SV Europeiska unionens officiella tidning C 447/6

KOMMISSIONENS BESLUT

av den 12 december 2014

om meddelande till ett tredjeland som kommissionen anser kan identifieras som ett icke-samarbetande tredjeland enligt rådets förordning (EG) nr 1005/2008 om upprättande av ett gemenskapssystem för att förebygga, motverka och undanröja olagligt, orapporterat och oreglerat fiske

(2014/C 447/09)

EUROPEISKA KOMMISSIONEN HAR BESLUTAT FÖLJANDE

med beaktande av fördraget om Europeiska unionens funktionssätt,

med beaktande av rådets förordning (EG) nr 1005/2008 av den 29 september 2008 om upprättande av ett gemenskapssystem för att förebygga, motverka och undanröja olagligt, orapporterat och oreglerat fiske och om ändring av förordningarna (EEG) nr 2847/93, (EG) nr 1936/2001 och (EG) nr 601/2004 samt om upphävande av förordningarna (EG) nr 1093/94 och (EG) nr 1447/1999 (1), särskilt artikel 32, och

av följande skäl:

1. INLEDNING

(1) Genom förordning (EG) nr 1005/2008 (nedan kallad IUU-förordningen) upprättas ett unionssystem för att förebygga, motverka och undanröja olagligt, orapporterat och oreglerat fiske (nedan kallat IUU-fiske).

(2) I kapitel VI i IUU-förordningen fastställs förfarandet för identifiering av icke-samarbetande tredjeländer, åtgärder i fråga om sådana länder, upprättande av en förteckning över sådana länder, avförande från förteckningen, offentliggörande av förteckningen och nödåtgärder.

(3) Enligt artikel 32 i IUU-förordningen ska kommissionen meddela tredjeländer att de kan komma att identifieras som icke-samarbetande länder. Ett sådant meddelande är av preliminär karaktär. Meddelandet bör baseras på kriterierna i artikel 31 i IUU-förordningen. Kommissionen bör också vidta alla åtgärder som beskrivs i artikel 32 i den förordningen avseende de tredjeländer som meddelas. Kommissionen bör i synnerhet redogöra för de huvudsakliga faktauppgifterna och motiveringarna bakom en sådan identifikation, ge länderna möjlighet att svara och lämna bevis som vederlägger identifikationen eller i tillämpliga fall tillhandahålla en handlingsplan för att förbättra situationen och information om åtgärder som vidtagits för att rätta till situationen. Kommissionen bör ge de berörda tredjeländerna tillräcklig tid att besvara meddelandet och rimlig tid för att rätta till situationen.

(4) Enligt artikel 31 i IUU-förordningen ska kommissionen identifiera de länder den anser vara icke-samarbetande tredjeländer när det gäller bekämpning av IUU-fiske. Ett tredjeland bör identifieras som icke-samarbetande om det inte fullgör sina skyldigheter enligt internationell rätt som flagg-, hamn-, kust- eller marknadsstat att vidta åtgärder för att förebygga, motverka och undanröja IUU-fiske.

(5) Identifieringen av icke-samarbetande tredjeländer bör grunda sig på en översyn av all information som avses i artikel 31.2 i IUU-förordningen.

(6) I enlighet med artikel 33 i IUU-förordningen ska rådet upprätta en förteckning över icke-samarbetande länder. Bland annat i artikel 38 i IUU-förordningen anges vilka åtgärder som gäller för dessa länder.

(7) För att fångstintyg som godkänts av flaggstater som är tredjeländer ska accepteras måste dessa flaggstater, enligt artikel 20.1 i IUU-förordningen, underrätta kommissionen om de förfaranden för genomförande, kontroll och tillsyn av lagar, förordningar och bevarande- och förvaltningsåtgärder som de berörda tredjeländernas fiskefartyg måste följa.

(8) Enligt artikel 20.4 i IUU-förordningen måste kommissionen ha ett administrativt samarbete med tredjeländer när det gäller genomförandet av bestämmelserna i den förordningen.

2. FÖRFARANDE FÖR SALOMONÖARNA

(9) Kommissionen godkände den 1 januari 2010 anmälan av Salomonöarna som flaggstat i enlighet med artikel 20 i IUU-förordningen.

(10) Mellan den 11 och den 14 februari 2014 besökte kommissionen Salomonöarna med stöd av Europeiska fiskerikontrollbyrån (nedan kallad kontrollbyrån) inom ramen för det administrativa samarbete som avses i artikel 20.4 i IUU-förordningen.

(11) Syftet med besöket var att kontrollera uppgifter om Salomonöarnas förfaranden för genomförande, kontroll och tillsyn av de lagar, förordningar och bevarande- och förvaltningsåtgärder som deras fiskefartyg måste följa, samt om de åtgärder som Salomonöarna har vidtagit för att genomföra sina åtaganden i bekämpningen av IUU-fiske och för att uppfylla de krav och punkter som gäller genomförandet av Europeiska unionens fångstcertifieringssystem.

(12) Slutrapporten från besöket sändes till Salomonöarna den 28 februari 2014.

(13) Salomonöarnas preliminära kommentarer rörande slutrapporten mottogs den 6 maj 2014 och den 20 maj 2014. Ett formellt svar på synpunkterna på den rättsliga och administrativa ramen lämnades den 1 oktober 2014 och den 6 oktober 2014.

(14) Efter en begäran från kommissionen den 19 mars 2014 lämnade Salomonöarna den 28 mars 2014 och den 7 juni 2014 ytterligare upplysningar om tillämpningen av unionens fångstcertifieringssystem.

(15) Ett möte mellan Salomonöarna och kommissionen ägde rum den 20 maj 2014.

(16) Salomonöarna är medlem i WCPFC (Kommissionen för bevarande och förvaltning av långvandrande fiskbestånd i västra och mellersta Stilla havet). Salomonöarna har ratificerat Förenta nationernas havsrättskonvention från 1982 (Unclos) och 1995 års avtal om tillämpning av bestämmelserna i Förenta nationernas havsrättskonvention av den 10 december 1982 om bevarande och förvaltning av gränsöverskridande och långvandrande fiskbestånd (nedan kallat FN:s avtal om fiskbestånd). Landet är part i South Pacific Forum Fisheries Agency Convention (2) (nedan kallad FFA-konventionen) och i Nauruavtalet om samarbete i förvaltningen av fiske av allmänt intresse (3).

(17) För att utvärdera hur Salomonöarna fullgör sina internationella skyldigheter som flagg-, hamn-, kust- eller marknadsstat i de internationella avtal som avses i skäl 16 och de skyldigheter som fastställs av de relevanta regionala fiskeriorganisationer som avses i skäl 16 har kommissionen samlat in och analyserat all information den ansåg krävdes för ändamålet.

(18) Kommissionen har också använt information från tillgängliga data som offentliggjorts av WCPFC samt offentligt tillgänglig information.

3. MÖJLIGHETEN ATT SALOMONÖARNA IDENTIFIERAS SOM ETT ICKE-SAMARBETANDE TREDJELAND

(19) Kommissionen har analyserat Salomonöarnas skyldigheter i deras egenskap av flagg-, hamn-, kust- eller marknadsstat i enlighet med artikel 31.3 i IUU-förordningen. I samband med denna undersökning har kommissionen tagit hänsyn till kriterierna i artikel 31.4–31.7 i IUU-förordningen.

3.1 Återkommande IUU-fiske – upprepad förekomst av IUU-fartyg och IUU-handel (artikel 31.4 i IUU-förordningen)

(20) Beträffande fartyg som för Salomonöarnas flagg noteras att det utifrån informationen i de regionala fiskeriförvaltningarnas fartygsförteckningar inte förekommer några sådana fartyg varken i de preliminära eller i de slutliga IUU-förteckningarna, och det finns inga bevis för att fartyg som för Salomonöarnas flagg tidigare bedrivit IUU-fiske som skulle göra det möjligt för kommissionen att analysera Salomonöarnas förfaringssätt i fråga om återkommande IUU-fiske i enlighet med artikel 31.4 a i IUU-förordningen.

(21) I enlighet med artikel 31.4 b i IUU-förordningen undersökte kommissionen även de åtgärder som Salomonöarna har vidtagit beträffande tillträde till landets marknad för fiskeriprodukter som härstammar från IUU-fiske.

(22) På grundval av alla uppgifter som kommissionen har på detta område bedömer den att Salomonöarna inte är i stånd att säkerställa att de fiskeriprodukter som kommer in till landet eller till beredningsanläggningar baserade i Salomonöarna inte härstammar från IUU-fiske. Detta beror på systeminterna fel som gör det svårt för myndigheterna i Salomonöarna att spåra fångster eftersom det inte finns officiella uppgifter om fisk som landas, importeras och/eller bereds. De viktigaste fakta som ligger till grund för kommissionens bedömning sammanfattas i skälen 23–39.

(23) Merparten av fisket i vattnen under Salomonöarnas jurisdiktion bedrivs inte av fartyg som för Salomonöarnas flagg, utan av fartyg under utländsk flagg som ibland använder lokala hamnar. I sin rapport till det nionde mötet inom WCPFC:s vetenskapliga kommitté 2013 (4) meddelade Salomonöarna att sammanlagt 434 fartyg var verksamma i Salomonöarnas vatten under 2012, närmare bestämt 214 snörpvadsfartyg, 200 långrevsfartyg och 20 spöfiskefartyg. Endast 6 snörpvadsfartyg, 2 långrevsfartyg och 2 spöfiskefartyg förde Salomonöarnas flagg. Under kommissionens besök i februari 2014 bekräftade Salomonöarnas myndigheter att 401 industriella fiskefartyg hade tillstånd att fiska i Salomonöarnas vatten. Anledningen till att antalet fartyg med licens har minskat sedan 2012 är att man begränsat antalet licenser för de fartyg som fiskar enligt befraktningsavtal. Det finns dock fortfarande 143 långrevsfartyg och 2 snörpvadsfartyg som befraktas av fem lokala företag. Storleken på den flotta som är verksam i området förstärker behovet av åtgärder som garanterar att fiskeriprodukter som härstammar från IUU-fiske inte får tillträde till Salomonöarnas marknad.

(24) Enligt det utkast till förvaltnings- och utvecklingsplan för tonfisk som Salomonöarna lade fram i november 2013 uppgick den totala fångsten i Salomonöarnas exklusiva ekonomiska zon (EEZ) till 93 000 ton under 2012. Det motsvarar ungefär hälften av fångsterna under tidigare år (185 000 ton under 2010 och 177 000 ton under 2011).

(25) Tonfiskberedningsindustrin i Salomonöarna expanderar. Ett flertal utländska investerare planerar att inrätta nya anläggningar inom ramen för samriskföretag med Salomonöarna. Kommissionen har därför analyserat situationen inom denna industri och dess eventuella följder för IUU-fiskeriprodukters tillträde till Salomonöarnas marknad.

(26) Den internationella handlingsplanen för att förebygga, motverka och undanröja olagligt, orapporterat och oreglerat fiske (5) (nedan kallad den internationella handlingsplanen mot IUU-fiske) ger vägledning om internationellt överenskomna marknadsrelaterade åtgärder som stöder minskning eller eliminering av handeln med fisk och fiskeriprodukter som härrör från IUU-fiske. I punkt 71 i den internationella handlingsplanen mot IUU-fiske föreslås också att staterna bör vidta åtgärder för ökad transparens på sina marknader så att fisk eller fiskeriprodukter kan spåras. Likaså finns det i artikel 11 i FN:s livsmedels- och jordbruksorganisations (FAO) uppförandekod för ansvarsfullt fiske (nedan kallad FAO:s uppförandekod) en beskrivning av god praxis för hantering efter fångst och för ansvarsfull internationell handel. I artikel 11.1.11 i uppförandekoden (6) uppmanas staterna att se till att nationell och internationell handel med fisk och fiskeriprodukter bedrivs i enlighet med sund bevarande- och förvaltningspraxis genom en bättre identifiering av ursprunget för fisk och fiskeriprodukter.

(27) Under sitt besök i Salomonöarna i februari 2014 träffade kommissionen en driftsledare för en anläggning för beredning av tonfisk vars produkter exporteras till unionen.

(28) Enligt denna driftsledare härrör den fisk som levereras till anläggningen för framställning av kokta tonfiskfiléer eller flingor till unionsmarknaden uteslutande från snörpvadsfartyg som för Salomonöarnas flagg. Resten härrör från långrevsfartyg och exporteras främst till Förenta staterna eller den regionala marknaden (Fiji, Vanuatu, Papua Nya Guinea). Enligt driftsledaren levereras endast inhemska produkter till beredningsanläggningen, utan import av råvaror. Det bör emellertid i det sammanhanget noteras att – enligt de behöriga myndigheterna – all fångst i Salomonöarnas exklusiva ekonomiska zon anses ha ursprung i Salomonöarna oavsett fiskefartygets flagg, i strid med de grundläggande bestämmelserna om ursprungsregler i EU:s lagstiftning (7). Det var också uppenbart att Salomonöarnas myndigheter inte infört några särskilda åtgärder för att kontrollera fiskråvarornas härkomst, och man upptäckte inga särskilda åtgärder för att övervaka i vilken utsträckning fiskeriprodukter som härstammar från IUU-fiske har tillträde till Salomonöarna. Det finns därför en risk för att råvaror som fångats av fiskefartyg som för ett annat lands flagg, inbegripet länder som inte tillåts exportera till unionen enligt IUU-förordningen, får tillträde till beredningsindustrin utan att det görs en tillräcklig kontroll av produkternas spårbarhet.

(29) Under sitt besök träffade kommissionen också andra aktörer. Kommissionen försökte därvid undersöka aktörernas grundläggande principer och strategier i fråga om spårbarhet av handelsflödet av fiskeriprodukter från nätet till tallriken. Aktörerna kunde inte tydligt besvara frågorna om spårbarhetskedjan och de kvantiteter som sålts och behandlats. När det gäller råvaror som säljs till beredningsanläggningar i Salomonöarna och andra tredjeländer förlitar sig beredningsanläggningarna enbart på viktuppskattningar och de fakturor som de mottar från sina kunder, utan att ytterligare kontrollera produkterna. Inte vid något tillfälle görs en verklig kontroll. Varje parti råvaror tilldelas av beredningsanläggningens driftsledare en kod när den mottas, men därefter följs produkterna inte systematiskt genom hela beredningskedjan, och ingen tillförlitlig koppling kan göras mellan slutprodukten och den faktiska bakomliggande fångsten.

(30) Dessutom fann man att tulltjänstemännen i Salomonöarna hade mycket rudimentära kunskaper. Tulltjänstemännen förlitar sig på aktörernas deklarationer på exportdeklarationen, utan ytterligare kontroller av kvantiteterna och utan spårbarhetssystem som kopplar samman sändningarna med tulldeklarationerna. Det innebär att myndigheterna inte har något system för kontroll av råvaror som används för beredning av fiskeriprodukter och att de inte kan koppla de råvaror som finns på Salomonöarnas marknad till de fiskeriprodukter som exporteras.

(31) När det gäller de system som införts för att säkerställa spårbarheten konstaterade kommissionen att Salomonöarna inte kunde sörja för en systematisk kontroll av landningarna. De lokala myndigheterna hävdade visserligen att samtliga landningar i de två tillåtna hamnarna omfattades, men kunde inte bevisa hur inspektörerna togs i anspråk för att säkerställa denna täckning. Kommissionen konstaterade att det endast fanns en inspektör placerad i den hamn där de flesta landningarna sker, medan resten av inspektörerna skulle bege sig till den andra hamnen (som inte är belägen på huvudön där myndigheterna har sin huvudsakliga administrativa bas och sina resurser) efter varje landning. Salomonöarna erkände att de behövde förbättra sitt kontroll- och övervakningssystem, bl.a. spårbarhetssystemet för fiskeriprodukter, införa landningsdeklarationer och systematiska kontroller samt förbättra samarbetet med tullmyndigheter.

(32) Vid en grundlig analys av fångstintyg som godkänts av Salomonöarnas myndigheter för export till unionen avslöjades en rad brister i valideringsprocessen. Kommissionens besök i februari 2014 bekräftade denna analys. Kommissionen konstaterade framför allt att det saknades en systematisk kontroll av uppgifterna i fångstintygen. Det fanns inga spårbarhetssystem och de kvantiteter som angavs i fångstintygen hade fastställts av aktören i fråga. De behöriga myndigheterna måste förlita sig helt på dessa uppgifter. Fångstintygen för direkt import av beredda produkter valideras systematiskt när sändningen redan har lämnat Salomonöarna. Salomonöarna kan omöjligen sörja för kontroll eller spårbarhet för produkter som de aldrig inspekterar fysiskt.

(33) Dessutom har den person som utför valideringen inte någon direkt tillgång till kontrolluppgifter från t.ex. kontrollsystemet för fartyg (VMS), licensinformation eller loggböcker. Om en kontroll eller dubbelkontroll görs före valideringen måste detta ske genom telefonsamtal till ministeriet för fiske och marina resurser, där den relevanta informationen finns samlad. Det fanns ingen dokumentation tillgänglig om denna typ av kontroll.

(34) Det faktum att valideringen systematiskt görs samma dag som exportdeklarationen (med mycket få undantag) visar att förhandskontroller och dubbelkontroller av uppgifter görs i begränsad utsträckning, om över huvud taget. Det fanns hur som helst ingen som helst dokumentation om dubbelkontroller.

(35) Dessutom upptäcktes ett antal brister i fångstintygen, såsom inkonsekvenser i numreringssystemet, otillräcklig information om tillämpliga bevarande- och förvaltningsåtgärder och fångstområde samt allvarliga inkonsekvenser i datumhanteringen, t.ex. att det valideringsdatum som anges föregår exportdeklarationen eller att landningsdeklarationen föregår fångstdatumet. Sådana grundläggande fel sätter hela valideringens trovärdighet på spel.

(36) Kommissionen upptäckte också fall där det inte fanns några uppgifter om landningar av fisk (inga landningsdeklarationer), utan där Salomonöarna i stället använde uppgifter från omlastningstillstånd i hamnen för att ange kvantiteter på fångstintygen. Det konstaterades också att aktörerna använder mallar för fångstintyg med förtryckta upplysningar om fartyg, art, produktkoder etc. Det fanns fall där fångstintyget hade validerats med tomma rader för kvantiteterna för storögd tonfisk eller gulfenad tonfisk. Detta skapar risk för att fångstintygen manipuleras efter validering.

(37) Dessutom hittade man flera exempel på fångstintyg där olika versioner med olika kvantiteter lades fram vid import av produkterna till unionen. Salomonöarna förklarade att man på aktörens begäran utfärdar ytterligare fångstintyg för samma sändning, utan att ifrågasätta anledningen till begäran och utan att kräva tillbaka det första originalet för att undvika bedrägerier och missbruk. Detta i kombination med de andra brister som konstaterats medför en betydande risk för ”tvätt” av IUU-fiske eller åtminstone för att icke-godkänd fisk exporteras till unionen. Särskilt de länder i regionen som inte är kvalificerade att exportera fiskeriprodukter till unionen skulle kunna utnyttja bristerna i Salomonöarnas valideringssystem för att indirekt importera sin fisk till unionen. Även här visade Salomonöarna bristande förståelse för och medvetenhet om risken med övertäckning av kvantiteter genom duplicering eller trefaldigande av fångstintyg.

(38) Salomonöarna godtog alla de brister i fångstcertifieringssystemet som anges i skälen 32–37 och förklarade misstagen med att de ansvariga tjänstemännen var inkompetenta. De förklarade att de arbetade på att förbättra fångstcertifieringsförfarandet. En rad operativa standardförfaranden har därför utarbetats och personalen utbildas för att underlätta genomförandet av förfarandena. All information som lämnades avsåg emellertid framtida planer som ännu inte gett några konkreta resultat. Kommissionen försökte dessutom kontrollera om valideringen av fångstintygen förbättrats efter kommissionens besök i februari 2014 och efter det att Salomonöarna infört skyddsåtgärder. Kommissionen har dock, utifrån de uppgifter den förfogar över, inte noterat någon förbättring.

(39) På grund av de konstaterade bristerna i fråga om spårbarhet och bristen på information till Salomonöarna om den fisk som landas är det omöjligt för Salomonöarna att garantera att fiskeriprodukter som kommer in till landet eller till beredningsanläggningar i landet inte härstammar från IUU-fiske, vilket förklaras i skälen 28–37. Möjligheten att kontrollera om IUU-produkter får tillträde och därefter exporteras försvåras också genom den tvetydiga tillämpningen av ursprungsregler, såsom anges i skäl 28, och genom avsaknaden av tydliga bevarande- och förvaltningsåtgärder, vilket beskrivs i skälen 63–68.

(40) På grundval av alla fakta som kommissionen har samlat in, samt alla förklaringar som Salomonöarna har lämnat, kan det i enlighet med artikel 31.3 och 31.4 b i IUU-förordningen konstateras att Salomonöarna inte har fullgjort sina skyldigheter enligt internationell rätt att som kust- och marknadsstat förhindra IUU-fiskeriprodukters tillträde till landets marknad.

3.2 Underlåtenhet att samarbeta och sköta tillsyn (artikel 31.5 i IUU-förordningen)

(41) Kommissionen har analyserat om Salomonöarnas myndigheter har samarbetat effektivt med kommissionen genom att reagera på kommissionens uppmaningar att utreda, lämna synpunkter på eller följa upp IUU-fiske och tillhörande verksamhet.

(42) Salomonöarna deltar i genomförandet av IUU-förordningens fångstcertifieringssystem och är vanligen samarbetsvilliga när det gäller att svara och lämna synpunkter på begäran om information eller kontroller, men tillförlitligheten i deras svar äventyras och undergrävs av bristen på transparens och de små eller obefintliga möjligheterna att säkerställa spårbarhet för fiskeriprodukter enligt avsnitt 3.1 i beslutet.

(43) Inom ramen för den övergripande bedömningen av hur väl Salomonöarna fullgör sina skyldigheter som flaggstat, hamnstat och kuststat har kommissionen också analyserat om landet samarbetar med andra flaggstater i kampen mot IUU-fiske.

(44) I samband med detta konstaterades det vid kommissionens besök i februari 2014 att Salomonöarna var ovilliga att samarbeta med flaggstater för fartyg som är verksamma i vatten under Salomonöarnas jurisdiktion i enlighet med olika fiskeavtal, eftersom Salomonöarna inte gav flaggstaterna information om fartygsuppgifter. Detta är en klar indikation på att Salomonöarna inte fullgör sina skyldigheter enligt internationell rätt (i synnerhet artikel 7.1 a i FN:s avtal om fiskbestånd) för att säkerställa effektivt bevarande och förvaltning av gränsöverskridande fiskbestånd som förekommer i deras vatten och att sörja för ett ändamålsenligt och effektivt förebyggande av IUU-fiske. Denna brist på samarbetsvilja strider också mot punkt 40 i FAO:s frivilliga riktlinjer för flaggstaternas prestationsnivå (8), enligt vilken flagg- och kuststater endast bör ingå fiskeavtal när båda är förvissade om att sådan verksamhet inte kommer att undergräva hållbarheten hos de levande marina tillgångarna inom kuststatens jurisdiktion.

(45) Trots det stora antalet omlastningar av utlandsflaggade fartyg i Salomonöarna har landet inte upprättat något samarbete med flaggstaterna för dessa fartyg. Salomonöarna är därför inte i stånd att fullgöra sina skyldigheter i egenskap av hamnstat enligt punkterna 52–64 i den internationella handlingsplanen mot IUU-fiske. I synnerhet fullgör Salomonöarna inte sina skyldigheter i egenskap av hamnstat gentemot de utlandsflaggade fartyg som använder deras hamnar, eftersom de inte samarbetar med flaggstater i grundläggande frågor såsom utbyte av information om landningar, omlastningar och nekande att använda en hamn. I sina synpunkter av den 6 maj 2014 uppgav Salomonöarnas myndigheter att de skulle skriva till berörda flaggstater för att stärka samarbetet när det gäller att fylla i de omlastningsuppgifter som krävs på fångstintygen för export till unionen, men inga konkreta överenskommelser med tredjeländer har hittills ingåtts i fråga om utbyte av information och uppgifter om omlastningar.

(46) När det gäller samarbete med unionens medlemsstater om kontroll av de fångstintyg som godkänts av Salomonöarna begärde tre av unionens medlemsstater sådan kontroll. Ärendena behandlades av de behöriga myndigheterna och besvarades snabbt. Vanligtvis bekräftade svaren dock bara fångstintygens äkthet utan någon ytterligare förklaring. Ingen dokumentation om att länderna begärt kontroll fanns tillgänglig på plats.

(47) Kommissionen har analyserat om Salomonöarna har vidtagit effektiva tillsynsåtgärder mot de aktörer som är skyldiga till IUU-fiske, och om tillräckligt hårda sanktioner har tillämpats för att beröva lagöverträdarna sin vinning av IUU-fiske.

(48) När det gäller överensstämmelse och tillsyn visade kommissionens besök att Salomonöarna inte har någon särskild lagstiftning för att motarbeta IUU-fiske. Detta tyder på att Salomonöarna inte garanterar flaggstatskontroll över fiskefartygen enligt kraven i artikel 94 i FN:s havsrättskonvention. Dessutom följer Salomonöarnas agerande i fråga om överensstämmelse och tillsyn inte heller punkt 21 i den internationella handlingsplanen mot IUU-fiske, där stater uppmanas att se till att de sanktioner som utdöms för IUU-fiske med fartyg inom deras jurisdiktion är tillräckligt hårda för att effektivt förebygga, motverka och undanröja IUU-fiske och beröva lagöverträdarna sin vinning av IUU-fiske.

(49) I en revisionsrapport som offentliggjordes 2012 noterade Salomonöarnas riksrevisor (9) att den gällande fiskerilagstiftningen var föråldrad och inte tog hänsyn till landets skyldigheter enligt internationella, regionala och subregionala avtal. De myndigheter som kommissionen besökte under sitt besök i februari 2014 höll med om detta. Ett nytt utkast till fiskerilagstiftning lämnades in före besöket. De sanktioner som utkastet innehåller är emellertid inte tillräckligt stränga för att säkra efterlevnad, avskräcka från överträdelser var de än uppträder och beröva lagöverträdarna den vinning som härrör från deras illegala verksamhet, i enlighet med kraven i artikel 25.7 i WCPFC-konventionen (10). Framför allt grundar sig sanktionssystemet på ett straffpoängssystem vars rättsliga grund har ännu inte har fastställts. Salomonöarna erkände att systemet var föråldrat och inte har tillämpats, och förklarade att de höll på att se över det. Ett uppdaterat utkast till fiskerilagstiftning lades fram den 6 oktober 2014. Situationen är dock fortfarande problematisk på grund av de oklara definitionerna av allvarliga överträdelser, sanktionspoäng, upprepade överträdelser och sanktionsnivå och på grund av de oklara rättsliga konsekvenserna.

(50) Med hänsyn till Salomonöarnas nuvarande kapacitet bör det noteras att Salomonöarna enligt FN:s index för mänsklig utveckling (11) anses vara ett land med låg mänsklig utveckling (plats 143 av 186 länder år 2013). Detta bekräftas också i bilaga II till Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1905/2006 (12), där Salomonöarna finns med i kategorin minst utvecklade länder. Den förteckning över biståndsmottagare som upprättats av OECD:s (Organisationen för ekonomiskt samarbete och utveckling) kommitté för utvecklingsbistånd (DAC) (nedan kallad OECD:s biståndskommitté) per den 1 januari 2013 avseende 2012 (13) placerar Salomonöarna i kategorin minst utvecklade länder. De behöriga myndigheternas ekonomiska och administrativa begränsningar kan i detta avseende anses vara en faktor som undergräver Salomonöarnas förmåga att uppfylla sina skyldigheter i fråga om samarbete och tillsyn. Det erinras dock om att bristerna inom samarbete och tillsyn hänger samman med att det inte finns någon lämplig lagstiftning som gör det möjligt att följa upp åtgärderna, snarare än med Salomonöarnas kapacitet att fullgöra sina internationella skyldigheter. I detta sammanhang noterar kommissionen, på grundval av uppgifter som inhämtats under dess besök i februari 2014, att Salomonöarna inte kan anses sakna ekonomiska resurser, utan snarare den rättsliga och administrativa miljö som krävs för att landet ska kunna fullgöra sina skyldigheter som flagg-, hamn-, kust- och marknadsstat på ett effektivt och ändamålsenligt sätt.

(51) Det bör dessutom påpekas att Europeiska unionen, i enlighet med rekommendationerna i punkterna 85 och 86 i den internationella handlingsplanen mot IUU-fiske rörande särskilda krav för utvecklingsländer, har hjälpt Salomonöarna att tillämpa IUU-förordningen genom att kommissionen har finansierat ett särskilt program för tekniskt bistånd (14).

(52) Mot bakgrund av den situation som beskrivs i detta avsnitt och mot bakgrund av alla fakta som kommissionen har samlat in, samt alla förklaringar som Salomonöarna har lämnat, kan det i enlighet med artikel 31.3 och 31.5 i IUU-förordningen fastställas att Salomonöarna inte har fullgjort sina skyldigheter som kust- och marknadsstat enligt internationell rätt i fråga om samarbete och tillsynsåtgärder.

3.3 Underlåtenhet att tillämpa internationella regler (artikel 31.6 i IUU-förordningen)

(53) Salomonöarna har ratificerat Förenta nationernas havsrättskonvention (Unclos) och FN:s avtal om fiskbestånd (Unfsa). Salomonöarna är avtalsslutande part i WCPFC. Salomonöarna är part i FFA-konventionen och i Nauruavtalet om samarbete i förvaltningen av fiske av allmänt intresse.

(54) Kommissionen har analyserat all information den bedömer som relevant i samband med Salomonöarnas status som avtalsslutande part i WCPFC.

(55) Kommissionen har också analyserat all information den bedömer som relevant i samband med att Salomonöarna gått med på att tillämpa de bevarande- och förvaltningsåtgärder som antagits av WCPFC.

(56) På grundval av uppgifter från Salomonöarna om situationen för tonfiskfiske i dess vatten, uppgick fångsterna i tonfiskbeståndet i Salomonöarnas exklusiva ekonomiska zon år 2012 till 3,5 % av fångsten i västra och mellersta Stilla havet (15). Detta är en minskning med 50 % jämfört med år 2010 och 2011.

(57) Att döma av siffrorna i skäl 56 förvaltar Salomonöarna betydande globala tonfiskresurser och har därmed, som kuststat, ansvaret för att säkerställa ansvarsfull och långsiktigt hållbar förvaltning av denna resurs. Artiklarna 61–64 i FN:s havsrättskonvention och artiklarna 7 och 8 i FN:s avtal om fiskbestånd reglerar utnyttjandet av levande resurser i kuststaten, som bör främja målet om ett optimalt utnyttjande av de levande resurserna i sin exklusiva ekonomiska zon och sörja för att andra staters medborgare som fiskar i dess exklusiva ekonomiska zon efterlever bevarande- och förvaltningsåtgärder samt samarbeta med relevanta stater och regionala organisationer som är verksamma inom eller berörs av det fisket.

(58) I detta avseende bör det noteras att Salomonöarnas rättsliga ram, i strid med dessa skyldigheter och rekommendationer, inte säkerställer effektiv och ändamålsenlig förvaltning av fartyg som är verksamma i vatten under Salomonöarnas jurisdiktion. Den rättsliga ramen innehåller inte heller tydliga och transparenta bestämmelser om tillämpliga bevarande- och förvaltningsåtgärder för alla typer av vatten under Salomonöarnas jurisdiktion, och i de fall det finns bestämmelser saknas tydliga och transparenta förfaranden som fastställer hur genomförandet ska säkerställas. Dessa aspekter analyseras närmare i skälen 59–75.

(59) Otillräckligheten i Salomonöarnas rättsliga ram framgår tydligt av hur öarna förvaltar tonfiskresurserna. Salomonöarna förklarade att den befintliga nationella förvaltnings- och utvecklingsplanen för tonfisk bara har genomförts delvis och därför ska ersättas av en ny plan.

(60) Den nya förvaltningsplanen för tonfisk, som lades fram för kommissionen i november 2013, fungerar som rättslig ram för förvaltning av tonfiskresurserna och omfattar alla Salomonöarnas vatten från och med 3 sjömil från kusten inklusive arkipelagvatten. Dokumentet omfattar dock endast allmänna principer. Under kommissionens besök i februari 2014 gick Salomonöarna med på att revidera utkastet så att det speglar den verkliga situationen för landets fiskeinsatser, fiskeverksamhet och fiskeindustri. Salomonöarna uppgav att den nya planen skulle omfatta subregionala bevarande- och förvaltningsåtgärder, licenssystem och licensvillkor, TAC-gränser, förvaltning av zoner i arkipelagvatten och exklusiva ekonomiska zoner, referenspunkter och bestämmelser om fångstbegränsning.

(61) Det är hur som helst ett faktum att den befintliga planen är föråldrad och därmed inte förenlig med de skyldigheter som fastställs i artiklarna 61.2–61.5, 62.1 och 64 i FN:s havsrättskonvention om optimalt utnyttjande av resurser genom lämpliga bevarande- och förvaltningsåtgärder.

(62) En annan brist i regelverket är avsaknaden av tydliga bevarande- och förvaltningsåtgärder antagna av Salomonöarna, på grundval av bästa tillgängliga vetenskapliga rådgivning och i enlighet med landets skyldigheter enligt FN:s havsrättskonvention, FN:s avtal om fiskbestånd och WCPFC, i förhållande till alla de vatten som står under dess nationella jurisdiktion, inbegripet dess arkipelagvatten. Det konstaterades i februari 2014 att bevarande- och förvaltningsbestämmelserna inte är transparenta och tydliga (utvecklas i skälen 63–68) och inte förenliga med eller baseras på bästa vetenskapliga utlåtanden (utvecklas i skälen 69–75).

(63) Vattnen under Salomonöarnas jurisdiktion benämns territorialhav, arkipelagvatten och exklusiv ekonomisk zon. Enligt artikel 3 i WCPFC-konventionen omfattar WCPFC:s konventionsområde i princip alla vatten i Stilla havet, inbegripet vattnen under Salomonöarnas jurisdiktion.

(64) Salomonöarna har dock informerat kommissionen om att de anser att vatten som står under deras nationella jurisdiktion (arkipelagvatten, territorialhav, exklusiv ekonomisk zon) inte omfattas av WCPFC-konventionen, fastän WCPFC delegerat genomförandet av bevarande- och förvaltningsåtgärderna till de avtalsslutande parterna. Parterna i Nauruavtalet begränsar fiskeansträngningen genom tilldelning av fartygsdagar (Vessel Day Scheme, VDS) som tillämpas i de exklusiva ekonomiska zonerna för alla parterna i avtalet, men inte heller denna begränsning gäller i Salomonöarnas territorial- och arkipelagvatten.

(65) Enligt artiklarna 61–64 i FN:s havsrättskonvention, artiklarna 5, 7, 8, 9, 10 i FN:s avtal om fiskbestånd och det övergripande målet och relevanta bestämmelser i WCPFC-konventionen (särskilt artiklarna 2, 5, 7, 8) är det en kuststats tydliga skyldighet att anta åtgärder som är förenliga med dem som gäller i regionen och på det fria havet för att säkerställa långsiktig hållbarhet för gränsöverskridande och långvandrande fiskbestånd och främja målet om ett optimalt utnyttjande av dessa. Även i FAO:s uppförandekod, särskilt punkterna 7.1, 7.2, 7.3 och 8.1, rekommenderas god praxis för att uppfylla dessa skyldigheter.

(66) Särskilda villkor för fiskefartyg som är verksamma i Salomonöarnas vatten fastställs i fiskelicensen, nämligen fiskeperiod, vilka fiskarter som får fiskas, inom vilka områden fiske får ske samt andra villkor. Fartyg som för Salomonöarnas flagg har tillgång till arkipelagvattnen medan flottan som omfattas av befraktningsavtal eller bilaterala/multilaterala avtal har tillträde till snörpvadsansträngningen i Salomonöarnas exklusiva ekonomiska zon i enlighet med de regionala reglerna och begränsningarna i VDS. För långrevsfartyg eller fartyg som är verksamma i arkipelagvatten skulle bevarande- och förvaltningsåtgärder fastställas i fiskelicensen. För spöfiskefartyg skulle bevarande- och förvaltningsåtgärder fastställas i fiskelicensen.

(67) Bristen på tydlighet och transparens i bevarande- och förvaltningsreglerna och det faktiska utnyttjandet av fiskeansträngningen enligt VDS, samt de många befintliga arrangemangen rörande tillträde till fiske som beskrivs i skäl 66, äventyrar och undergräver möjligheten att bevara och förvalta fiskeresurserna i Salomonöarna på ett effektivt och ändamålsenligt sätt.

(68) Sammanfattningsvis finns inga tydliga, transparenta och förenliga bevarande- och förvaltningsbestämmelser för Salomonöarnas arkipelagvatten, vilket är i strid med de skyldigheter som nämns i skäl 65.

(69) Enligt artikel 61 i FN:s havsrättskonvention, artiklarna 5 och 6 i FN:s avtal om fiskbestånd och artiklarna 5 och 6 i WCPFC-konventionen måste kuststater fastställa den tillåtna fångstmängden av de levande resurserna i sina exklusiva ekonomiska zoner, baserat på bästa tillgängliga vetenskapliga uppgifter och på grundval av försiktighetsprincipen. Kuststater måste också genom lämpliga bevarande- och förvaltningsåtgärder se till att levande resurser och bestånd i den exklusiva ekonomiska zonen och andra vatten under deras jurisdiktion inte hotas av överexploatering. Även i FAO:s uppförandekod, särskilt punkterna 7.3, 7.4 och 7.5, rekommenderas god praxis för att fullgöra dessa skyldigheter.

(70) Eftersom Salomonöarna anser att WCPFC:s regler inte gäller fullt ut i vatten som står under deras jurisdiktion, är det inte helt klart vilka uppgifter som samlas in och rapporteras till WCPFC. Uppgifterna omfattar eventuellt inte bedömningar av alla Salomonöarnas fiskevatten. Rapporter från WCPFC:s vetenskapliga kommitté tar regelbundet upp frågan om luckor i data. I rapporten från den vetenskapliga kommitténs sjunde möte 2011 noterades t.ex. i punkt 89 vissa inkonsekvenser mellan flottorna i fråga om rapporteringen av bonit, gulfenad tonfisk och storögd tonfisk i snörpvadsfartygens loggböcker, och med tanke på hur viktigt det för vetenskapliga ändamål är med korrekta uppgifter om snörpvadsfartygens fångstsammansättning, rekommenderades att detta problem skulle hänskjutas till teknik- och tillämpningskommittén (16). I punkt 37 i rapporten betonades osäkerheten i data om artsammansättning, och de avtalsslutande parterna uppmanades att fortsätta förbättra uppskattningarna av snörpvadsfartygens fångstsammansättning. Vid sitt åttonde möte tog WCPFC:s vetenskapliga kommitté på nytt upp frågor om luckor och inkonsekvenser i data (17) i samband med fångst och fångstsammansättning, kommenterade rapporteringskrav inom ramen för befraktningsavtal och utfärdade rekommendationer om förbättrad förvaltning (18). Man tog också upp avsaknaden av uppgifter eller bristfälliga uppgifter från vissa avtalsslutande parter, varav en del är verksamma i vatten under Salomonöarnas nationella jurisdiktion.

(71) Rapporterna uppger också att en observatörstäckning på 100 % i enlighet med WCPFC:s krav ännu inte har uppnåtts, och Salomonöarna uppfyller ännu inte detta mål enligt den senaste årsrapporten till vetenskapliga kommittén 2012 (19).

(72) Enligt de utlåtanden som lades fram inom WCPFC:s vetenskapliga kommitté vid det sjunde mötet kommer fångstnivåerna sannolikt att minska om de nuvarande fiskemetoderna för bonit fortsätter, och man rekommenderade minskade fångster eftersom beståndsnivåerna är nedfiskade till maximalt hållbart uttag. Därför bör ökningar av fiskeansträngningen övervakas (20).

(73) Salomonöarna tillämpar inte några av WCPFC:s bevarande- och förvaltningsåtgärder i sina arkipelagvatten och har bara ett begränsat antal förenliga åtgärder på plats. Eftersom tonfiskresurserna är långvandrande och gränsöverskridande och tonfiskbestånden och fiskeverksamheten är betydande i Salomonöarnas arkipelagvatten, som är ett viktigt geografiskt lekområde för tonfiskarter, innebär denna situation ett hot mot alla bevarandeinsatser för tonfiskbeståndet som helhet i Stillahavsregionen. Således säkerställer inte Salomonöarna tillämpningen av bevarande- och förvaltningsåtgärder i alla vatten under sin jurisdiktion på ett sätt som är förenligt med WCPFC:s krav och i enlighet med skyldigheten att se till att arter under kuststatens jurisdiktion inte äventyras genom överexploatering.

(74) Kommissionen har också bedömt eventuella åtgärder som Salomonöarna har vidtagit eller underlåtit att vidta som kan ha förtagit effekten av gällande lagar, förordningar eller internationella bevarande- och förvaltningsåtgärder.

(75) I det avseendet fastställs varken i den gällande förvaltningsplanen för tonfisk eller i Salomonöarnas utkast till förvaltnings- och utvecklingsplan för tonfiskbestånden tydliga mål för att begränsa antalet licenser och den totala tillåtna fångstmängden. Kommissionen anser därför att avsaknaden av bevarande- och förvaltningsåtgärder hindrar Salomonöarna från att fullgöra sina internationella skyldigheter. Eftersom tonfisk är ett gränsöverskridande och långvandrande bestånd måste bevarande- och förvaltningsåtgärderna vara konsekventa och förenliga i hela vandringsområdet för att vara effektiva och hållbara, vilket också är det övergripande målet för WCPFC-konventionen.

(76) Mot bakgrund av den situation som beskrivs i detta avsnitt och på grundval av alla fakta som kommissionen har samlat in, samt alla förklaringar som Salomonöarna har lämnat, kan det i enlighet med artikel 31.3 och 31.6 i IUU-förordningen fastställas att Salomonöarna inte har fullgjort sina skyldigheter enligt internationell rätt i fråga om internationella regler, förordningar och bevarande- och förvaltningsåtgärder.

3.4 Särskilda begränsningar för utvecklingsländer

(77) Med hänsyn till att Salomonöarna har klassificerats som ett land med låg mänsklig utveckling (se skäl 50) har kommissionen analyserat om de uppgifter den har samlat in kan kopplas till Salomonöarnas särskilda begränsningar som utvecklingsland.

(78) Det bör noteras att Salomonöarnas anmälan som flaggstat godkändes av kommissionen i enlighet med artikel 20 i IUU-förordningen den 1 januari 2010. Salomonöarna bekräftade, i enligt med vad som avses i artikel 20.1 i IUU-förordningen, att landet har nationella förfaranden för genomförande, kontroll och tillsyn av lagar, förordningar och bevarande- och förvaltningsåtgärder som dess fiskefartyg måste följa.

(79) Trots att det rent allmänt kan förekomma särskilda kapacitetsbegränsningar i fråga om kontroll och övervakning rättfärdigar inte Salomonöarnas särskilda begränsningar till följd av utvecklingsnivån att det saknas särskilda bestämmelser i den nationella lagstiftningen som hänvisar till internationella rättsliga instrument för att bekämpa, motverka och undanröja IUU-fiske. Begränsningarna rättfärdigar inte heller Salomonöarnas underlåtelse att inrätta ett sanktionssystem för överträdelser av internationella bevarande- och förvaltningsåtgärder.

(80) Det bör också noteras att Europeiska unionen redan har finansierat en särskild teknisk stödåtgärd i Salomonöarna avseende kampen mot IUU-fiske (21) och att den fortsätter att ge tekniskt bistånd till landet genom särskilda program för kapacitetsuppbyggnad.

(81) Mot bakgrund av den situation som beskrivs i detta avsnitt och på grundval av alla fakta som kommissionen har samlat in, samt alla förklaringar som Salomonöarna har lämnat, kan det i enlighet med artikel 31.7 i IUU-förordningen fastställas att utvecklingsstatusen för Salomonöarnas fiskeriförvaltning kan ha satts ned av landets utvecklingsnivå. Med hänsyn till karaktären hos Salomonöarnas fastställda tillkortakommanden kan dock inte utvecklingsnivån helt ursäkta eller på annat sätt rättfärdiga Salomonöarnas övergripande uppträdande som flaggstat på fiskeområdet eller bristen på insatser för att förebygga, motverka och undanröja IUU-fiske.

4. SLUTSATS OM MÖJLIGHETEN ATT IDENTIFIERAS SOM ICKE-SAMARBETANDE TREDJELAND

(82) Mot bakgrund av slutsatserna ovan om att Salomonöarna inte fullgör sina skyldigheter enligt internationell rätt att som flagg-, hamn-, kust- eller marknadsstat vidta åtgärder i syfte att förebygga, motverka och undanröja IUU-fiske, bör detta land, i enlighet med artikel 32 i IUU-förordningen, få ett meddelande av kommissionen om att det kan komma att identifieras som ett icke-samarbetande tredjeland när det gäller bekämpning av IUU-fiske.

(83) I enlighet med artikel 32.1 i IUU-förordningen bör kommissionen meddela Salomonöarna att landet kan komma att identifieras som ett icke-samarbetande tredjeland. Kommissionen bör också vidta alla åtgärder som anges i artikel 32 i IUU-förordningen avseende Salomonöarna. Enligt god förvaltningspraxis bör det fastställas en period inom vilken landet skriftligen kan besvara meddelandet och rätta till situationen.

(84) Meddelandet till Salomonöarna om att landet kan komma att identifieras som ett icke-samarbetande land enligt detta beslut varken utesluter eller automatiskt medför att kommissionen eller rådet senare vidtar ytterligare åtgärder för att identifiera icke-samarbetande länder och upprätta en förteckning över dem.

HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.

Enda artikel

Salomonöarna ska meddelas att kommissionen kan komma att identifiera landet som ett icke-samarbetande tredjeland när det gäller bekämpning av olagligt, orapporterat och oreglerat fiske.

Utfärdat i Bryssel den 12 december 2014. På kommissionens vägnar Karmenu VELLA Ledamot av kommissionen

(1) EUT L 286, 29.10.2008, s. 1.

(2) http://www.ffa.int/

(3) Nauruavtalet (http://www.ffa.int/node/93#attachments).

(4) WCPFC:s vetenskapliga kommitté, nionde reguljära mötet, 6–14 augusti 2013, Pohnpei, Mikronesiska federationen, årsrapport till kommissionen del 1: Information om fiskeriforskning och fiskeristatistik, Salomonöarna, WCPFC-SC9-AR/CCM-21 (http://www.wcpfc.int/system/files/AR-CCM-21-Solomon-Islands-AR-Part-1.pdf).

(5) Den internationella handlingsplanen för att förebygga, motverka och undanröja olagligt, orapporterat och oreglerat fiske, FN:s livsmedels- och jordbruksorganisation, 2001.

(6) Uppförandekod för ansvarsfullt fiske, FN:s livsmedels- och jordbruksorganisation, 1995.

(7) Artiklarna 22–27 i rådets förordning (EEG) nr 2913/92 av den 12 oktober 1992 om inrättandet av en tullkodex för gemenskapen (EGT L 302, 19.10.1992, s. 1) och artiklarna 67.1 a, 72 och 75 i kommissionens förordning (EU) nr 1063/2010 av den 18 november 2010 om ändring av förordning (EEG) nr 2454/93 om tillämpningsföreskrifter för rådets förordning (EEG) nr 2913/92 om inrättandet av en tullkodex för gemenskapen (EUT L 307, 23.11.2010, s. 1).

(8) Frivilliga riktlinjer för flaggstaters prestationsnivå, FN:s livsmedels- och jordbruksorganisation, 2014.

(9) http://www.pmc.gov.sb/content/fisheries-act-outdated

(10) Konventionen om bevarande och förvaltning av långvandrande fiskbestånd i västra och mellersta Stilla havet, utfärdad i Honolulu den 5 september 2000 (http://www.wcpfc.int/doc/convention-conservation-and-management-highly-migratory-fish-stocks-western-and-central-pacific).

(11) Informationen finns på http://hdr.undp.org/en/statistics

(12) Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1905/2006 av den 18 december 2006 om upprättande av ett finansieringsinstrument för utvecklingssamarbete (EUT L 378, 27.12.2006, s. 41).

(13) http://www.oecd.org/dac/stats/daclistofodarecipients.htm

(14) Accompanying developing countries in complying with the Implementation of Regulation (EC) No 1005/2008 on Illegal, Unreported and Unregulated (IUU) Fishing, EuropeAid/129609/C/SER/Multi (Stöd till utvecklingsländer vid genomförandet av förordning (EG) nr 1005/2008 om olagligt, orapporterat och oreglerat fiske (IUU-fiske).

(15) WCPFC:s vetenskapliga kommitté, åttonde reguljära mötet, WCPFC-SC8-AR/CCM-21.

(16) Sammanfattande rapport från WCPFC:s vetenskapliga kommitté, sjunde reguljära mötet, Pohnpei, Mikronesiska federationen, den 9–17 augusti 2011 (http://www.wcpfc.int/node/2896).

(17) Sammanfattande rapport från WCPFC:s vetenskapliga kommitté, åttonde reguljära mötet, 7–15 augusti 2012 (http://www.wcpfc.int/node/4587), avsnitt 3.1.

(18) Sammanfattande rapport från WCPFC:s vetenskapliga kommitté, åttonde reguljära mötet, punkterna 69–71.

(19) WCPFC:s vetenskapliga kommitté, åttonde reguljära mötet, WCPFC-SC8-AR/CCM-21.

(20) Sammanfattande rapport från WCPFC:s vetenskapliga kommitté, sjunde reguljära mötet, punkterna 35 och 36.

(21) Se fotnot 14.