inkomma med upplysningar, eftersom man var tvungen att kontrollera om man hade tillgång till vissa uppgifter.

I.1.9 Påminnelseskrivelser av den 12 och 22 augusti 2008

(23) Den 12 augusti 2008 förklarade kommissionen varför prövningen av Deutsche Posts intäkter och kostnader måste omfatta perioden 1990–2007, och vidhöll att Tyskland var tvunget att överlämna den begärda informationen.

(24) I sitt meddelande av den 14 augusti 2008 hävdade Tyskland på nytt att det inte fanns något skäl till att prövningen av Deutsche Posts intäkter och kostnader skulle omfatta perioden efter 1994. Den 22 augusti 2008 förbehöll sig kommissionen, om Tyskland inte överlämnade den begärda information, rätten att enligt artikel 10.3 i rådets förordning (EG) nr 659/1999 av den 22 mars 1999 om tillämpningsföreskrifter för artikel 93 i EG-fördraget (10) utfärda ett föreläggande om att lämna upplysningar.

(25) I sitt meddelande av den 29 september 2008 överlämnade Tyskland resultatet av ytterligare ett rättsligt utlåtande (som slutligen delgavs den 2 oktober 2008) till stöd för sin ståndpunkt att det inte var nödvändigt att granska bokföringen efter 1994 och att perioden 1990–1994 var en lämplig undersökningsperiod (11).

(26) Den 28 oktober 2008 överlämnade Tyskland upplysningar om den offentliga garantin och pensionssubventionerna.

I.1.10 Föreläggande om att lämna upplysningar av den 30 oktober 2008

(27) Kommissionen godtog inte Tysklands argument och vidhöll att det var nödvändigt med en analys som sträckte sig fram till 2007 för att kunna göra en fullständig bedömning av hur de beviljade statliga åtgärderna har påverkat konkurrensen. I anslutning till de båda påminnelseskrivelserna av den 12 augusti 2008 och den 22 augusti 2008 utfärdade kommissionen den 30 oktober 2008 ett föreläggande om att lämna upplysningar, genom vilket Tyskland formellt uppmanades att redovisa alla nödvändiga bokföringsuppgifter för hela perioden 1990–2007.

(28) Tyskland och Deutsche Post bestred giltigheten i föreläggandet om att lämna upplysningar (se avsnitt I.3.2).

(29) Den 27 november 2008 överlämnade Tyskland de begärda bokföringsuppgifterna för perioden 1990–1994. Den 5 och 16 december 2008 uppdaterade Tyskland de bokföringsuppgifter som man hade lämnat den 27 november 2008.

I.1.11 Överlämnande av bokföringsuppgifter för perioden 1990–2007

(30) Efter ett möte den 6 februari 2009 mellan den tyske statssekreteraren Pfaffenbach, DPAG:s styrelseordförande Appel och kommissionsledamoten med ansvar för konkurrens förklarade Tyskland och Deutsche Post sig villiga att ställa bokföringsuppgifter för perioden efter 1994 till kommissionens förfogande.

(31) Den 3 mars 2009 överlämnade Tyskland en första uppsättning bokföringsuppgifter för hela undersökningsperioden 1990–2007.

(32) Möten mellan Deutsche Post och kommissionens enheter ägde rum den 3 mars 2009 i Bryssel och den 12 mars 2009, den 2 april 2009, den 28 maj 2009, den 23 juni 2009 och den 18 september 2009 i Bonn. Tyskland överlämnade Deutsche Posts redogörelser den 26 mars 2009, den 7 maj 2009 och den 22 juni 2009.

(33) Efter dessa möten och ett antal frågor som kommissionens enheter den 4 juni 2009 och den 30 juli 2009 riktade till Deutsche Post, överlämnade Tyskland den 9 juli 2009, den 31 juli 2009, den 17 augusti 2009, den 8 september 2009, den 10 september 2009 och den 15 oktober 2009 uppdaterade bokföringsuppgifter och ytterligare förtydliganden.

(34) Den 16 och 24 september 2009 översände kommissionens enheter ytterligare frågor. Tyskland besvarade dessa den 14 oktober 2009.

I.1.12 Överlämnande av WIK-rapporten

(35) På grund av förseningar i samband med insamlingen av bokföringsuppgifterna var det nödvändigt att flera gånger förlänga avtalet med WIK Consult. Den 9 november 2009 överlämnade WIK slutligen sin konsultrapport (nedan kallad WIK-rapporten).

(36) Den 14 och 21 januari 2010 överlämnade Tyskland sina kommentarer till WIK-rapporten. Den 11 februari 2010 överlämnade Tyskland en konsultrapport från KPMG (nedan kallad KPMG-rapporten) om den koncessionsliknande årliga avgift i form av s.k. Ablieferungen (nedan kallad den särskilda avgiften) (12) som Deutsche Post fram till 1995 hade varit tvunget att betala till staten och dess rättsliga karaktär, samt en konsultrapport från Deloitte (13) (nedan kallad Deloitte I-rapporten) om det riktmärke för ”rimlig” vinst som WIK-rapporten grundades på.

(37) Den 23 april 2010 överlämnade Tyskland ytterligare en Deloitte-rapport (nedan kallad Deloitte II-rapporten) om vad som ska betraktas som rimlig vinst för Deutsche Posts tillhandahållande av samhällsomfattande tjänster.

(38) Den 9 augusti 2010 överlämnade Tyskland ytterligare kommentarer om beräkningen av överkompensation och om användning av principen om hur en privat investerare i en marknadsekonomi skulle handla vid bedömningen av de offentliga överföringarna.

I.1.13 Yttrande i anslutning till ogiltigförklaringen av 2002 års negativa beslut

(39) Den 5 november 2010 överlämnade Tyskland ytterligare ett rättsligt utlåtande, om hur domstolens dom i mål C-399/08, kommissionen mot Deutsche Post (se avsnitt I.3.5), påverkade det pågående stödförfarandet (14).

I.1.14 2011 års beslut att utvidga förfarandet

(40) Genom en skrivelse av den 10 maj 2011 delgav kommissionen Tyskland sitt beslut att i enlighet med artikel 108.2 i EUF-fördraget utvidga det förfarande som inleddes 1999 och utvidgades 2007, för att ingående pröva de pensionssubventioner som Deutsche Post har mottagit sedan 1995 (nedan kallat 2011 års beslut att utvidga förfarandet).

(41) Efter att Tyskland den 23 maj 2011 hade begärt en förlängning av fristen för att inkomma med synpunkter överlämnade Tyskland den 29 juli 2011 sina synpunkter och ytterligare utlåtanden om nödvändigheten av en överkompensationskalkyl för att styrka påstådd korssubventionering (15), om en jämförelse mellan de sociala avgifter som Deutsche Post betalar och marknadsmässiga sociala kostnader (16) samt om hur mycket över marknadsnivån DPAG:s sociala kostnader ligger (17).

(42) Den 4 oktober 2011 överlämnade UPS sina synpunkter. Free and Fair Postal Initiative (nedan kallat FFPI) överlämnade sina synpunkter den 5 oktober 2011, Bundesverband Internationaler Express und Kurierdienste (nedan kallat BIEK) överlämnade sina synpunkter den 7 oktober 2011. Kommissionen vidarebefordrade de berörda parternas synpunkter till Tyskland den 13 oktober 2011.

(43) Den 14 november 2011 tog Tyskland ställning till de berörda parternas synpunkter.

(44) Den 18 november 2011 överlämnade kommissionen ytterligare en begäran om upplysningar, som rörde enskilda delar av finansieringen av pensionsrättigheter efter 2007. Tyskland besvarade denna begäran genom skrivelser av den 2 och 19 januari 2012. Den 16 december 2011 överlämnade kommissionen en konsultrapport från Charles River Associates om fastställandet av ett riktmärke för rimlig vinst (18) (nedan kallat CRA-rapporten) till Tyskland, som Tyskland tog ställning till den 16 januari 2012.

I.2 Förfarandet enligt artikel 102 i EUF-fördraget

(45) Grundat på de klagomål som UPS ingav 1994 konstaterade kommissionen att Deutsche Post under perioden 1990–1995 genom sin diskriminerande prissättning för pakettjänster i det s.k. Business-to-Consumer-segmentet (pakettjänster som erbjuds postorderföretag) hade brutit mot artikel 102 i EUF-fördraget. För detta ådömdes Deutsche Post ett bötesbelopp på 24 miljoner euro (19).

(46) Den 22 april 2004 ingav UPS med stöd av artikel 102 i EUF-fördraget ytterligare ett klagomål om missbruk av dominerande ställning från Deutsche Posts sida. Enligt UPS hade Deutsche Post tagit ut ett överpris för sina reglerade brevtjänster.

(47) Under sin prövning mottog kommissionen den 5 november 2004 handlingar om beslutet från den tyska posttillsynsmyndigheten (nedan kallad posttillsynsmyndigheten) om ett pristak för Deutsche Posts reglerade brevtjänster från och med den 1 januari 2003 (nedan kallat 2002 års pristaksbeslut). I en skrivelse av den 13 juni 2007 förklarade Tyskland att man godtog att dessa handlingar användes i stödförfarandet.

(48) Den 25 mars 2008 beslutade kommissionen att avbryta kartellutredningen eftersom en sådan överträdelse av artikel 102 i EUF-fördraget knappast skulle gå att styrka (20).

I.3 Domstolsförfaranden

I.3.1 Mål T-421/07 Deutsche Post AG mot kommissionen

(49) Deutsche Post väckte talan om ogiltigförklaring av 2007 års beslut att utvidga förfarandet eftersom det genom 2002 års negativa beslut fanns rättmätiga förväntningar om att kommissionen inte skulle återuppta sin prövning.

(50) Den 8 december 2011 avvisade tribunalen denna talan (21).

I.3.2 Mål T-570/08 Deutsche Post AG mot kommissionen och mål T-571/08 Tyskland mot kommissionen

(51) Tyskland och Deutsche Post väckte talan om ogiltigförklaring av kommissionens föreläggande att lämna upplysningar av den 30 oktober 2008 eftersom de ansåg att de ålades att inkomma med irrelevanta uppgifter och att föreläggandet för Deutsche Posts del var förbundet med en oproportionerligt stor arbetsinsats.

(52) Den 16 juli 2010 avvisade tribunalen både Tysklands och Deutsche Posts talan, eftersom varken Deutsche Posts eller Tysklands processuella rättigheter kunde ha åsidosatts av föreläggandet att lämna upplysningar.

I.3.3 Mål C-463/10 P Deutsche Post AG mot kommissionen och mål C-475/10 P Tyskland mot kommissionen

(53) Den 27 september 2010 överklagade Deutsche Post och Tyskland tribunalens dom och vidhöll sin uppfattning att föreläggandet att lämna upplysningar hade åsidosatt deras rättigheter. Den 13 oktober 2011 upphävde domstolen tribunalens dom av den 16 juli 2010 (22). Målet återförvisades till tribunalen och har ännu inte avgjorts.

I.3.4 Mål T-344/10 UPS mot kommissionen

(54) Den 20 augusti 2010 väckte UPS talan vid tribunalen och gjorde gällande att kommissionen i samband med 2007 års bedömning av stödet hade gjort sig skyldig till en olaglig underlåtelse. Eftersom det hade gått nästan tre år sedan 2007 års beslut att utvidga förfarandet hade kommissionen haft tillräckligt med tid att pröva de aktuella åtgärderna och bedöma de faktiska och rättsliga omständigheterna, och därmed kunnat fatta ett slutligt beslut och avsluta granskningsförfarandet. Målet har ännu inte avgjorts.

I.3.5 Mål T-388/11 Deutsche Post AG mot kommissionen

(55) Den 22 juli 2011 väckte Deutsche Post talan om ogiltigförklaring av 2011 års beslut att utvidga förfarandet med motiveringen att kommissionen uppenbart hade misstagit sig när den i sin preliminära bedömning betraktade pensionssubventionerna som statligt stöd enligt artikel 107.1 i EUF-fördraget och som nytt stöd enligt artikel 108.1 i EUF-fördraget. Målet har ännu inte avgjorts.

II. UTFÖRLIG BESKRIVNING AV DE STATLIGA ÅTGÄRDERNA

(56) Deutsche Post har sedan 1989 mottagit statligt stöd i form av olika åtgärder. — Statliga pensionssubventioner med stöd av — 1994 års personalrättslag (23) (Personalrechtsgesetz 1994, nedan kallad PostPersRG 1994) — Offentliga överföringar och garantier med stöd av — 1989 års postlag (24) (Postverfassungsgesetz 1989, nedan kallad PostVerfG 1989) — 1994 års lag om omvandling av posten (25) (Postumwandlungsgesetz 1994, nedan kallad PostUmwG 1994) — Ensamrätt och prisreglering med stöd av — 1989 års lag om postväsendet (26) (Gesetz über das Postwesen 1989, nedan kallad PostG 1989) — 1997 års postlag (Postgesetze 1997, nedan kallad PostG 1997)

II.1 Pensionssubventioner mot bakgrund av sociala förmåner och system för sociala avgifter för offentliganställda och privatanställda

(57) Pensionssubventionerna täcker sedan 1995 en stor del av pensionsutbetalningarna till Deutsche Posts pensionerade offentliganställda. För att till fullo förstå hur pensionssubventionerna påverkar bedömningen följer i nedanstående avsnitt en närmare beskrivning av de offentliganställdas sociala förmåner och sociala avgifter, och dessa jämförs med de obligatoriska sociala avgifterna för privaträttsligt anställda (nedan kallade privatanställda).

II.1.1 Sociala förmåner för offentliganställda

(58) Offentliganställda har rätt till ålderspension och ersättning vid sjukdom och olycksfall. Förmånerna för offentliganställda vid Deutsche Post motsvarar förmånerna för andra offentliganställda. — Enligt § 14 BeamtVG (27) är pensionen på förhand fastställd till en viss procentsats av den offentliganställdes sista lön. Offentliganställda som gick i pension 2010 och har arbetat det antal år som krävs kan t.ex. få en pension som motsvarar 71–75 % av deras sista lön. — Offentliganställda har rätt till ersättning på 50–70 % av kostnaderna för hälso- och sjukvård och behöver själva bara stå för de kostnader som överstiger detta. Den exakta uppdelningen av hälso- och sjukvårdskostnaderna beror på olika kriterier som antalet barn. Offentliganställda kan antingen teckna en frivillig tilläggsförsäkring eller själva betala sin andel av hälso- och sjukvårdskostnaderna.

II.1.2 Finansiering av de sociala förmånerna för offentliganställda vid POSTDIENST under perioden 1989–1994

(59) Efter den första postreformen 1989 blev POSTDIENST, TELEKOM och POSTBANK enligt § 54.2 i PostVerfG 1989 skyldiga att till fullo finansiera pensionsutbetalningarna till och hälso- och sjukvårdskostnaderna för de pensionerade offentliganställda som hade tilldelats respektive företag på grundval av deras tidigare verksamhet. Enligt denna bestämmelse är det precis som tidigare staten som står för de offentliganställdas pensioner, men staten kan dock kräva in hela beloppet från POSTDIENST, TELEKOM respektive POSTBANK.

II.1.3 Finansiering av sociala förmåner för offentliganställda vid DPAG sedan 1995

(60) Inom ramen för den andra postreformen 1994 överfördes offentliganställda som hade arbetat vid POSTDIENST, enligt § 2.1 i PostPersRG 1994, till DPAG. Enligt § 2.3 i PostPersRG 1994 behöll de sin rättsliga ställning. DPAG övertog enligt § 1.1 i PostPersRG 1994 från staten alla rättigheter och skyldigheter som åligger en arbetsgivare och enligt § 2.3 i PostPersRG 1994 alla de offentliganställdas kapitalfordringar.

(61) Enligt § 15 i PostPersRG 1994 övertogs utbetalningen av pensioner och hälso- och sjukvårdsförmåner till pensionerade offentliganställda av en nyinrättad pensionsfond för offentliganställda vid Deutsche Post. Den 1 juli 2001 slogs pensionsfonderna för Deutsche Post, Deutsche Telekom AG och Postbank AG ihop till kontantavräkningskontoret för posttjänstemän (för hela perioden efter den 1 januari 1995 nedan kallad pensionsfonden).

(62) Enligt § 16.1 i PostPersRG 1994 var Deutsche Post under perioden 1995–1999 tvunget att betala en årlig avgift på 2,045 miljarder euro, dvs. totalt 10,225 miljarder euro, till pensionsfonden. Sedan 2000 är Deutsche Post enligt § 16.2 i PostPersRG 1994 tvunget betala en årlig avgift på 33 % av den offentliganställdes upplupna lön (en avgift som minskade från 735 miljoner euro 2000 till 540 miljoner euro 2010) till pensionsfonden.

(63) Pensionssubventionerna täcker enligt § 16.2 PostPersRG 1994 det resterande underskottet (dvs. skillnaden mellan pensionsbetalningarna till de pensionerade offentliganställda och Deutsche Posts avgift till pensionsfonden). Pensionssubventionerna ökade från 151 miljoner euro (1995) till 3,203 miljarder EUR (2010) och uppgick under perioden 1995–2010 till totalt 37,121 miljarder euro. Bild 1 Finansiering av pensionsfonden (i miljoner euro)

II.1.4 Obligatoriska socialförsäkringar för privatanställda och tilläggsförsäkring för privatanställda vid Deutsche Post

(64) Privatanställda är socialförsäkringspliktiga och måste teckna följande fyra försäkringar: pensions-, arbetslöshets-, sjuk- och vårdförsäkring (28). Pensions- och sjukförsäkring i det obligatoriska socialförsäkringssystemet för privatanställda ger ett annat försäkringsskydd än det system som gäller för offentliganställda. — Pensionens storlek beräknas inte som procentandel av den sista månadslönen, utan som den genomsnittliga lönen under hela yrkeslivet. — Utgifterna för sjuk- och vårdförsäkringen täcks fullt ut.

(65) Även vid finansieringen av sociala förmåner finns stora skillnader jämfört med systemet för offentliganställda. De obligatoriska socialförsäkringarna för privatanställda finansieras med hjälp av de arbetstagar- och arbetsgivaravgifter som betalats in för den anställde under hela dennes yrkesliv (nedan kallade obligatoriska sociala avgifter). Den sammanlagda avgiftssatsen delas formellt upp i en arbetstagarandel och en arbetsgivarandel, som var och en utgör ungefär hälften av totalbeloppet. Arbetsgivaren har emellertid en formell skyldighet att betala in hela avgiften till socialförsäkringssystemet. Bild 2 Avgiftssatser för de obligatoriska sociala avgifterna i procent av en privatanställds bruttolön (se även bilagan)

(66) Bild 2 visar att avgiftssatserna för de obligatoriska sociala avgifterna sedan 1995 legat på 38–42 % av bruttolön (= nettolön + arbetsgivarandel). Arbetsgivar- och arbetstagarandelen av de sociala avgifterna låg på 19–21 % av bruttoinkomsten (se bilagan för en mer utförlig beskrivning över tid).

(67) De privatanställda vid Deutsche Post omfattades inte bara av obligatoriska socialförsäkringar utan har även haft förmånen av att ha en tilläggspensionsförsäkring. Privatanställda som anställdes före 1997 erbjöds att teckna en tilläggspensionsförsäkring för att komma upp i en pension som var jämförbar med de offentliganställdas pension. Tilläggspensionsförsäkringen täckte således skillnaden mellan de privatanställdas pension grundat på inbetalda obligatoriska sociala avgifter, som motsvarar en viss procentsats av den genomsnittliga lönen under hela yrkeslivet, och de offentliganställdas pension, som motsvarar en viss procentsats av den sista lönen. Närmare bestämmelser har fastställts i stadgan för Deutsche Bundesposts pensionskassa (nedan kallad VAP) (29).

(68) Fram till 1997 finansierade Deutsche Post tilläggspensionen till sina pensionerade privatanställda genom en avgift på cirka [5–10 %] (30) av de aktiva privatanställdas bruttolön. Från 1997 har Deutsche Post gjort avsättningar för utestående VAP-förpliktelser (se även beskrivningen av merkostnad # 4 i avsnitt II.3.1.3).

(69) Från och med 1997 erbjöds nyanställda privatanställda en kraftigt reducerad tilläggspensionsförsäkring, för vilken Deutsche Post under perioden 1997–2007 betalade en avgift på [0–5 %] av bruttolönen.

II.2 Offentliga överföringar och garantier mot bakgrund av Deutsche Posts ensamrätt och skyldighet att tillhandahålla samhällsomfattande posttjänster

II.2.1 Ensamrätt fram till 2007

(70) Före 1998 var det enligt § 2 i PostG 1989 uteslutande Deutsche Post som hade rätt att inrätta och driva organ för att mot betalning befordra brevförsändelser. Rätten att utföra andra posttjänster som befordran av paket, tidningar och tidskrifter förbehölls inte Deutsche Post, utan dessa tjänster var konkurrensutsatta. Enligt § 37 i PostVerfG 1989 skulle vinsten från de monopoliserade brevtjänsterna användas för att täcka förlusterna från de konkurrensutsatta samhällsomfattande tjänster som erbjöds. Enligt § 4 i PTRegG 1994 (31) var förbundsministern för post och telekommunikation behörig att godkänna priset på de monopoliserade brevtjänsterna.

(71) Efter att PostG 1997 trädde i kraft 1998 började antalet tjänster som var förbehållna Deutsche Post successivt att minska. Enligt § 51 i PostG 1997 inskränkte sig Deutsche Posts ensamrätt 1997 till befordran av brevförsändelser och adresserade kataloger med en vikt som understeg 200 g. Denna viktgräns minskade sedan successivt och fastställdes 2006 till 50 g. Ensamrätten löpte ut den 31 december 2007.

II.2.2 Skyldigheten att tillhandahålla samhällsomfattande tjänster fram till 2007

(72) Skyldigheten att tillhandahålla samhällsomfattande tjänster överfördes formellt till Deutsche Post genom två rättsakter. — Genom förordningen om obligatoriska posttjänster (32) (Postdienst-Pflichtleistungsverordnung, nedan kallad PPflLV) blev Deutsche Post tillhandahållare av samhällsomfattande tjänster för brevförsändelser och paket med en vikt på upp till 20 kg och anförtroddes att leverera dessa tjänster i hela Tyskland till ett enhetligt pris. — Genom PostG 1997 och åtföljande tillämpningsförordning från 1999 (33) (nedan kallad 1999 års förordning om samhällsomfattande tjänster) förlängdes DPAG:s mandat att tillhandahålla samhällsomfattande tjänster.

(73) I § 11 i PostG 1997 definieras samhällsomfattande tjänster som ett minimiutbud av posttjänster som ska tillhandahållas i hela landet till rimliga priser. Dessa tjänster omfattar befordran av brevförsändelser, adresserade paket (vars vikt inte överstiger 20 kg) samt böcker, kataloger, tidningar och tidskrifter (nedan kallade samhällsomfattande tjänster).

(74) I 1999 års förordning om samhällsomfattande tjänster fastställdes följande minimikvalitetskrav för den samhällsomfattande tjänsten: — Det ska finnas minst 12 000 fasta postkontor i Tyskland. — Årligen ska i genomsnitt 80 % av brevförsändelserna och paketen levereras inom en viss tidsfrist (en arbetsdag för brevförsändelser och två arbetsdagar för paket). Dessutom ska utdelning av brev och paket ske minst en gång varje arbetsdag. — Även om priserna på samhällsomfattande tjänster i allmänhet ska vara överkomliga är DPAG emellertid tvunget att fastställa enhetliga priser för brevtjänster som tillhandahålls inom ramen för den ensamrätt som löper ut 2007. DPAG har dock viss flexibilitet vid prissättningen av de monopoliserade tjänsterna eftersom företaget kan ingå enskilda prisavtal med kunder som lämnar in minst 50 försändelser åt gången.

(75) Genom § 52 i PostG 1997 förlängdes DPAG:s uppdrag att tillhandahålla samhällsomfattande tjänster till den 31 december 2007 – dvs. fram till dess att ensamrätten för brevtjänster löpte ut. Sedan ensamrätten löpte ut har inget postföretag i Tyskland anförtrotts uppdraget att tillhandahålla samhällsomfattande tjänster, vilket innebär att samtliga leverantörer av posttjänster ska tillhandahålla samhällsomfattande tjänster (”marknadskrafter”). Om det kan slås fast eller antas att en samhällsomfattande tjänst inte tillhandahålls i tillräcklig omfattning eller på lämpligt sätt så erbjuder PostG 1997 möjligheter att på rättslig väg garantera att denna tjänst tillhandahålls.

(76) Som framgår av WIK-rapporten (se bild 3) kom ca 88 % av de totala intäkterna under perioden 1990–2007 från samhällsomfattande tjänster. Merparten av de samhällsomfattande brevtjänsterna var på grund av Deutsche Posts dominerande ställning på marknaden föremål för en prisreglering (se avsnitt II.2.1). Utöver dessa reglerade tjänster, som stod för ca 62 % av de totala intäkterna, tillhandahöll Deutsche Post i konkurrens med andra leverantörer samhällsomfattande pakettjänster (ca 15 % av de totala intäkterna) och andra icke prisreglerade samhällsomfattande brevtjänster (ca 11 % av de totala intäkterna).

(77) Deutsche Post har dessutom tillhandahållit kommersiella tjänster (t.ex. privatkundstjänster för Postbank, företagstjänster för Telekom, utdelning av postorderförsändelser). Under perioden 1990–2007 stod de kommersiella tjänsterna för ca 12 % av Deutsche Posts totala intäkter.

II.2.3 Offentliga överföringar

(78) Ända sedan Deutsche Bundespost bildades 1950 har det varit ett affärsdrivande verk (Sondervermögen). Enligt tysk förvaltningsrätt är ett sådant verk inte en separat juridisk person (skild från staten), även om det har sin egen budget och inte ansvarar för statens allmänna skulder.

(79) Genom den första postreformen 1989 delades det affärsdrivande verket upp i tre delområden – POSTDIENST, POSTBANK och TELEKOM. Dessa betecknades som ”offentliga bolag”, men var inte separata juridiska personer (skilda från staten).

(80) Enligt § 37.2 och 37.3 i PostVerfG 1989 skulle de tre bolagen i regel bära hela kostnaden för de enskilda tjänsterna. Det var emellertid tillåtet med korsfinansiering mellan de tre bolagen om det uppstod förluster till följd av skyldigheten att tillhandahålla samhällsomfattande tjänster. Mot denna bakgrund mottog POSTDIENST totalt 2,844 miljarder euro från TELEKOM under perioden 1990–1993 för att täcka sina förluster.

(81) Genom den andra postreformen omvandlades det affärsdrivande verkets tre affärsområden den 1 januari 1995 till aktiebolag. POSTDIENST blev DPAG, POSTBANK blev Postbank AG och TELEKOM blev Telekom AG. Enligt § 2.2 i PostUmwG 1994 övertog Telekom AG alla skuldåtaganden som hänförde sig till den särskilda investeringsfonden som helhet, men behöll rätten att återkräva medel från DPAG och Postbank AG i den mån dessa låneåtaganden kunde hänföras till dess rättsliga föregångare.

(82) Genom § 7 i PostUmwG 1994 försvann emellertid Telekom AG:s rätt att kräva tillbaka medel från DPAG (som grundades på § 2.2 i PostUmwG 1994) upp till POSTDIENST:s upplupna förlust per den 31 december 1994. Detta innebar att tillgångar på 2,822 miljarder euro överfördes från Telekom AG till DPAG. Enligt Tyskland var denna överföring från Telekom AG – liksom de tidigare överföringarna på grundval av § 37.3 i PostVerfG 1989 – nödvändig för att DPAG skulle kunna uppfylla sin skyldighet att tillhandahålla samhällsomfattande tjänster.

(83) Under perioden 1990–1995 erhöll POSTDIENST totalt 5,666 miljarder euro som ersättning för skyldigheten att tillhandahålla samhällsomfattande tjänster.

II.2.4 Offentliga garantier för skuldebrev emitterade före 1995

(84) Sedan 1953 likställs enligt § 22.4 i PostVwG 1953 (34) Deutsche Bundesposts skuldebrev med Förbundsrepubliken Tysklands skuldebrev. När PostVwG 1953 upphävdes och ersattes av PostVerfG 1989 överfördes denna bestämmelse till § 40 PostVerfG 1989.

(85) Efter att de tre delområdena hade bildats 1989 emitterade POSTDIENST inte själv skuldebreven, utan POSTBANK administrerade på egen hand dessa transaktioner för alla företag inom Deutsche Bundespost. Skuldebreven fördelades sedan mellan POSTDIENST, TELEKOM och POSTBANK beroende på deras behov av finansiering.

(86) Efter 1995 ansvarade Tyskland enligt § 2.4 i PostUmwG 1994 på nytt för fullgörandet av alla skyldigheter som Deutsche Bundespost hade ingått före 1995 och som sedan hade fördelats mellan POSTDIENST, TELEKOM och POSTBANK. Tyskland ansvarade emellertid inte för de skuldebrev som DPAG hade emitterat vid en senare tidpunkt.

II.3 Intäkter från reglerade tjänster som tilläggsersättning för pensionskostnader och nettokostnader för samhällsomfattande tjänster

(87) Genom PostG 1997 bildades även Bundesnetzagentur (nedan kallad posttillsynsmyndigheten) som gavs i uppdrag att utöva tillsyn över de monopoliserade och avreglerade brevmarknaderna. Enligt § 19 i PostG 1997 ansvarar posttillsynssmyndigheten för regleringen av det pris Deutsche Post tar ut på brevmarknaderna, där företaget har en dominerande ställning på marknaden. Deutsche Post har inte bara en dominerande ställning på marknaden för monopoliserade tjänster (enligt § 51 i PostG 1997), utan även på marknaden för nästan alla av de övriga brevtjänster som redan har öppnats för konkurrens. Prisregleringen kan antingen ske i förväg genom ett fastställt pristak eller i efterhand genom priskontroller.

(88) Av posttillsynsmyndighetens marknadsundersökningar framgår att Deutsche Post i genomsnitt hade en marknadsandel på 90–97 % av marknaderna för prisreglerade brevtjänster. I sin senaste rapport beklagade posttillsynsmyndigheten att den gradvisa avreglering av marknaden som hade inletts 1997 inte hade lyckats skapa en fungerande konkurrens på den tyska marknaden för brevtjänster (35).

(89) Merparten av Deutsche Posts totala intäkter kom från prisreglerade brevtjänster (t.ex. cirka 62 % av de totala intäkterna under perioden 1990–2007 (se bild 3) och cirka 56 % av de totala intäkterna under perioden 2008–2010).

(90) Alla övriga samhällsomfattande tjänster och kommersiella tjänster, som inte omfattas av §§ 19–27 i PostG 1997 (36) om avreglering, kallas nedan för ”icke prisreglerade tjänster”.

(91) För de prisreglerade brevtjänsterna fastslås i § 20.1 och 20.2 i PostG 1997 att priset ska spegla kostnaderna för ett effektivt tillhandahållande av tjänsterna. När det är sakligt motiverat kan posttillsynsmyndigheterna emellertid bland annat beakta följande: — Kostnaderna för tillhandahållande av posttjänster till alla. — Pensions- och sjukförsäkringskostnaderna för de anställda som övertagits från POSTDIENST.

(92) Genom § 57 i PostG 1997 och de allmänna instruktionerna från det tyska ministeriet för ekonomi och teknik av den 27 mars 2000 frystes de reglerade priserna fram till den 31 december 2002 på 1997 års nivå.

II.3.1 2002 års pristaksbeslut

(93) Det var först 2002 som posttillsynsmyndigheten fattade sitt första beslut om en övre gräns för reglerade brevpriser för perioden 1 januari 2003–31 december 2007 (nedan kallat 2002 års pristaksbeslut). Den s.k. pristaksregleringen är ett sätt att reglera priserna på en rad olika tjänster, där man i stället för att kontrollera priset för varje enskild tjänst fastställer en övre gräns för det viktade genomsnittet av alla priser för ett paket av tjänster. Enligt § 19 i PostG 1997 omfattades alla posttjänster där Deutsche Post hade en dominerande ställning av ett i förväg fastställt pristak.

(94) För att uppfylla villkoren i 2002 års pristaksbeslut överlämnade Deutsche Post för första gången en föreskriven redovisning av intäkter och kostnader (nedan kallad 2002 års föreskrivna intäkts- och kostnadsredovisning) för perioden 1998–2006. Den föreskrivna intäkts- och kostnadsredovisningen grundades på de faktiska resultaten fram till 2001 och på prognoser för de efterföljande åren.

(95) Deutsche Post hävdar att det under 2002 hade haft så kallade ”merkostnader” till följd av skyldigheten att tillhandahålla samhällsomfattande tjänster, dels för de offentliganställda som övertagits från POSTDIENST, dels för sina privatanställda. Det rörde sig om sådana kostnader som enligt Deutsche Post inte hade uppstått utan skyldigheten att tillhandahålla samhällsomfattande tjänster eller övertagandet av POSTDIENST:s anställda och infrastruktur (se den utförliga förteckningen i tabell 1). Tabell 1 Godkända merkostnader inom ramen för 2002 års pristaksbeslut (i miljoner euro, nominellt värde) # Merkostnader till följd av 2002 års pristaksbeslut Genomsnittliga kostnader (1998–2006) i miljoner euro % 1 Lönemerkostnader (…) (…) 2 Merkostnader för sociala avgifter (…) (…) 3 Infrastrukturmerkostnader för filialer (…) (…) 4 Tilläggspensionsförsäkring för anställda (VAP) (…) (…) 5 Transportinfrastrukturmerkostnader (…) (…) 6 Sociala kostnader och kostnader för hälso- och sjukvård (BAnstPT) (…) (…) 7 Personalomstrukturering (…) (…) 8 Täckning av underskott i de offentliganställdas sjukvårdförsäkring (…) (…) Summa genomsnittlig merkostnad (…) 100 %

(96) Posttillsynsmyndigheten godtog till sist Deutsche Posts argument att dessa merkostnader inte hade uppstått utan Deutsche Posts skyldighet att tillhandahålla samhällsomfattande tjänster (merkostnaderna # 3 och 5, kostnader för samhällsomfattande tjänster) respektive utan Deutsche Posts skyldighet att överta kostnaderna för offentliganställda och privatanställda från POSTDIENST (merkostnaderna # 1, 2, 4, 6, 7 och 8). Posttillsynsmyndigheten godkände därför högre reglerade brevpriser för att finansiera de påstådda merkostnaderna på i genomsnitt […] miljarder euro om året under perioden 2002–2006 med intäkterna från de prisreglerade brevtjänsterna. Enligt 2002 års pristaksbeslut finansieras 100 % av merkostnaderna med hjälp av de priser som omfattas av det i förväg fastställda pristaket.

II.3.1.1 Lönemerkostnader (merkostnad # 1)

(97) Merkostnad # 1 utgörs av den del av postmedarbetarnas grundlön som överstiger branschgenomsnittet. Som ett ”konkurrensmässigt” riktmärke för lönen utgick Deutsche Post från de löner som hade fastställts i ett kollektivavtal för medarbetare som anställts efter 2002 (nedan kallat kollektivavtalet). Vid beräkningen av merkostnad # 1 används detta riktmärke för samtliga medarbetare. Det tillämpas dessutom retroaktivt i den föreskrivna intäkts- och kostnadsredovisning som har överlämnats och som sträcker sig tillbaka till 1998.

II.3.1.2 Merkostnader för sociala avgifter (merkostnad # 2)

(98) Posttillsynsmyndigheten godtog även Deutsche Posts argument att det var tvunget att betala högre sociala avgifter för sina privatanställda och offentliganställda än vad dess konkurrenter inom den privata sektorn var tvungna att betala för sina privatanställda.

(99) Vid sina beräkningar utgår Deutsche Post från en nivå på de sociala avgifterna som företaget betraktar som ”konkurrensmässig” för både sina offentliganställda och privatanställda (nedan kallad föreskriven avgiftssats). Den föreskrivna avgiftssatsen definieras som summan av — arbetsgivarens andel av de sociala avgifterna för en privatanställd (cirka 19–21 %, vilket – som bilden visar – motsvarar ungefär hälften av de totala sociala avgifterna), — avgiften för olycksfallsförsäkringen ([0–5 %], hos Deutsche Post ingår denna kostnad sedan 2001 i den föreskrivna avgiftssatsen), och — avgiften för tilläggsförsäkringen ([0–5 %], hos Deutsche Post ingår sedan 1997 denna kostnad i den föreskrivna avgiftssatsen eftersom en avgift för tilläggsförsäkring i den storleksordning som det här rör sig om betraktas som ”konkurrensmässig”. Avgiftssatsen baseras på den tilläggspensionsförsäkring som Deutsche Post sedan 1997 har erbjudit nya privatanställda).

(100) De reglerade intäkterna finansierar alla sociala avgifter som överstiger den föreskrivna avgiftssatsen (nedan kallade merkostnader för sociala avgifter). Tabell 2 visar till exempel när det gäller beräkningen av merkostnader för sociala avgifter för tjänstemän under 2001 att de faktiska sociala avgifterna för offentliganställda var nästan dubbelt så höga som de sociala avgifter som bygger på den föreskrivna avgiftssatsen och som klassificeras som ”konkurrensmässiga”. Tabell 2 Beräkning av merkostnader för sociala avgifter för offentliganställda 2001 enligt 2002 års föreskrivna intäkts- och kostnadsredovisning (i miljoner euro) % av den upplupna lönen (1) Avgiftssats till pensionsfonden 33 % (2) Summa offentliganställdas löner (…) (3) =(1)*(2) Avgift till pensionsfonden (…) (4) Kostnader för hälso- och sjukvård (…) (5) =(3)+(4) Upplupna sociala avgifter (…) [40–45 %] (6) Arbetsgivarens andel av de sociala avgifterna 20,43 % (7) Olycksfallsförsäkring (…) (8) Tilläggspensionsförsäkring (…) (9) =(6)+(7)+(8) Föreskriven avgiftssats (…) (10) =(2)*(9) Referenssats för sociala avgifter (…) [20–25 %] (11) =(5)-(10) Merkostnader för sociala avgifter (…) [15–20 %]

(101) De upplupna sociala avgifterna omfattar Deutsche Posts avgift på 33 % av de aktiva offentliganställdas upplupna lön (respektive en årlig engångsbetalning på 2,045 miljarder euro under perioden 1995–1999) till pensionsfonden plus avgifterna för offentliganställdas hälso- och sjukvårdskostnader. År 2001 uppgick de upplupna sociala avgifterna totalt till [40–45 %] av offentliganställdas upplupna lön.

(102) Även om nivån på de sociala avgifterna definieras som en procentandel av de privatanställdas bruttolön (nettolön + arbetsgivarens andel av de sociala avgifterna) multiplicerar Deutsche Post avgiftssatsen [på 20–25 %] med de offentliganställdas upplupna lön för att beräkna den föreskrivna avgiftssatsen.

II.3.1.3 Tilläggspensionsförsäkring för privatanställda (merkostnad # 4)

(103) Merkostnad # 4 ska kompensera avsättningarna för de växande åtaganden som tilläggspensionsförsäkringen VAP innebär för de av Deutsche Posts privatanställda som anställdes före 1997.

(104) Som förklarades i avsnitt II.1.4 erbjöds de av Deutsche Posts privatanställda som anställdes före 1997 en tilläggspensionsförsäkring för att se till att deras pension skulle motsvara en offentliganställds pension. POSTDIENST har emellertid inte gjort några avsättningar för framtida pensionsutbetalningar. Först efter bildandet av DPAG gjordes avsättningar på 8,153 miljarder euro i balansräkningen.

II.3.1.4 Andra sociala merkostnader (merkostnad # 6, 7 och 8)

(105) Merkostnad # 6 omfattar Deutsche Posts avgift till Bundesanstalt für Post und Telekommunikation (nedan kallad BanstPT), som tillhandahåller särskilda sociala tjänster (t.ex. subventionerade lägenheter) till förmån för de offentliganställda och privatanställda som övertagits från POSTDIENST. Merkostnad # 7 rör Deutsche Posts avgifter för att täcka underskottet i de offentliganställdas sjukvårdsförsäkring. Merkostnad # 8 (personalomstrukturering) rör både offentliganställda och privatanställda.

II.3.1.5 Merkostnader till följd av skyldigheten att tillhandahålla samhällsomfattande tjänster (# 3 och 5)

(106) Dessa merkostnader speglar de kostnadsbesparingar som Deutsche Post hade kunnat göra om dess kontors- och paketnät hade varit utsatt för konkurrensmässiga överväganden. Kostnadsbesparingarna beräknas exempelvis utifrån det kontrafaktiska antal filialer som Deutsche Post skulle ha drivit utan skyldigheten att tillhandahålla samhällsomfattande tjänster.

II.3.2 2007 och 2011 års pristaksbeslut

(107) Den 7 november 2007 godkände posttillsynsmyndigheten pristaket för perioden 1 januari 2008–31 december 2011 (nedan kallat 2007 års pristaksbeslut). Den 14 november 2011 godkände myndigheten pristaket för perioden 1 januari 2012–31 december 2013 (nedan kallat 2011 års pristaksbeslut).

(108) Sedan 2007 års pristaksbeslut kontrollerades priset för försändelse av fler än 50 brev inte längre i förväg, utan det gjordes i stället en priskontroll i efterhand enligt § 25 i PostG 1997 (37). Priset för alla andra posttjänster där Deutsche Post har en dominerande ställning på marknaden var även i fortsättningen föremål för ett förhandsgodkännande enligt § 19 i PostG 1997.

(109) Inom ramen för detta beslut kallar kommissionen alla tjänster där Deutsche Post har en dominerande ställning på marknaden, och som antingen är föremål för en förhandspriskontroll enligt § 19 i PostG 1997 eller en priskontroll i efterhand enligt § 25 i PostG 1997, för ”prisreglerade tjänster”. Alla övriga tjänster, där Deutsche Post inte har någon dominerande ställning på marknaden och som inte är föremål för någon priskontroll, kallas ”icke prisreglerade tjänster”.

(110) Deutsche Post fortsätter att hävda de lönemerkostnader och merkostnader för sociala avgifter som har uppstått till följd av övertagandet av POSTDIENST-medarbetare (t.ex. i genomsnitt […] miljoner euro sedan 2008 för merkostnad # 2 – merkostnader för sociala avgifter), samt merkostnader på grund av skyldigheten att tillhandahålla samhällsomfattande tjänster. Precis som vid 2002 års pristaksbeslut godkände posttillsynsmyndigheten att dessa merkostnader skulle finansieras av intäkterna från de prisreglerade tjänsterna, och fastställde därför ett högre pristak. Posttillsynsmyndighetens erkännande av dessa merkostnader i 2002, 2007 och 2009 års pristaksbeslut ändras därför inte i fråga om de icke prisreglerade tjänsterna.

II.4 DPAG:s ekonomiska resultat

(111) DPAG:s ekonomiska resultat för perioden 1995–2006 anges i avsnitt 2 i 2007 års beslut att utvidga förfarandet. Medan resultatet varierade under perioden 1995–1999 (vissa år gick DPAG med förlust, andra med vinst) uppvisade DPAG under perioden 2000–2006 konstant en vinst på 1–2 miljarder euro före skatt.

(112) Under perioden 2007–2010 gjorde DPAG följande nettovinster: 1,8 miljarder euro (2007), –2,0 miljarder euro (2008), 0,7 miljarder euro (2009) och 2,6 miljarder euro (2010).

(113) Det går inte att med hjälp av DPAG:s offentliggjorda årsredovisning dela upp vinsten mellan de olika tjänsterna. Följaktligen går det inte att med hjälp av den offentliggjorda årsredovisningen fastställa huruvida de prisreglerade samhällsomfattande tjänsterna totalt sett medförde förluster eller vinster.

III. MOTIVERING TILL ATT INLEDA FÖRFARANDENA

(114) Som tribunalen slog fast i sin dom i mål T-421/07 (38) är alla åtgärder som har undersökts sedan 1999 års beslut att inleda förfarandet föremål för det förfarande som fortsattes genom 2007 års beslut att utvidga förfarandet.

III.1 Pensionssubventioner

(115) I 2011 års beslut att utvidga förfarandet fastställdes att pensionssubventionerna utgör ett nytt stöd, eftersom Deutsche Post före pensionsreformen 1995 var skyldigt att helt finansiera pensionskostnaderna med egna medel. I 2011 års beslut att utvidga förfarandet avvisades dessutom de argument som Tyskland med stöd av domen i Combusmålet (39) anförde till stöd för att pensionssubventionerna inte utgjorde något stöd.

(116) Vid prövningen av huruvida pensionssubventionerna är förenliga med den inre marknaden som kompensation för pensionsmerkostnader (t.ex. i linje med kommissionens beslut om franska La Poste (40) (nedan kallat La Poste-beslutet)), beaktades i 2011 års beslut att utvidga förfarandet att de påstådda merkostnaderna för sociala avgifter inte bara kompenserades genom pensionssubventioner utan även av intäkterna från de prisreglerade tjänsterna (t.ex. merkostnad # 2 – merkostnader för sociala avgifter).

(117) Av beräkningarna i 2011 års beslut att utvidga förfarandet, där båda kompensationsinslagen beaktades, framgår att Deutsche Post i praktiken drog fördel av sociala avgifter som låg 10–14 procentandelar under vad de privata konkurrenterna totalt betalade i obligatoriska sociala avgifter (arbetstagarnas + arbetsgivarnas andel).

(118) I 2011 års beslut att utvidga förfarandet uttrycktes därför tvivel om huruvida pensionssubventionerna var förenliga med den inre marknaden enligt artikel 107.3 c i EUF-fördraget som kompensation för pensionsmerkostnader.

III.2 Ersättning för tillhandahållande av samhällsomfattande tjänster

(119) Tyskland har anfört artikel 106.2 i EUF-fördraget till stöd för sitt argument att de offentliga överföringar och den offentliga garanti som har beviljats som ersättning för tillhandahållandet av samhällsomfattande tjänster är förenliga med den inre marknaden.

(120) På grundval av domen i Altmarkmålet (41) ansåg kommissionen i 2007 års beslut att inleda förfarandet att de offentliga överföringarna och den offentliga garantin utgör statligt stöd i den mening som avses i artikel 107.1 i EUF-fördraget.

(121) I 2007 års beslut att inleda förfarandet uttryckte kommissionen tvivel om huruvida de offentliga överföringarna och garantierna för att uppfylla skyldigheten att tillhandahålla samhällsomfattande tjänster var nödvändiga och stod i proportion till ändamålet. Enligt kommissionen måste särskilt kostnadsfördelningen mellan de samhällsomfattande och kommersiella tjänsterna bedömas enligt grundprinciperna i 2005 års rambestämmelser. Dessutom hyste kommissionen tvivel beträffande möjligheterna att göra rimliga vinster, där den genomsnittliga lönsamheten i branschen och Deutsche Posts riskposition beaktades.

IV. WIK-RAPPORTEN

(122) WIK-rapporten beställdes för att underlätta kommissionens granskning av Deutsche Posts räkenskaper för perioden 1990–2007. Syftet var att fastställa huruvida Deutsche Post hade överkompenserats för sin skyldighet att tillhandahålla samhällsomfattande tjänster. WIK Consult GmbH överlämnade bland annat följande uppgifter: — Ett riktmärke för rimlig vinst. — En granskning av intern kostnadsfördelning och avräkningsprisöverenskommelser. — En beräkning av överkompensation för nettokostnaderna för skyldigheten att tillhandahålla samhällsomfattande tjänster.

IV.1 Beskrivning av 2009 års föreskrivna intäkts- och kostnadsredovisning

(123) Efter kommissionens uppmaning att inkomma med upplysningar av den 30 oktober 2008 överlämnade Tyskland 2009 till sist en fullständig intäkts- och kostnadsredovisning för perioden 1990–2007 (nedan kallad 2009 års föreskrivna intäkts- och kostnadsredovisning).

IV.1.1 Intäkter

(124) Deutsche Posts intäkter kan delas upp i följande tre huvudkategorier: — Reglerade samhällsomfattande brevtjänster (62 % av de totala intäkterna under perioden 1990–2007) De reglerade brevtjänsterna omfattar alla samhällsomfattande tjänster som tillhandahålls på marknader där Deutsche Poste har en dominerande ställning, inklusive tjänster där företaget drar fördel av att ha ensamrätt. Dessa tjänster stod under perioden 1990–2007 för 62 % av Deutsche Posts totala intäkter (42). — Icke reglerade samhällsomfattande tjänster (26 % de totala intäkterna under perioden 1990–2007) Samhällsomfattande pakettjänster tillhandahålls fortfarande på de konkurrensutsatta marknader där Deutsche Post i genomsnitt bara hade en marknadsandel på 30 %. Under perioden 1990–2007 stod de samhällsomfattande pakettjänsterna för 15 % av Deutsche Posts totala intäkter. De samhällsomfattande brevtjänster som inte var föremål för prisreglering (t.ex. kataloger, gränsöverskridande post) stod för cirka 11 % av Deutsche Posts totala intäkter. — Icke reglerade kommersiella tjänster (12 % av de totala intäkterna under perioden 1990–2007) Deutsche Post utnyttjade inte enbart sitt nät av filialer för att distribuera posttjänster utan även för att sälja produkter och tjänster för Postbank AG och – i mindre omfattning – Deutsche Telekom. Dessa kommersiella distributionstjänster stod för cirka 6 % av Deutsche Posts totala intäkter. Kommersiella paket- och brevtjänster (t.ex. adresserade försändelser) stod slutligen för cirka 4 % av Deutsche Posts totala intäkter. Deutsche Post tillhandahöll dessutom en rad olika tjänster, exempelvis i sin funktion som holdingbolag för internationella dotterbolag verksamma på andra områden (t.ex. DANZAS, DHL). Dessa övriga kommersiella distributionstjänster stod för cirka 2 % av Deutsche Posts totala intäkter. Bild 3 Genomsnittlig andel av intäkterna under perioden 1990–2007 (grundat på nominellt värde)

(125) WIK-rapporten omfattade enbart kommersiella tjänster som den juridiska personen DPAG och dess föregångare POSTDIENST tillhandahöll i förbindelse med skyldigheten att tillhandahålla samhällsomfattande tjänster. Kommersiella tjänster (t.ex. DHL:s världsomspännande expressfraktverksamhet) som tillhandahölls av andra juridiska personer inom Deutsche Post World Net (nedan kallat DPWN) omfattades inte av undersökningen.

IV.1.2 Beräkning av merkostnaderna i 2009 års föreskrivna intäkts- och kostnadsredovisning

(126) Till skillnad från den redovisning av intäkter och kostnader som Deutsche Post lade fram för den tyska posttillsynsmyndigheten inför 2002, 2007 och 2011 års pristaksbeslut har Deutsche Post i 2009 års föreskrivna intäkts- och kostnadsredovisning, som inte överlämnades till posttillsynsmyndigheten, låtit ett väsentligt högre merkostnadsbelopp finansieras av intäkterna från de prisreglerade tjänsterna.

(127) Med stöd av 2009 års föreskrivna intäkts- och kostnadsredovisning hävdar Deutsche Post att det under perioden 1990–2006 i genomsnitt har haft merkostnader på […] miljarder euro. I 2002 års föreskrivna intäkts- och kostnadsredovisning uppgavs att merkostnaderna uppgick till […] miljarder euro. Bild 4 Jämförelse mellan merkostnaderna för att tillhandahålla samhällsomfattande tjänster enligt 2009 års föreskrivna intäkts- och kostnadsredovisning och de merkostnader som godkändes inom ramen för 2002 års pristaksbeslut (årsgenomsnitt, nominellt värde i miljoner euro) (…)

(128) Medan det vid merkostnad # 2 (merkostnader för sociala kostnader) och merkostnad # 4 (tilläggspensionsförsäkring) inte finns någon väsentlig skillnad mellan 2002 och 2009 års föreskrivna intäkts- och kostnadsredovisning uppgår merkostnad # 1 (lönemerkostnader) till nästan […]. Till skillnad från 2002 års föreskrivna intäkts- och kostnadsredovisning använder Deutsche Post nu inte längre den kollektivavtalsbaserade lönen som riktmärke för ”konkurrensmässiga” löner. I stället används minimilönen för postsektorn, som grundar sig på en förordning från det tyska arbetsministeriet från 2007 (nedan kallat 2007 års minimilön). Tysklands federala förvaltningsdomstol förklarade emellertid denna förordning för rättsstridig, och den fick därför aldrig någon rättsverkan.

(129) Dessutom anför Deutsche Post i 2009 års föreskrivna intäkts- och kostnadsredovisning ”infrastruktur för brev” som en ny merkostnad, vilken omfattar inkrementella kostnader i samband med postutdelning sex dagar i veckan, som i genomsnitt uppgår till […] miljarder euro om året). Beräkningen grundas på det kontrafaktiska antagandet att Deutsche Post utan skyldigheten att tillhandahålla samhällsomfattande tjänster bara skulle ha delat ut post fem dagar i veckan, i stället för sex dagar i veckan.

(130) Merkostnad # 3 – infrastrukturmerkostnader för filialer – beräknas på ett annat sätt än i 2002 års föreskrivna intäkts- och kostnadsredovisning. Den omfattar nu de kostnadsbesparingar som hade kunnat göras om alla postkontor från och med 1990 hade drivits som servicekontor. Merkostnad # 3 beräknas utifrån den ersättning som Deutsche Post 2007 betalade till tredjemän för utförandet av distributionstjänster.

IV.1.3 Vinstmarginalen i 2009 års föreskrivna intäkts- och kostnadsredovisning

(131) Att merkostnaderna fördelades på de prisreglerade samhällsomfattande tjänsterna befriade i hög grad de icke prisreglerade tjänsterna från kostnader som t.ex. lönekostnader och sociala kostnader. Fördelningen medför klart positiva vinstmarginaler på cirka [15–25 %] för de kommersiella tjänsterna och förluster på [0–10 %] för de prisreglerade brevtjänsterna.

(132) I sin årsredovisning uppvisar Deutsche Post mycket höga vinster för sin brevdivision (se även avsnitt V.3). Vinsterna äts dock helt upp av de merkostnader som överförs från de icke prisreglerade tjänsterna till de prisreglerade tjänsterna. Bild 5 Genomsnittlig avkastning på försäljning grundat på 2009 års föreskrivna intäkts- och kostnadsredovisning (…)

IV.2 Fastställande av ett riktmärke för rimlig vinst

IV.2.1 Deutsche Posts värdekedja: lågteknologisk verksamhet och låg affärsrisk

(133) Före fastställandet av ett riktmärke för ”rimlig” vinst och bedömningen av kostnadsfördelningen måste värdekedjan och affärsriskerna analyseras. Det är bara när man känner till verksamhetens funktioner och egenskaper som man kan söka efter en grupp av ”jämförbara” företag och ta fram ett riktmärke för vad som ska anses utgöra en rimlig vinst för Deutsche Post.

IV.2.1.1 En lågteknologisk verksamhets värdekedja

(134) Deutsche Posts värdekedja kan delas upp i två huvudfunktioner: — Ett rikstäckande distributionsnät för distribution av brevförsändelser och paket i hela Tyskland. — Ett rikstäckande nät av postfilialer i hela Tyskland.

(135) Logistiken för ett brev- och paketnät är ett lågteknologiskt affärsområde som inte kräver några stora forsknings- eller utvecklingsinsatser. Därför arbetar alla andra företag i branschen på ett liknande och standardiserat sätt. Denna typ av verksamhet kallas ofta ”rutinfunktioner”. Verksamheternas rutinkaraktär framgår även av att Deutsche Post i stor utsträckning lägger ut dem på entreprenad. Detta gäller även de distributionstjänster som tillhandahålls via det rikstäckande nätet av filialer och som också i allt högre grad läggs ut på entreprenad.

(136) Vid sidan av dessa rutinfunktioner är Deutsche Posts viktigaste immateriella tillgångar dess kundbas, varumärke och starka ställning på marknaden, framför allt på brevmarknaderna. I WIK-rapporten uppgavs emellertid att dessa immateriella tillgångar i allt väsentligt inte kan tillskrivas Deutsche Posts insatser eller investeringar, utan i betydligt högre grad dess tidigare ensamrätt. Deutsche Post har inte behövt göra några stora marknadsföringsinvesteringar utan har sedan 2007 kunnat förlita sig på sin rättsligt garanterade marknadsställning. Därför borde Deutsche Post inte ersättas för dessa immateriella tillgångar.

IV.2.1.2 Lägre risk tack vare statligt stöd

(137) Av flera skäl var Deutsche Post utsatt för en lägre risk än sina konkurrenter, såväl på området för reglerade tjänster som på området för icke-reglerade tjänster:

(138) För det första skyddades Deutsche Post fram till 2007 genom ett lagstadgat brevmonopol. Dessutom gynnades Deutsche Post vid alla reglerade brevtjänster av en marknadsandel på 90 % och en obefintlig eller mycket liten konkurrens. De prisreglerade tjänsterna stod för nästan två tredjedelar av Deutsche Posts intäkter.

(139) För det andra godkände posttillsynsmyndigheten ett pristak för reglerade brevtjänster. Pristaket sattes på en nivå som låg över kostnaderna för en effektiv verksamhet, bland annat för att kompensera påstådda merkostnader i samband med icke prisreglerade tjänster. Ingen av DPAG:s konkurrenter förfogade över en sådan ensamrätt eller dominerande ställning på marknaden som hade gjort det möjligt att använda sig av korsfinansiering av sociala kostnader. Därför ledde ensamrätten till att affärsriskerna blev avsevärt lägre, inte bara på området för prisreglerade tjänster utan även på området för icke prisreglerade samhällsomfattande tjänster.

(140) För det tredje har andra statliga åtgärder på såväl området för samhällsomfattande tjänster som på området för kommersiella tjänster också lett till klart lägre risker. De offentliga överföringarna täckte t.ex. förlusterna i början på 1990-talet, och den offentliga garantin har gjort det möjligt för Deutsche Post att låna pengar till samma räntesats som staten, trots Deutsche Posts svåra finansiella situation från början av 1990-talet och fram till 1995.

(141) Sammantaget utsattes Deutsche Post för betydligt lägre marknads- och kostnadsrisker än sina konkurrenter, eftersom det inte självt behövde bygga upp sin kundbas och kunde vältra över ökade kostnader genom att höja de reglerade priserna. Mod denna bakgrund är slutsatsen i WIK-rapporten att postföretag som enbart utför rutinfunktioner (t.ex. inte i någon större utsträckning investerar i marknadsföring och varumärke) och inte utsätts för några större affärsrisker (t.ex. via långfristiga avtal) bör användas som jämförbara konkurrenter.

IV.2.2 Kvantifiering av riktmärke för rimlig vinst

(142) På grundval av resultatet av funktions- och riskanalysen sökte man inom ramen för WIK-rapporten igenom finansdatabaser (t.ex. ORBIS-databasen som omfattar omkring 10 miljoner företag i hela världen) efter jämförbara postföretag. Med hjälp av kontrollerade kvantitativa och kvalitativa urvalssteg identifierades den uppsättning företag som tillhandahåller posttjänster på konkurrensutsatta marknader.

(143) För WIK-rapporten valdes en grupp på 26 jämförelseföretag ut som i huvudsak är verksamma på pakettjänstområdet och som utövar de typiska rutinfunktioner som utmärker leverantörer av posttjänster. Alla jämförbara konkurrenter kom från näringsgrensindelningen ”post- och kurirtjänster” (Nace-kod (43) 641).

(144) I detta sammanhang bör det påpekas att antalet jämförbara företag är begränsat, eftersom privata företag på grund av de etablerade företagens ensamrätt, som gällde en stor del av brevtjänsterna, hittills inte har tillhandahållit brevtjänster i någon större omfattning. I WIK-rapporten uteslöts trots det leverantörer av posttjänster från andra länder som jämförelseföretag eftersom de – i likhet med Deutsche Post – skyddades av ensamrätt och inte i första hand var verksamma på konkurrensutsatta marknader.

(145) För att beräkna rimlig vinst används i WIK-rapporten avkastning på försäljning (ROS), som motsvarar det bokförda värdet (resultat före räntenetto och skatter (EBIT)) delat med omsättningen. Dessutom innehåller WIK-rapporten en beräkning av avkastningen på kapital (ROA), t.ex. resultatet före räntenetto och skatter som procentsats av det totala kapitalet, som ett kapitalbaserat riktmärke för att avgöra vad som ska anses utgöra rimlig vinst. Tabell 3 Riktmärken för avkastning på försäljning och avkastning på totalt kapital i WIK-rapporten Avkastning på försäljning (ROS) Avkastning på totalt kapital (ROA) Medelvärde 3,48 % 7,33 % Övre gräns (75:e percentilen) 6,77 % 13,41 %

(146) Av stickprovsundersökningen framgår att medianvärdet för avkastning på försäljning i den konkurrensutsatta delen av postsektorn under perioden 1998–2007 låg på 3,48 %. WIK-rapporten innehåller emellertid inte bara avkastningens medianvärde utan även en övre gräns för vad som ska anses utgöra rimlig vinst, i detta fall den tredje kvartilen av den jämförbara konkurrentens vinst, eller en avkastning på försäljning på 6,77 %. Detta betyder med andra ord att 75 % av de jämförbara konkurrenterna gjorde en vinst som låg under en avkastning på försäljning på 6,77 % (44).

(147) I fråga om avkastning på totalt kapital visar WIK-rapporten ett medianvärde på 7,33 % och en övre gräns på 13,41 %.

(148) Eftersom Deutsche Post utsätts för en betydligt mindre risk än jämförelseföretagen, som är verksamma på konkurrensintensiva marknader (t.ex. marknaden för expresspaket) framhålls i WIK-rapporten att medianvärdet för avkastning på försäljning på 3,48 % är ett försiktigt och konservativt riktmärke för en rimlig vinst för Deutsche Post, och att användningen av ett högre värde på området upp till den tredje ROS-kvartilen på 6,77 % inte är att rekommendera. Ett lägre riktmärke kan till och med motiveras eftersom medianvärdet för avkastningen på försäljning på 3,48 % ger en avkastning på totalt kapital på 7,33 % som fortfarande ligger klart över den riskfria räntesatsen.

IV.3 Prövning av kostnadsfördelningen

(149) I WIK-rapporten kritiseras fördelningen av merkostnaderna i 2009 års intäkts- och kostnadsredovisning eftersom de kommersiella tjänsternas marginaler för avkastning på försäljning på cirka [15–25 %] ligger klart över branschgenomsnittet (45). Eftersom privata konkurrenter är lönsamma trots betydligt mindre vinstmarginaler är slutsatsen i WIK-rapporten att Deutsche Posts kommersiella tjänster bör stå för en större del av kostnaderna och att de prisreglerade tjänsternas merkostnader i motsvarande grad bör minskas.

(150) Slutresultatet av WIK-rapporten är att alla kommersiella tjänster trots sina kostnader gör en vinst som motsvarar konkurrenternas medianvärde för avkastning på försäljning på 3,48 %. De prisreglerade tjänsternas genomsnittliga årliga merkostnad minskas därför med […] miljoner euro under hela perioden 1990–2007.

(151) Eftersom en stor del av de kommersiella distributionstjänsterna utförs för de närstående företagen Postbank och Telekom undersöks i WIK-rapporten även om de båda företagens slutpris var marknadsmässigt och således ett lämpligt riktmärke för de kostnader de kommersiella distributionstjänsterna ska stå för. Mot bakgrund av tillgängliga upplysningar framhålls i WIK-rapporten att avtalen mellan Deutsche Post och de båda närstående företagen speglar villkor som även oberoende tredjeparter hade godkänt. Eftersom varken POSTBANK eller TELEKOM i början av 1990-talet i princip hade möjlighet att utnyttja externa distributionsnät enades de om att dela de uppkomna kostnaderna. När det några år senare blev lättare för Postbank och Telekom att hitta andra distributionsnät och kostnaderna för de samhällsomfattande tjänsterna sjönk ändrades avtalet och man kom överens om en intäktsbunden provisionsavgift, som i högre grad liknande ett typiskt avtal för att tillhandahålla distributionstjänster (46).

IV.4 Justering av 2009 års föreskrivna intäkts- och kostnadsredovisning

(152) I WIK-rapporten gjordes med hjälp av följande metod flera justeringar av 2009 års föreskrivna intäkts- och kostnadsredovisning: Tabell 4 WIK-rapportens beräkningsmetod för den årliga övervinsten grundat på 2009 års föreskrivna intäkts- och kostnadsredovisning Intäkter från samhällsomfattande tjänster – Kostnader för samhällsomfattande tjänster – Rimlig vinst + Offentliga överföringar Övervinst

IV.4.1 Justering av intäkterna från de samhällsomfattande tjänsterna

(153) Deutsche Post sålde en stor av sitt fastighetsbestånd (t.ex. fastigheter som på grund av omstruktureringen av postverksamheten inte längre behövdes). Intäkterna från denna försäljning borde ha bokförts på de samhällsomfattande tjänsterna eftersom det i huvudsak var dessa som utnyttjade tillgångarna och som hade hyrt ut dem till de kommersiella tjänsterna.

(154) Justeringen resulterar i att de årliga intäkterna från de samhällsomfattande tjänsterna i genomsnitt stiger till […] miljoner euro för hela perioden 1990–2007.

IV.4.2 Justering av kostnaderna för att tillhandahålla samhällsomfattande tjänster

IV.4.2.1 Upprättandet av kostnadsredovisningen

(155) I 2009 års föreskrivna intäkts- och kostnadsredovisning har avräkningen av de interna tjänsterna inte upprättats på ett korrekt sätt. För de samhällsomfattande tjänsterna anges inte den totala vinsten, eftersom vinster från särskilda funktioner (t.ex. filialer) inte delas upp mellan samhällsomfattande eller kommersiella tjänster (t.ex. baserat på kostnaderna för de enskilda tjänsterna) utan slås ihop och anges som kommersiella vinster. Deutsche Post har därför inte kunnat göra någon särredovisning, vilket föreskrivs i kommissionens direktiv 2006/111/EG av den 16 november 2006 om insyn i de finansiella förbindelserna mellan medlemsstater och offentliga företag samt i vissa företags ekonomiska verksamhet (47).

(156) Deutsche Post har upprättat en ungefärlig redovisning av de interna kostnaderna under perioden fram till 1997. I WIK-rapporten var man emellertid tvungen att justera kostnadsredovisningen för perioden efter 1997 och överföra kostnader som felaktigt hade ”parkerats” som samhällsomfattande tjänster till kommersiella tjänster.

(157) Justeringarna resulterar i att de årliga kostnaderna för samhällsomfattande tjänster i genomsnitt sjunker till […] miljoner euro under perioden 1998–2007.

IV.4.2.2 Justering av fördelningen av merkostnader mellan prisreglerade och icke prisreglerade tjänster

(158) Som redan påpekats görs ingen separat justering av varje merkostnad i WIK-rapporten. I stället grundas den nya beräkningen på de kommersiella tjänsternas slutpris, som betraktas som stabila riktmärken för de genomsnittliga kostnaderna inom branschen. Följaktligen används alla övervinster från de kommersiella tjänsterna (48) för att finansiera de ursprungligen anförda merkostnaderna. Under hela perioden 1990–2007 minskar de årliga merkostnaderna därför med i genomsnitt […] miljoner euro.

IV.4.2.3 Resultatneutrala kostnader för tilläggspensionsförsäkringen (merkostnad # 4)

(159) Genom merkostnad # 4 (tilläggspensionsförsäkring) har Deutsche Post påtagit sig kostnader som inte har tagits upp i årsredovisningen. Eftersom riktmärket för avkastning på försäljning beräknas på grundval av en ”jämförbar konkurrents” intäkts- och kostnadsredovisning kan endast de kostnader beaktas som är tillåtna enligt nationella redovisningsstandarder eller den internationella redovisningsstandarden (IAS). Extrakostnader, som vanligtvis inte tas upp i IAS-redovisningar, kan därför inte godtas som kostnadsposter utan måste finansieras med hjälp av den fastställda vinstmarginalen (riktmärket).

(160) Genom denna justering minskar de årliga kostnaderna för merkostnad # 4 (tilläggspensionsförsäkring) under hela perioden 1990–2007 med i genomsnitt […] miljoner euro.

IV.4.3 Justering av kapitalkostnader i förhållande till rimlig vinst

(161) I 2009 års föreskrivna intäkts- och kostnadsredovisning tog Deutsche Post upp kapitalkostnader som ursprungligen inte ingick i intäkts- och kostnadsredovisningen, t.ex. kostnader för […] och […]. I WIK-rapporten ströks såväl kostnaderna för […] som […] och ersattes av riktmärket för rimlig vinst.

IV.4.3.1 Perioden 1996–2007

(162) Den rimliga vinsten beräknas på grundval av de justerade intäkterna från de samhällsomfattande tjänsterna och riktmärket för avkastning på försäljning på 3,48 %, vilket resulterar i en rimlig årlig vinst på i genomsnitt […] miljoner euro. De genomsnittliga årliga kapitalkostnaderna på […] miljoner euro (räntekostnader på […] miljoner euro och högre obligatoriska värdenedskrivningar på […] miljoner euro) har strukits ur 2009 års föreskrivna intäkts- och kostnadsredovisning.

(163) Särskilt anmärkningsvärt är att den rimliga vinsten, som grundat på riktmärket för avkastning på försäljning beräknas till 3,48 %, i jämförelse med 2009 års föreskrivna intäkts- och kostnadsredovisning i absoluta tal är högre än de kapitalkostnader som Deutsche Post har anfört (t.ex. räntekostnader baserade på en intern avkastning på försäljning på cirka […] av det egna insatta kapitalet och på högre nedskrivningskostnader till följd av marknadsvärdet).

IV.4.3.2 Perioden 1990–1995

(164) Enligt § 63.1 i PostVerfG var Deutsche Post fram 1995 tvunget att betala en särskild avgift (49) till den tyska staten på 5,838 miljarder euro eller 8 % av omsättningen. I gengäld befriades Deutsche Post enligt § 63.4 i PostVerfG från skyldigheten att betala någon annan utdelning än denna särskilda avgift.

(165) I WIK-rapporten avstod man därför uttryckligen från att beakta en ”rimlig vinst” för perioden fram till 1995, eftersom den särskilda avgiften redan täckte Deutsche Posts hela egenkapitalkostnader. Följaktligen har Deutsche Posts genomsnittliga årliga kapitalkostnader på […] miljoner euro (räntekostnader på […] miljoner euro och ökade obligatoriska nedskrivningar på […] miljoner euro) strukits ur 2009 års föreskrivna intäkts- och kostnadsredovisning och kostnaderna för samhällsomfattande tjänster minskat i motsvarande grad.

IV.4.4 Slutsatser

(166) Både av 2009 års föreskrivna intäkts- och kostnadsredovisning och av WIK-rapporten framgår att fram till 1996 räckte intäkterna från de samhällsomfattande tjänsterna inte till för att täcka kostnaderna för de samhällsomfattande tjänsterna. Medan Deutsche Post enligt 2009 års föreskrivna intäkts- och kostnadsredovisning uppvisar ett kumulerat underskott under hela perioden fram till 2007, även om man tar hänsyn till de offentliga överföringarna, är slutsatsen i WIK-rapporten dock att de offentliga överföringarna var så pass stora att Deutsche Post kunde ha gjort ett nollresultat 1997.

(167) Enligt 2009 års föreskrivna intäkts- och kostnadsredovisning ökade de samhällsomfattande tjänsternas lönsamhet nästan inte alls fram till 1999, och det är först från 2000 som det går att slå fast att intäkterna från de samhällsomfattande tjänsterna i genomsnitt täckte kostnaderna. Enligt WIK-rapporten gick de samhällsomfattande tjänsterna från och med 2000 med stor vinst, som låg klart över medianvärdet för avkastning på försäljning på 3,48 %, även om avkastningen på försäljning av samhällsomfattande pakettjänster på […] låg under genomsnittet (se bild 6). Bild 6 Jämförelse mellan den årliga övervinsten för de samhällsomfattande tjänsterna under perioden 1990–2007 (i miljoner euro, nominellt värde)

V. SYNPUNKTER FRÅN BERÖRDA PARTER

(168) De berörda parterna har inkommit med synpunkter på 1999 års beslut att inleda förfarandet, 2007 års beslut att utvidga förfarandet och 2011 års beslut att utvidga förfarandet. I detta avsnitt sammanfattas de viktigaste kommentarerna till dessa tre beslut.

V.1 Ensamrätt på användningen av de frimärken som ges ut av det tyska finansministeriet

(169) TNT betvivlar att Deutsch Post har betalat en avgift för sin ensamrätt att använda de frimärken som ges ut av det tyska finansministeriet. Enligt § 43 i PostG 1997 är rätten att ge ut frimärken med texten ”Deutschland” förbehållen det tyska finansministeriet. En leverantör av posttjänster som vill använda sådana frimärken måste betala en avgift och stå för tillkommande kostnader. Enligt § 54 i PostG 1997 hade Deutsche Post AG fram till den 31 december 2007 ensamrätt på användningen av frimärken utgivna av det tyska finansministeriet.

(170) Om Deutsche Post faktiskt har använt de frimärken som det tyska finansministeriet har gett ut utan att betala någon avgift för detta utgör detta enligt TNT ett olagligt statligt stöd.

(171) Kommissionen konstaterar att denna åtgärd inte togs upp i 1999 års beslut att inleda förfarandet, 2007 års beslut att utvidga förfarandet eller 2011 års beslut att utvidga förfarandet. Därför faller åtgärden utanför räckvidden för detta beslut.

V.2 Pensionssubventioner

(172) Enligt UPS har Deutsche Post dragit fördel av att delvis ha befriats från de betalningsförpliktelser företaget hade före 1995. Eftersom en normal verksamhet själv måste stå för sina pensionskostnader har Deutsche Post befunnit sig i en bättre position än sina konkurrenter. Dessutom delar UPS kommissionens uppfattning att det aktuella stödet inte kan betraktas som befintligt stöd, eftersom det i grunden har ändrat Deutsche Posts ställning och infört nya lagbestämmelser som befriar Deutsche Post från en del av dess skyldighet att stå för kostnaderna för sina offentliganställdas pensioner. Enligt UPS kan sådana grundläggande ändringar av ett system inte betraktas som enkla ändringar av rent formell eller administrativ art.

(173) UPS välkomnar kommissionens preliminära slutsats att pensionssubventionerna inte kan anses vara förenliga med den inre marknaden i den mening som avses i artikel 107.3 c i EUF-fördraget. Med beaktande av såväl den långsiktiga lönsamheten som Deutsche Posts ensamrätt tvivlar UPS på att en befrielse från nedärvda kostnader verkligen är nödvändigt. Dessutom står de beviljade subventionerna inte i proportion till det av Tyskland anförda målet om gemensamt intresse, särskilt eftersom de nedärvda kostnaderna kompenseras av såväl högre brevpriser som pensionssubventioner. UPS hävdar att bevisbördan för åtgärdens proportionalitet ligger hos den tyska regeringen. Tyskland har än så länge inte närmare redogjort för varför den fördel som Deutsche Post så småningom fick tack vare åtgärden ska betraktas som proportionell.

(174) Enligt UPS kan Deutsche Post på grund av stödet skapa sig en bättre position, inte bara i Tyskland utan även på andra europeiska marknader där företaget konkurrerar med andra leverantörer av posttjänster som UPS. Eftersom Deutsche Post har kunnat bygga upp sin position på det kommersiella området med hjälp av pensionssubventioner på ett sätt som har missgynnat andra berörda parter har konkurrensen snedvridits till nackdel för Deutsche Posts konkurrenter.

(175) UPS kräver att kommissionen även prövar om alla pensionssubventioner som nämns i 2011 års beslut att utvidga förfarandet till att omfatta perioden 2007–2011 är nödvändiga och proportionella, och att kommissionen dessutom undersöker huruvida Deutsche Post fortfarande mottar statligt olagligt stöd i den mening som avses i artikel 107.1 i EUF-fördraget.

(176) UPS uppmanar vidare kommissionen att utförligt redogöra för hur den har kommit fram till slutsatsen att det stöd som beviljats Deutsche Post inte är förenligt med den inre marknaden. UPS ber framför allt kommissionen att översända en kopia av WIK-rapporten så att UPS självt kan bilda sig en uppfattning i frågan eftersom resultatet av WIK-rapporten används för bedömningen av pensionssubventionerna i 2011 års beslut att utvidga förfarandet.

V.3 Ersättning för tillhandahållande av samhällsomfattande tjänster

(177) UPS stöder helt och fullt kommissionens undersökning och ställer sig till fullo bakom den bedömning i 2007 års beslut att utvidga förfarandet som görs av ersättningen för tillhandahållandet av samhällsomfattande tjänster. Dessutom överlämnade UPS en uppdaterad version (50) av NERA:s expertrapport från oktober 2006 (51), som kommissionen hänvisar till i skäl 58 i 2007 års beslut att utvidga förfarandet.

(178) Medan NERA:s expertrapport från 2006 för perioden efter 1999 uppskattar den genomsnittliga avkastningen på kapital för DPWN:s brevdivision till över 20 % (52), anges det i den uppdaterade versionen att avkastningen på kapital under perioden 2000–2005 till och med har legat över 50 %. För perioden 2003–2005 uppskattas avkastningen på kapital till och med till över 100 %. UPS’ slutsats är att vinsterna från den extremt lönsamma reglerade brevsektorn borde ha varit mer än tillräckliga för att täcka förlusterna till följd av skyldigheten att tillhandahålla samhällsomfattande tjänster.

(179) Enligt UPS är Deutsche Posts kostnadsredovisning dessutom ingen bra grund för en analys och uppskattning av lönsamheten och merkostnaderna på det monopoliserade området. Därför måste det göras en ingående analys av fördelningen av kostnaderna mellan reglerade tjänster, samhällsomfattande tjänster och kommersiella tjänster. Alla fördelar som Deutsche Post beviljats för att täcka sina nedärvda kostnader, t.ex. Tysklands kapitaltillskott till Deutsche Post 1995 och övertagande av tillgångar i form av fastigheter och infrastruktur, måste beaktas vid bedömningen av stödbeloppet och överkompensationens omfattning.

(180) För de avtal om interna avräkningspriser som ingåtts med de närstående företagen anser UPS att armlängdsprincipen (arm’s length principle) i linje med domen i Chronopostmålet (53) fortfarande ska tillämpas. Därför måste kommissionen granska avtalet mellan Deutsche Post och DPEED, särskilt prisöverenskommelserna i detta avtal.

V.4 Överpriser för brevtjänster

(181) 2011 års beslut att utvidga förfarandet stöds helt och hållet av FFPI. Enligt FFPI hör lagstadgade och administrativa ändringar, som medför högre pensionskostnader, till normala affärsrisker som kan påverka ett företags lönsamhet. Eftersom företag som arbetar under normala marknadsvillkor måste finansiera sådana merkostnader med egna medel borde inte heller Deutsche Post ha beviljats några pensionssubventioner från den tyska staten.

(182) FFPI påpekar vidare att Deutsche Post i sin verksamhetsberättelse för 2000 särskilt framhöll betydelsen av pensionsreformen och hävdade att de lägre avgifterna till pensionsfonden för offentliganställda var den främsta orsaken till företagspostdivisionens ökning av EBITA (resultat före skatt, räntor och goodwillavskrivningar) med 98,6 %. Pensionsreformen kan följaktligen inte anses vara av underordnad betydelse eller av övervägande administrativ natur.

(183) Av en studie som FFPI lät genomföra för perioden 2001–2008 framgår att det tyska portot för standardbrev upp till 20 gram 2009 var bland de högsta i EU. Däremot var portot för befordran av paket på upp till 500 gram bland de lägsta i EU, vilket tyder på korssubventionering.

(184) FFPI är övertygat om att stödet till Deutsche Post inte syftade till att stimulera tillväxten på den tyska postmarknaden eller för vissa posttjänster. Under undersökningsperioden var Deutsche Post ett lönsamt företag som kunde förstärka sin ledande ställning på den tyska marknaden, sina möjligheter att tillhandahålla tjänster och sin verksamhet. Därför bör pensionssubventionerna inte anses förenliga med den inre marknaden enligt artikel 107.3 c i EUF-fördraget.

V.5 Vinstmarginaler

(185) Deutsche Posts praxis att utnyttja sin dominerande ställning på vissa brevmarknader för att korsfinansiera kostnaderna för brev- och pakettjänster som tillhandahölls på marknader med intensiv konkurrens har enligt BIEK missgynnat andra leverantörer av posttjänster. Eftersom Deutsche Post har kunnat höja sina priser på de marknader där företaget hade ensamrätt, och där det fortfarande har en marknadsandel på över 90 %, har Deutsche Post kunnat korsfinansiera kostnaderna på marknader med större konkurrens.

(186) BIEK påpekar dessutom att Deutsche Post trots sina påstådda nedärvda kostnader har haft betydligt högre vinster än jämförbara konkurrenter i andra europeiska länder. För detta talar även marginalerna på 10–20 % i avkastning på försäljning vid inrikes försändelser. Eventuellt kan vinstmarginalerna till och med vara snedvridna nedåt, eftersom de nationella försändelserna även omfattar pakettjänster som i genomsnitt har lägre vinstmarginaler än brevtjänster.

(187) När det gäller Deutsche Posts påstående att det tyngs av högre lönekostnader har BIEK har använt genomsnittslönen för anställda inom transportsektorn som riktmärke för beräkningen av skillnaden mellan Deutsche Posts och dess konkurrenters lönekostnader. Även om kommissionen grundade riktmärket för sina beräkningar i 2011 års beslut att utvidga förfarandet på dessa siffror hävdar BIEK emellertid att Deutsche Posts konkurrenter betalar löner som ligger minst 15 % över dessa genomsnittslöner. De extra lönekostnader som Deutsche Post påstår sig ha är således betydligt mindre än vad som påståtts. Enligt BIEK beror den kvarvarande skillnaden i lönekostnader inte så mycket på nedärvda kostnader som på Deutsche Posts storlek och dominerande ställning.

(188) Enligt BIEK har Deutsche Posts nedärvda kostnader, inklusive pensionskostnader, dessutom mer än väl kompenserats av de höjda reglerade brevpriserna. De stödåtgärder som kommissionen ska bedöma har medfört att det i princip inte har blivit någon konkurrens på området för brevtjänster och att konkurrensen på området för pakettjänster är kraftigt snedvriden.

VI. TYSKLANDS SYNPUNKTER

VI.1 Synpunkter på pensionssubventionerna

VI.1.1 Ingen ekonomisk fördel från kompensationen för merkostnader för sociala avgifter

(189) Med stöd av domen i Combusmålet (54) hävdar Tyskland att inom ramen för en privatisering av tillhandahållare av samhällsomfattande tjänster som tidigare var i statlig ägo utgör statlig kompensation för pensionskostnader – som överstiger de kostnader privata konkurrenter vanligtvis har – inte statligt stöd.

(190) Tyskland håller med kommissionen att Deutsche Posts sociala kostnader bör jämföras med konkurrenternas sociala kostnader. Denna jämförelse bör emellertid göras redan enligt artikel 107.1 i EU-fördraget och inte först senare under prövningen av huruvida åtgärderna är förenliga med artikel 107.3 c i EUF-fördraget.

VI.1.2 Ingen ekonomisk fördel jämfört med situationen 1995

(191) Enligt Tyskland befriades Deutsche Post genom pensionssubventionen inte från några kostnader som företaget i normala fall hade varit tvunget att stå för med egna medel. Tyskland fick därför ingen fördel i den mening som avses i artikel 107.1 i EUF-fördraget. Enligt Tyskland hade Deutsche Post varken någon rättslig skyldighet eller ekonomisk möjlighet att betala sina offentliganställdas pensioner före och efter 1995.

(192) Tyskland hävdar för det första att enligt § 46 i PostVerfG 1989 fortsätter de offentliganställda som Deutsche Post övertog 1989 att vara anställda av staten. Även efter den andra postreformen 1995 fortsätter Deutsche Posts offentliganställda enligt § 2.3 i PostPersRG 1994 och grundlagens nya artikel 143b att vara anställda av staten.

(193) Eftersom den tyska förbundsregeringen således har fortsatt att vara den enda gäldenären beträffande de offentliganställdas pensionsanspråk har det följaktligen aldrig funnits någon rättslig skyldighet för Deutsche Post att använda sina egna medel.

(194) Även om Deutsche Post enligt § 54.2 i PostVerfG 1989 var skyldigt att finansiera sina offentliganställdas pensionskostnader vidhåller Tyskland att denna bestämmelse (i likhet med skyldigheten enligt § 63 i PostVerfG 1989 om att betala den särskilda avgiften) endast var ett ”internt” arrangemang och fungerade som alternativ inkomstkälla för den tyska statsbudgeten. Den utgör ingen skyldighet för Deutsche Post gentemot de offentliganställda.

(195) Även efter den andra postreformen 1995 var staten enligt § 2.3 i PostPersRG 1994 och §§ 14 och 16 i PostPersRG 1994 fortsatt den enda gäldenären gentemot de offentliganställda. Deutsche Posts skyldighet enligt § 16.1 i PostPersRG att stå för avgifterna till de offentliganställda posttjänstemännens sjukkassa har därför, i likhet med skyldigheten enligt § 54.2 i PostVerfG 1989, endast avlastat statsbudgeten. Denna skyldighet ändrar inte det faktum att staten är ensamt ansvarig för pensionerna.

(196) Den tyska regeringen hade inte heller någon civilrättslig möjlighet att överföra sin skyldighet att finansiera de offentliganställdas pensioner på DPAG när detta bolag bildades 1995. Vid överföring av befintliga pensionsåtaganden till ett självständigt dotterbolag som är en separat juridisk person har moderbolaget enligt civilrättens principer fortfarande betalningsansvar för tredje parts kapitalfordringar.

(197) Tyskland hävdar dessutom att Deutsche Post inte vid någon tidpunkt förfogade över tillräckliga egna medel för att kunna finansiera pensionsförpliktelserna. Dels har POSTDIENST före 1995 alltid uppvisat en förlust, som staten var tvungen att kvitta med hjälp av överföringar på 5,6 miljarder euro, dels uppgick de upplupna pensionsförpliktelserna när POSTDIENST 1995 omvandlades till DPAG till cirka […] miljarder euro. Med sådana åtaganden på skuldsidan i balansräkningen var det inte möjligt att bilda DPAG som ett privaträttsligt bolag, eftersom den tyska regeringen inte tillhandahöll det kapital som hade behövts för att göra DPAG ekonomiskt livskraftigt.

VI.1.3 Pensionssubventionerna utgör inte befintligt stöd enligt artikel 108.1 i EUF-fördraget

(198) Ska pensionssubventionerna klassificeras som statligt stöd anser Tyskland att de enligt artikel 1 b i förordning (EG) nr 659/1999 ska betraktas som befintligt stöd, eftersom staten sedan 1953, dvs. sedan ikraftträdandet av den relevanta bestämmelsen i den tyska grundlagen, är ensam gäldenär och skyldig att finansiera de offentliganställdas pensioner. Tyskland vidhåller att varken den första postreformen 1989 eller den andra postreformen 1995 har ändrat statens skyldighet att stå för pensionskostnaderna. Enligt Tyskland har Deutsche Post varken före eller efter 1995 haft någon juridisk skyldighet eller ekonomisk möjlighet att betala de offentliganställdas pensioner.

(199) Tyskland hänvisar även till kommissionens förklaring till tribunalen i domen i mål T-266/02. Enligt Tyskland framgår det tydligt av punkt 54 i den domen att kommissionen ”i det angripna beslutet ansåg att det endast var överföringarna från DB-Telekom som hade gett sökandebolaget en fördel” (55).

(200) Av denna förklaring drar Tyskland slutsatsen att kommissionen inte heller anser att de aktuella pensionssubventionerna utgör en ekonomisk fördel. Enligt Tyskland har kommissionen därmed beslutat att inte göra invändningar i den mening som avses i artikel 4 i förordning (EG) nr 659/1999. Enligt artikel 1 b ii i förordning (EG) nr 659/1999 betyder ett sådant positivt beslut dessutom att pensionssubventionerna ska anses utgöra befintligt stöd.

VI.1.4 Pensionssubventionerna utgör ersättning för nedärvda kostnader som är förenlig med den inre marknaden enligt artikel 107.3 i EUF-fördraget

(201) Mot bakgrund av kommissionens argument i La Post-beslutet anser Tyskland att pensionssubventionerna är förenliga med den inre marknaden enligt artikel 107.3 c i EUF-fördraget och motiverar detta på följande sätt: — Deutsche Post har betalat sociala avgifter som genomgående har legat över arbetsgivarens avgifter till pensions-, sjuk- och vårdförsäkringen. — Den jämförbara fördel som kommissionen har hävdat finns saknas därför, eftersom beräkningen grundas på antagandet att de prisreglerade tjänsterna täcker den påstådda merkostnaden # 2 (merkostnader för sociala avgifter). La Poste har – i likhet med andra etablerade postföretag – även refinansierat sina sociala kostnader genom höjda brevpriser, vilket kommissionen dock inte har beaktat i La Poste-beslutet. — Fastän Tyskland i princip håller med om att intäkterna från de prisreglerade tjänsterna bör täcka de påstådda merkostnaderna har kommissionen varken bevisat att tillsynsmyndigheten har beviljat Deutsche Posts ansökan att finansiera merkostnaderna för sociala avgifter med hjälp av de reglerade intäkterna eller att de reglerade intäkterna verkligen var tillräckligt höga för att finansiera merkostnaderna för sociala avgifter.

(202) Dessutom påpekar Tyskland att kommissionen i sitt beslut att inleda förfarandet i ärendet Royal Mail (56) har betonat hur viktigt det är att tidigare statliga företags pensionskostnader bedöms på ett enhetligt sätt så att en enhetlig beslutspraxis skapas. Följaktligen måste kommissionen även beakta Las Poste-beslutet och sin preliminära bedömning i fallet Royal Mail. När det gäller Royal Mail har kommissionen inte gjort några invändningar mot att ett pensionsunderskott har kompenserats, trots att det av Hooper-rapporten från 2008 framgick att Royal Mails pensionskostnader delvis täcktes med hjälp av höjda reglerade brevpriser.

VI.1.4.1 Riktmärket bör grundas på merkostnaderna för sociala avgifter

(203) Med stöd av professor Ehlermanns utlåtande av den 19 juli 2011 (57) hävdar Tyskland att kommissionen vid beräkningen av riktmärket för Deutsche Posts sociala kostnader har begått två misstag.

(204) Enligt Tyskland bör arbetsgivarens andel inte ingå i riktmärket, eftersom en arbetsgivare inom den privata sektorn inte har någon lagstadgad skyldighet att överta arbetstagarens andel. Det är endast av administrativa skäl som en arbetsgivare betalar in samtliga sociala avgifter. Arbetsgivaren är dock inte enligt lag skyldig att göra detta. Att beakta arbetsgivarens andel vid beräkningen av riktmärket strider även mot tidigare beslutspraxis (se La Poste-beslutet).

(205) Riktmärket för de sociala kostnaderna bör grundas på marknadsmässiga löner (58), eftersom de offentliganställdas löner har legat klart över genomsnittet på marknaden.

VI.1.4.2 Intäkterna från reglerade tjänster räcker inte för att täcka merkostnaderna för sociala avgifter

(206) Tyskland framhåller för det första att tanken på att helt täcka merkostnad # 2 med hjälp av de prisreglerade intäkterna är rent hypotetisk eftersom det inte går att fastställa om det reglerade priset faktiskt höjdes som kompensation för merkostnaderna för sociala avgifter. Å ena sidan framgår det inte av 2002 års pristaksbeslut om och i vilken omfattning posttillsynsmyndigheten har beaktat de påstådda merkostnaderna för sociala avgifter. Å andra sidan behölls priserna fram till 2002 på 1997 års nivå. Det går inte att fastställa om detta pris innehöll en kompensation för de icke prisreglerade tjänsternas merkostnader för sociala avgifter

(207) Tyskland hävdar att det inte räcker att visa att de sociala avgifterna på området för icke prisreglerade tjänster var lägre än konkurrenternas avgifter. Det måste även göras en bedömning av huruvida intäkterna från de prisreglerade tjänsterna faktiskt har kunnat finansiera merkostnaderna för sociala avgifter.

(208) Deutsche Post drog bara en ekonomisk fördel av ersättningen för merkostnaderna för sociala avgifter om den ersättning som betalades ut till Deutsche Post var högre än Deutsche Posts totala sociala kostnader för sina offentliganställda.

(209) Tyskland beklagar att det saknas en omfattande undersökning för att fastställa huruvida Deutsche Post har över- eller underkompenserats för sina merkostnader för sociala avgifter för sina offentliganställda. Tyskland understryker att en sådan undersökning krävs för att fastställa förekomsten av en ekonomisk fördel i den mening som avses i artikel 107.1 i EUF-fördraget.

a) Enligt expertutlåtandena har merkostnaderna för sociala avgifter underkompenserats

(210) För att åtgärda denna brist överlämnade Tyskland ett utlåtande från professor Weber (59) för att visa att de sociala kostnaderna i samband med anställningen av offentliganställda innebar en ekonomisk nackdel för Deutsche Post. I utlåtandet visas dessutom hur mycket Deutsche Posts faktiska sociala kostnader för sina offentliganställda överstiger konkurrenternas sociala kostnader för deras anställda (i utlåtandet betecknat som ”DPAG:s sociala kostnader över marknadsnivån” respektive ”strukturell nackdel”). I utlåtandet jämförs dessa kostnader över marknadsnivån med merkostnad # 2.

(211) Som framgår av tabell 5 inkluderar utlåtandet Deutsche Posts betalningar till de offentliganställdas pensionsfond och övriga sociala kostnader, t.ex. avgifter för sjukvårdskostnader och olycksfallsförsäkring och övriga försäkringar inom ramen för de ökade sociala kostnader som anställningen av offentliganställda har lett till.

(212) Sociala kostnader kopplade till anställningen av privatanställda definierades på följande sätt i utlåtandet: arbetsgivarens andel av de sociala avgifterna till de obligatoriska pensions-, arbetslöshets-, sjuk- och vårdförsäkringarna multiplicerad med ”konkurrensmässig” lön (t.ex. minimilönen 2007 för merparten av de offentliganställda).

(213) Merkostnaderna för sociala avgifter motsvarar den del av Deutsche Posts sociala kostnader för sina offentliganställda som överstiger det riktmärke för sociala kostnader som har fastställts på grundval av arbetsgivarens andel av de sociala avgifterna. Tabell 5 Beräkning av nettoresultat enligt det expertutlåtande som Tyskland har överlämnat – Betalningar till pensionsfonden – Andra sociala kostnader + ”konkurrensmässiga” sociala kostnader (grundat på arbetsgivarens andel av de sociala avgifterna och ”konkurrensmässig” lön (t.ex. minimilönen 2007)) Merkostnader för sociala avgifter + Ersättning från de reglerade intäkterna (merkostnad # 2 – merkostnader för sociala avgifter) Nettoresultat (under- eller överkompensation)

(214) För perioden 1995–2007 framgår det av beräkningen att merkostnad # 2 inte räckte för att täcka merkostnaderna för sociala avgifter. I utlåtandet hävdades till och med att Deutsche Post underkompenserades med […] miljarder euro. Expertens slutsats var att även om de prisreglerade intäkterna skulle innefatta merkostnad # 2 skulle Deutsche Post inte ha fått tillräcklig kompensation för sina merkostnader för sociala avgifter.

b) Enligt 2009 års föreskrivna intäkts- och kostnadsredovisning var intäkterna från det prisreglerade området inte tillräckligt stora för att täcka merkostnaderna för sociala avgifter.

(215) Tyskland hävdar att så länge de prisreglerade tjänsterna ger en förlust som inte överstiger merkostnaderna för sociala avgifter kan det inte fastställas att de reglerade intäkterna faktiskt utgör kompensation för merkostnaderna för sociala avgifter. Därför överlämnade Tyskland ett expertutlåtande som grundade sig på 2009 års föreskrivna intäkts- och kostnadsredovisning (60) för att visa att den förlust som de prisreglerade tjänsterna gav upphov till genomgående var högre än merkostnaderna för sociala avgifter.

(216) Beräkningarna grundades på 2009 års föreskrivna intäkts- och kostnadsredovisning och antog (med beaktande av Deloitte II-rapporten, som beskrivs närmare i avsnitt VI.3.2) en avkastning på försäljning på 7 % som rimlig vinst för de prisreglerade tjänsterna. Efter avdrag för rimlig vinst uppvisar de prisreglerade tjänsterna en förlust på […] miljarder euro, vilket överstiger de merkostnader för sociala avgifter som anförts för perioden 1995–2007. Intäkterna från de prisreglerade tjänsterna är följaktligen inte tillräckligt stora för att täcka ifrågavarande merkostnader för sociala avgifter.

VI.2 Synpunkter på ersättning för tillhandahållandet av samhällsomfattande tjänster

VI.2.1 Offentliga överföringar

(217) Tyskland har hävdat att de offentliga överföringarna inte har inneburit någon ekonomisk fördel för Deutsche Post, eftersom överföringarna på 5,666 miljarder euro uteslutande avsåg kompensation för de särskilda avgifter till staten på 5,838 miljarder euro som Deutsche Post ha