BILAGA V

Bilaga V till rekommendation ESRB/2016/14 ska ersättas med följande:

”BILAGA V RIKTLINJER OM DEFINITIONER OCH INDIKATORER Denna bilaga innehåller riktlinjer om specifika aspekter avseende definitioner av indikatorer samt särskilt om bilaga III. Det är inte meningen att ge detaljerade tekniska anvisningar om hur förlagorna i bilaga III ska fyllas i i varje tänkbart fall. Anvisningarna behandlar målen för definitionerna och metoderna, men i speciella fall kan det vara nödvändigt att avvika från huvudregeln för att beakta särskilda situationer på en marknad eller inom ett segment. 1. Definitioner av kommersiella fastigheter För närvarande finns det ingen vedertagen definition i unionen av kommersiella fastigheter som är tillräckligt precis för makrotillsynsändamål. a) I förordning (EU) nr 575/2013 definieras bostadsfastigheter i artikel 4.1.75 men den innehåller inte någon exakt definition av kommersiella fastigheter utöver en allmän beskrivning som "kontorsfastigheter eller andra kommersiella fastigheter" i artikel 126. Enligt den förordningen ska heller inte egendomens värde i väsentlig grad påverkas av låntagarens kreditkvalitet eller det underliggande projektets resultat när det gäller kommersiella fastigheter. b) EBA har bidragit med ett viktigt kriterium – det dominerande användningsområdet bör vara kopplat till en "ekonomisk aktivitet" (1). Även om detta kriterium är viktigt är det inte tillräckligt precist för makrotillsynsändamål. c) Europeiska centralbankens förordning (EU) 2016/867 (ECB/2016/13) (2) är en annan möjlig källa för en definition av kommersiella fastigheter. När denna rekommendation först utfärdades var det befogat med mer detaljerade definitioner ur ett finansiellt stabilitetsperspektiv, men den senaste statistikutvecklingen har visat att definitionen av kommersiella fastigheter i högre grad behöver anpassas till definitionen i förordning (EU) 2016/867 för att underlätta de nationella makrotillsynsorganens bevakning och finansiella analyser samt möjliggöra fullständig jämförbarhet mellan länder. d) G20-initiativet för bättre statistik (3) består av 20 rekommendationer för bättre ekonomisk och finansiell statistik, och startades för att förbättra tillgängligheten till, och jämförbarheten mellan, ekonomiska och finansiella uppgifter efter finanskrisen 2007–08. I rekommendationerna II.17 och II.18 från den andra fasen av G20-initiativet för bättre statistik (DGI-2) (4) understryks behovet av att förbättra tillgängligheten av statistik både om bostadsfastigheter och om kommersiella fastigheter. Som uppföljning till detta initiativ publicerade kommissionen (Eurostat) 2017 rapporten Commercial property price indicators: sources, methods and issues (5), som innehåller underlag för källdata och metoder avseende prisindex för kommersiella fastigheter i syfte att ge dem som sammanställer och använder sådan statistik bättre information om alternativa datakällor, mätningar, metoder och aktuella frågor. e) I ett samrådsdokument från Baselkommittén för banktillsyn om ändringar av schablonmetoden för kreditrisk (6) definieras kommersiella fastigheter också som motsatsen till bostadsfastigheter. En exponering mot bostadsfastigheter definieras som en exponering som säkras av fast egendom för bostadsändamål som uppfyller alla lagstadgade krav som gör det möjligt att nyttja egendomen för bostadsändamål. En exponering mot kommersiella fastigheter definieras sedan som en exponering som säkras av fast egendom som inte är en bostadsfastighet. På grund av de begränsningar som ovannämnda definitioner har, anger rekommendationen en definition av kommersiella fastigheter speciellt för makrotillsynsändamål. Här definieras kommersiella fastigheter som varje form av intäktsgenererande fastigheter, både bestående och ännu ej färdigställda, inklusive bostäder för uthyrning, eller varje form av fastigheter som används av egendomens ägare för att bedriva affärverksamhet eller aktivitet, både bestående och ännu ej färdigställda; dessa fastigheter klassas inte som bostadsfastigheter och inkluderar socialbostäder. Det kan diskuteras huruvida ej färdigställda projekt bör redovisas som kommersiella fastigheter. Nationell praxis varierar i denna fråga. I flera medlemsstater visar erfarenheterna från finanskrisen dock hur viktigt det är för den finansiella stabiliteten att investeringarna, och finansieringen av dessa, i denna ekonomisk aktivitet granskas. Intäktsgenererande fastighet definieras som fast egendom från vilken en intäkt genereras antingen i form av hyra eller i form av realisationsvinst vid försäljning. Både bostäder som förvärvas för uthyrningsändamål och bostäder för uthyrning utgör därför underkategorier till intäktsgenererande fastigheter. Bostäder som förvärvas för uthyrningsändamål omfattar alla fastigheter som ägs direkt av fysiska personer, primärt för uthyrning till hyresgäster. Ett objekt som förvärvas för uthyrningsändamål befinner sig i gränslandet mellan bostadsfastigheter och kommersiella fastigheter. Eftersom denna verksamhet normalt utförs på deltid, av små icke-professionella ägare med ett mindre antal enheter i sin portfölj, kan verksamheten ur ett finansiellt stabilitetsperspektiv anses höra mer till sektorn för bostadsfastigheter än sektorn kommersiella fastigheter. Av detta skäl klassas bostäder som förvärvas för uthyrningsändamål som bostadsfastigheter och exkluderas därför automatiskt från definitionen av kommersiella fastigheter, även om de fortfarande bedöms vara intäktsgenererande fastigheter. På grund av dess specifika riskegenskaper rekommenderas det dock att de nationella makrotillsynsorganen bevakar denna delmarknad separat, om denna verksamhet utgör en betydande del av de risker eller en betydande andel av stockar eller flöden av den samlade utlåningen till bostadsfastigheter. Det har därför gjorts en uppdelning av bostadslån för att skilja mellan lån för förvärv för uthyrning och lån för ägarbebodda bostäder. Även bostäder som förvärvas för uthyrningsändamål och som ännu ej är färdigställda bedöms vara bostadsfastigheter. Som bostäder bedöms även ännu ej färdigställda bostäder som byggs i syfte att användas av ägarna för bostadsändamål. Bostäder för uthyrning avser fastigheter som ägs av juridiska personer (t.ex. professionella investerare) för uthyrning till hyresgäster. Sådan egendom bedöms även som intäktsgenererande fastighet och klassas därför som kommersiell fastighet. Utöver detta klassas ännu ej färdigställda bostäder för uthyrning som kommersiella fastigheter, närmare bestämt som ännu ej färdigställda intäktsgenererande fastigheter. Med tanke på den finansiella stabiliteten kan det även vara relevant att specifikt bevaka finansieringen av bostäder för uthyrning. Separata uppdelningar har därför inkluderats för dessa typer av lån. Även andra intäktsgenererande fastigheter än bostäder som förvärvas för uthyrningsändamål och bostäder för uthyrning inkluderas i definitionen av kommersiella fastigheter, oavsett om de är existerande eller ännu ej färdigställda. Exempel på sådana andra typer av intäktsgenererande fastigheter är uthyrda kontorsfastigheter och kontorslokaler. När sådana typer av intäktsgenererande fastigheter håller på att byggas anses de vara ännu ej färdigställda intäktsgenererande fastigheter och klassas därmed som kommersiella fastigheter. Fastigheter som används av egendomens ägare för att bedriva affärsverksamhet eller aktivitet omfattar affärslokaler samt fastigheter av mer specifik karaktär, t.ex. kyrkor, universitet, museer osv. Det kan diskuteras om fastigheter som används av egendomens ägare för att bedriva affärsverksamhet eller aktivitet bör klassas som kommersiella fastigheter eller som någon annan typ av fastigheter. Nationell praxis varierar i denna fråga eftersom det i vissa medlemsstater kan bedömas vara andra risker med dessa fastigheter än med kommersiella fastigheter. Även om riskerna kan variera mellan medlemsstaterna är det viktigt att bevaka dessa risker med tanke på den finansiella stabiliteten. Fastigheter som används av egendomens ägare för att bedriva affärsverksamhet eller aktivitet har därför inkluderats i definitionen av kommersiella fastigheter. För att ta hänsyn till särdragen för finansieringen av de olika fastighetsmarknaderna i medlemsstaterna inkluderas dessutom separata uppdelningar för att särskilt bevaka riskerna i samband med dessa typer av finansiering. Fastigheter som används av egendomens ägare för att bedriva affärsverksamhet eller aktivitet bör även bedömas som kommersiella fastigheter, både när de byggs och när de är färdigställda. Socialbostäder är ett komplicerat segment av fastighetsmarknaden eftersom olika medlemsstater har valt många olika former av dessa. Eftersom socialbostäder normalt inte byggs, förvärvas eller renoveras av fysiska personer klassas de inte som bostadsfastigheter utan som kommersiella fastigheter. Med tanke på den finansiella stabiliteten är det dock viktigt att vissa länder bevakar de risker som härrör från dessa typer av fastigheter genom en separat uppdelning. Separata uppdelningar har därför lagts till för dessa typer av lån. Socialbostäder som ägs direkt av staten bedöms vara ägda för statliga syften och klassificeras därför också som kommersiella fastigheter. Även ännu ej färdigställda socialbostäder klassas som kommersiella fastigheter, eftersom dessa bedöms som ännu ej färdigställda intäktsgenererande fastigheter. Any other properties under construction should be considered as either RRE or CRE in accordance with the general definitions in points (4) and (38), respectively, of section 2(1)(1). 2. Uppgiftskällor avseende kommersiella fastigheter 2.1 Indikatorer över den fysiska marknaden för kommersiella fastigheter Indikatorer över den fysiska marknaden för kommersiella fastigheter kan erhållas från: a) offentliga källor, t.ex. nationella statistikmyndigheter eller fastighetsregister, eller b) den privata marknaden om denna omfattar en större del marknaden för kommersiella fastigheter. ESRB:s rapport Report on commercial real estate and financial stability in the EU innehåller en översikt av tillgängliga prisindex och uppgiftskällor (7). 2.2 Indikatorer över det finansiella systemets exponering mot kommersiella fastigheter Marknadsaktörernas exponeringar, i alla fall de inom den finansiella sektorn, kan samlas in från tillsynsrapporteringen. Vissa uppgifter samlas redan in av ECB och EIOPA på nationell nivå. Dessa uppgifter är dock inte särskilt detaljerade. Nya rapporteringsmallar för tillsynsrapportering för banker, dvs. finansiell rapportering (FINREP) och allmän rapportering (COREP), för försäkringsgivare enligt Europaparlamentets och rådets direktiv 2009/138/EG (8) och för investeringsfonder enligt Europaparlamentets och rådets direktiv 2011/61/EU (9) kan ge mer detaljerad information om de finansiella institutens exponeringar mot kommersiella fastigheter. De klassifikationer som framgår av den statistiska näringsgrensindelningen i Europeiska unionen (Nace rev. 2.0) kan fungera som riktvärde för de finansiella institutens exponeringar mot kommersiella fastigheter, eftersom de är vedertagna bland unionens institutioner och används i rapporteringsmallar för banker och försäkringsbolag. I detta sammahang är två avsnitt relevanta: a) avdelning F: byggverksamhet exklusive anläggningsarbeten, b) avdelning L: fastighetsverksamhet exklusive fastighetsförmedling. Nackdelen med Nace-klassificeringar är att de främst är utformade för ekonomiska sektorer, inte lån. Exempelvis kommer ett lån till ett fastighetsbolag för att förvärva tjänstebilar att rapporteras under avdelning L, trots att det inte rör sig om något lån för kommersiella fastigheter. 2.3 Användning av uppgifter från den privata sektorn Om de nationella makrotillsynsorganen använder uppgifter från den privata sektorn för att sammanställa indikatorer avseende kommersiella fastigheter, förväntas de identifiera de skillnader som finns jämfört med omfattning och definitioner enligt den här rekommendationen. De bör också kunna tillhandahålla detaljerad information om den underliggande metod som leverantören använder samt urvalets täckning. Uppgifterna från den privata sektorn bör vara representativa för marknaden och följa uppdelningarna enligt vad som framgår av rekommendation D: a) typ av egendom. b) egendomens belägenhet. c) typ av investerare och nationalitet. d) typ av långivare och nationalitet. 3. Relevanta uppdelningar av indikatorerna Vad gäller de relevanta uppdelningarna som framgår av rekommendation D, bör de nationella makrotillsynsorganen kunna göra en bedömning av hur relevanta dessa uppdelningar är för deras marknad för kommersiella fastigheter när de används i övervakningssyfte, också med beaktande av proportionalitetsprincipen. typ av egendom: beskriver den huvudsakliga användningen av en kommersiell fastighet. För indikatorer över kommersiella fastigheter bör denna uppdelning även inkludera följande kategorier: a) bostäder, t.ex. byggnader med flera hushåll. b) detaljhandel, t.ex. hotell, restauranger, köpcenter. c) kontor, t.ex. egendom som främst används som kontorslokaler. d) industri, t.ex. egendom som används för produktion, distribution och logistik. e) andra typer av kommersiella fastigheter. Om en fastighet används för olika ändamål bör den om möjligt redovisas som separata enheter (t.ex. baserat på den yta som används för respektive ändamål) om en sådan uppdelning är möjlig, i annat fall kan fastigheten klassas efter sitt huvudsyfte. egendomens belägenhet: beskriver den geografiska uppdelningen (t.ex. i regioner) eller delmarknaderna av fastighetsmarknaden, vilket även bör inkludera åtminstone "bästa läge" och "övriga lägen". "Bästa läge" beskriver normalt det bästa läget på en viss marknad, något som också visar sig i hyresavkastningen (som normalt är marknadens lägsta). För kontorsbyggnader kan det t.ex. röra sig om en central adress i en storstad. För byggnader i kategorin detaljhandel kan det t.ex. avse stadskärnan med många gågator eller ett centralt placerat köpcentrum. För byggnader i kategorin logistik kan det t.ex. avse en plats där nödvändig infrastruktur och tjänster finns, med utmärkt tillgång till transportmöjligheter. egendomsterritorium: territorium där den egendom som utgör säkerhet för ett lån beviljat inom en medlemsstats finansiella system är belägen. Denna uppdelning bör även inkludera följande kategorier: a) Inhemskt territorium b) Utländskt territorium som delas upp i enskilda länder beroende på vad de nationella makrotillsynsorganen bedömer som viktigt för den finansiella stabiliteten. "Typ av investerare" avser övergripande kategorier av investerare, t.ex.: a) banker, b) försäkringsbolag, c) pensionsinstitut, d) investeringsfonder, e) fastighetsbolag, f) övriga. Oftast finns bara uppgifter om den registrerade låntagaren eller investeraren tillgängliga. De nationella makrotillsynsorganen bör dock observera att den registrerade låntagaren eller investeraren kan vara en annan än den verkliga låntagaren eller investeraren, och det är hos dessa som den slutliga risken ligger. Myndigheterna uppmanas därför att också granska information om den verkliga låntagaren eller investeraren, t.ex. utifrån information som samlas in från marknadsaktörer, för att bättre förstå marknadsaktörernas beteende och risker. "Typ av långivare" avser övergripande kategorier av långivare, t.ex.: a) banker, inkl. avvecklingsbanker, b) försäkringsbolag, c) pensionsinstitut. De nationella makrotillsynsorganen kan behöva justera förteckningen över typ av investerare och långivare för att beakta särdragen på deras lokala sektor för kommersiella fastigheter. "Nationalitet" anger i vilket land marknadsaktören är registrerad. Investerares och långivares nationalitet ska som ett minimum delas upp på följande tre geografiska kategorier: a) inhemska, b) övriga Europeiska ekonomiska samarbetsområdet, c) övriga världen. De nationella makrotillsynsorganen bör observera att den registrerade investerarens eller låntagarens nationalitet kan vara en annan än den verkliga investerarens eller låntagarens nationalitet, och det är här som den slutliga risken ligger. Myndigheterna uppmanas därför att också granska information om den verkliga investerarens eller låntagarens nationalitet, t.ex. utifrån information som samlas in från marknadsaktörer. Uppdelningarna enligt rekommendation D.2 anses vara rekommenderat minimum. Om de nationella makrotillsynsorganen bedömer det som nödvändigt för den finansiella stabiliteten, finns det dock inget som hindrar att de använder ytterligare uppdelningar som bygger på deras egna definitioner och metoder och beaktar särdragen för de nationella marknaderna för kommersiella fastigheter. Vad gäller dessa ytterligare uppdelningar får de nationella makrotillsynsorganen välja att bevaka och kategorisera dessa marknadssegment på det sätt de finner lämpligt för sina nationella marknader för kommersiella fastigheter. Om vissa underkategorier av kommersiella fastigheter eller bostadsfastigheter inte bedöms som relevanta för den finansiella stabiliteten, kan de nationella makrotillsynsorganen dessutom välja att inte bevaka de risker som härrör från dessa typer av fastigheter och/eller deras finansiering. De nationella makrotillsynsorganens passivitet kommer i så fall att bedömas som motiverad förutsatt att de kan lämna tillfredsställande förklaringar. 4. Metoder för att beräkna de fysiska marknadsindikatorerna Priser för kommersiella fastigheter avser priser för konstant kvalitet över tiden, dvs. marknadsvärdet på egendom där man bortser från kvalitetsförändringar som värdeminskning (och föråldring) eller värdestegringar (t.ex. renovering) genom kvalitetsjusteringar. Riktlinjer från arbete som initierats av Eurostat anger att prisuppgifter bör samlas in baserat på faktiska transaktioner. Om dessa inte finns tillgängliga och/eller inte är fullt representativa kan de approximeras genom värderingar förutsatt att uppgifterna speglar det aktuella marknadspriset, och inte någon form av "hållbara priser". 5. Bedömning av det finansiella systemets exponering mot kommersiella fastigheter Det finansiella systemets exponering mot kommersiella fastigheter utgörs av både utlåning, oftast genom banker och ibland av försäkringsbolag, och investeringar, oftast av försäkringsbolag, pensionsinstitut och investeringsfonder. Investeringar kan avse både direkta innehav av kommersiella fastigheter, t.ex. genom direkt ägande, och indirekta innehav av kommersiella fastigheter, t.ex. genom värdepapper och investeringsfonder. I fall där en långivare eller investerare använder ett specialföretag (SPV) som finansieringsteknik för en kommersiell fastighet, ska en sådan utlåning eller investering bedömas som direkt utlåning till, eller innehav av, en kommersiell fastighet. När de nationella makrotillsynsorganen bedömer hela systemets exponeringar, bör de vara observanta på dubbelräkningar. Investerare kan investera i kommersiella fastigheter både direkt och indirekt. Exempelvis investerar pensionsinstitut och försäkringsbolag ofta direkt i kommersiella fastigheter. Det kan också vara svårt att beräkna utländska marknadsaktörers exponeringar, som kan utgöra en avsevärd del av marknaden (10). Eftersom dessa marknadsaktörer är viktiga för den kommersiella fastighetsmarknadens funktion bör man bevaka deras aktiviteter. Eftersom förluster från den kommersiella fastighetssektorn oftast är koncentrerade till bankernas utlåning till sektorn, bör de nationella makrotillsynsorganen ägna denna särskild uppmärksamhet. 6. Metoder för att beräkna LTV Bilaga IV beskriver metoderna för att beräkna LTV-O och LTV-C. Det finns dock ett antal aspekter som bör beaktas när dessa beräknas för kommersiella fastigheter. När det gäller syndikerade lån bör LTV-O beräknas som det ursprungliga beloppet på alla lån som beviljats låntagaren i förhållande till egendomens värde när lånen beviljades. Om flera fastigheter berörs bör LTV-O beräknas som det ursprungliga beloppet på alla lån i förhållande till alla berörda fastigheters samlade värde. Eftersom antalet kommersiella fastigheter är mycket lägre, och dessa är mer heterogena, än beståndet av bostadsfastigheter, är det bättre att beräkna LTV-C utifrån en värdering av de aktuella fastigheterna i stället för att använda sig av ett prisindex. De nationella makrotillsynsorganen bör bevaka distributionen av LTV med ett särskilt fokus på de lån som bär mest risk, dvs. de lån som har högst LTV, eftersom förluster ofta är resultatet av sådana s.k. tail-risker. 7. Metoder för att beräkna räntetäckningsgrad (ICR) och skuldbetalningars täckningsgrad (DSCR) Räntetäckningsgrad (ICR) och täckningsgrad för skuldbetalningar (DSCR) avser hyresintäkter från en eller flera intäktsgenererande fastigheter, eller kassaflöde som genereras genom affärsverksamhet eller aktivitet som bedrivs av fastighetens ägare, efter avdrag för skatter och driftkostnader för att upprätthålla egendomens värde samt – vad gäller kassaflödet – justerat för andra kostnader och förmåner som har ett direkt samband med egendomens användning. ICR definieras som: Vid beräkningen av ICR gäller följande: a) årliga intäkter (netto): de årliga hyresintäkterna från egendom som hyrs ut till hyresgäster eller det årliga kassaflöde som genereras genom affärsverksamhet eller aktivitet som bedrivs av egendomens ägare, efter avdrag för skatter och driftkostnader för att upprätthålla egendomens värde samt – vad gäller kassaflödet – justerat för andra kostnader och förmåner som har ett direkt samband med egendomens användning. b) årlig räntekostnad: den årliga räntekostnaden för de lån för vilka den eller de kommersiella fastigheterna utgör säkerhet. Syftet med ICR är att mäta i vilken utsträckning de hyresintäkter som en kommersiell fastighet genererar är tillräckliga för att betala de räntekostnaderna som låntagaren ådragit sig för att förvärva egendomen. ICR bör därför analyseras på fastighetsnivå. DSCR definieras som: Vid beräkningen av DSCR gäller följande: a) årliga intäkter (netto): de årliga hyresintäkterna från egendom som hyrs ut till hyresgäster eller det årliga kassaflöde som genereras genom affärsverksamhet eller aktivitet som bedrivs av egendomens ägare, efter avdrag för skatter och driftkostnader för att upprätthålla egendomens värde samt – vad gäller kassaflödet – justerat för andra kostnader och förmåner som har ett direkt samband med egendomens användning. b) årlig skuldbetalning: den årliga skuldbetalningen för de lån för vilka den eller de kommersiella fastigheterna utgör säkerhet. Syftet med DSCR är att bedöma hur stor den samlade skuldbördan som utgår från en egendom är för låntagaren. Därför omfattar nämnaren inte bara räntebetalningar utan även amorterade belopp. Huvudfrågan för en sådan indikator är huruvida den ska beräknas per fastighet eller per låntagare. Finansieringen av kommersiella fastigheter är oftast så utformad att långivaren endast kan erhålla betalning från de intäkter egendomen genererar, inte från låntagarens övriga intäkter eller tillgångar. Därför är det mer rättvisande att beräkna DSCR per fastighet. Om man fokuserar på långivarens samlade intäkter skulle detta medföra viktiga konsolideringsfrågor som skulle försvåra arbetet med att definiera ett nyckeltal som är jämförbart mellan olika medlemsstater. 8. Ytterligare indikatorer för ej färdigställd intäktsgenererande egendom För ej färdigställd intäktsgenererande egendom kan de nationella makrotillsynsorganen i stället för LTV bevaka kvoten mellan lån/kostnad (LTC). LTC är det ursprungliga beloppet på alla lån som beviljats i förhållande till kostnaderna som härrör från bygget av fastigheten fram till färdigställandet. Därutöver bör de nationella makrotillsynsorganen inrikta sin granskning på de mest riskfyllda projekten, dvs. sådana där endast en liten andel av projektet hyrts ut eller sålts i förväg. För varje ännu ej färdigställd byggnad utgörs kvoten av den andel av projektets totala yta (efter projektets färdigställande) som byggherren redan hyrt ut vid den tidpunkt då lånet beviljas; motsvarande resonemang gäller också för sådan yta som sålts vid den tidpunkt då lånet beviljas. 9. De europeiska tillsynsmyndigheternas årliga publicering av exponeringar mot kommersiella fastigheter Det rekommenderas att de europeiska tillsynsmyndigheterna utifrån information från rapporteringsmallar minst en gång per år publicerar aggregerad information om vilka exponeringar som de enheter som står under deras tillsyn och på enskild basis har mot de olika nationella kommersiella fastighetsmarknaderna i unionen. En sådan publicering bör öka de nationella makrotillsynsorganen kunskap om den aktivitet som enheter från andra medlemsstater bedriver på deras inhemska marknad för kommersiella fastigheter. Om det finns reservationer avseende de publicerade uppgifters omfattning eller kvalitet, bör publiceringen åtföljas av lämpliga kommentarer. Målsättningen bör vara att de europeiska tillsynsmyndigheterna gör det möjligt för var och en av de nationella makrotillsynsorganen i unionen att bedöma vilka exponeringar unionens alla finansiella institutioner har gentemot deras nationella marknad. Detta innebär att de uppgifter som samlas in för alla finansiella institutioner i unionen bör aggregeras på landsnivå. När denna aggregerade information publiceras bör de europeiska tillsynsmyndigheterna använda information från rapporteringsmallar som ger en geografisk uppdelning av kreditexponeringar och/eller (direkta och indirekta) investeringar. Om rapporteringsmallar ger en uppdelning efter Nace-koder (11), kan kommersiella fastigheter anses tillhöra både avdelningarna "F" och "L", även om man strängt taget borde exkludera vissa undergrupper pga. av den definition av kommersiella fastigheter som används i den här rekommendationen.

(1) Se EBA fråga ID 2014_1214 (21.11.2014).

(2) Europeiska centralbankens förordning (EU) 2016/867 av den 18 maj 2016 om insamling av detaljerad data om krediter och kreditrisker (ECB/2016/13), EUT L 144, 1.6.2016, s. 44.

(3) Rådet för finansiell stabilitet och Internationella valutafonden (IMF), The financial crisis and information gaps – report to the G-20 finance ministers and central bank governors, 29 oktober 2009.

(4) Rådet för finansiell stabilitet och Internationella valutafonden (IMF), Sixth Progress Report on the Implementation of the G-20 Data Gaps Initiative, september 2015.

(5) ”Commercial property price indicators: sources, methods and issues”, Statistical Reports 2017 års utgåva, Eurostat, Europeiska unionens publikationsbyrå, 2017.

(6) Baselkommittén för banktillsyn, Revisions to the Standardised Approach to credit risk – second consultative document, december 2015.

(7) ESRB:s rapport Report on Commercial Real Estate and Financial Stability in the EU, december 2015, särskilt bilaga II, avsnitt 2.2.

(8) Europaparlamentets och rådets direktiv 2009/138/EG av den 25 november 2009 om upptagande och utövande av försäkrings- och återförsäkringsverksamhet (Solvens II) (EUT L 335, 17.12.2009, s. 1).

(9) Europaparlamentets och rådets direktiv 2011/61/EU av den 8 juni 2011 om förvaltare av alternativa investeringsfonder samt om ändring av direktiv 2003/41/EG och 2009/65/EG och förordningarna (EG) nr 1060/2009 och (EU) nr 1095/2010 (EUT L 174, 1.7.2011, s. 1).

(10) ESRB:s rapport Report on Commercial Real Estate and Financial Stability in the EU, december 2015, särskilt avsnitt 2.3 och ruta 1.

(11) Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1893/2006 av den 20 december 2006 om fastställande av den statistiska näringsgrensindelningen Nace rev. 2 och om ändring av rådets förordning (EEG) nr 3037/90 och vissa EG-förordningar om särskilda statistikområden (EUT L 393, 30.12.2006, s. 1).