SV Europeiska unionens officiella tidning L 73/1

KOMMISSIONENS GENOMFÖRANDEFÖRORDNING (EU) 2016/387

av den 17 mars 2016

om införande av en slutgiltig utjämningstull på import av rör av duktilt gjutjärn (även kallat gjutjärn med sfäroidiserad grafit) med ursprung i Indien

EUROPEISKA KOMMISSIONEN HAR ANTAGIT DENNA FÖRORDNING

med beaktande av fördraget om Europeiska unionens funktionssätt,

med beaktande av rådets förordning (EG) nr 597/2009 av den 11 juni 2009 om skydd mot subventionerad import från länder som inte är medlemmar i Europeiska gemenskapen (1) (nedan kallad grundförordningen), särskilt artikel 15, och

av följande skäl:

1. FÖRFARANDE

1.1 Inledande

(1) Den 11 mars 2015 inledde Europeiska kommissionen (nedan kallad kommissionen) en antisubventionsundersökning vad gäller import av rör av duktilt gjutjärn (även kallat gjutjärn med sfäroidiserad grafit) med ursprung i Indien (nedan kallat det berörda landet) med stöd av artikel 10 i grundförordningen. Kommissionen offentliggjorde ett tillkännagivande om inledande i Europeiska unionens officiella tidning (2) (nedan kallat tillkännagivandet om inledande).

(2) Kommissionen inledde undersökningen till följd av ett klagomål som ingavs den 26 januari 2015 av Saint-Gobain PAM Group (nedan kallad klaganden) såsom företrädare för tillverkare som svarar för mer än 25 % av unionens sammanlagda tillverkning av rör av duktilt gjutjärn. Klagomålet innehöll prima facie-bevisning för subventionering och därav följande väsentlig skada, vilken var tillräcklig för att motivera en undersökning.

(3) Innan förfarandet inleddes underrättade kommissionen, i enlighet med artikel 10.7 i grundförordningen, Indiens myndigheter om att den hade mottagit ett vederbörligen underbyggt klagomål i vilket det påstods att subventionerad import av rör av duktilt gjutjärn med ursprung i Indien vållade unionsindustrin väsentlig skada. De indiska myndigheterna inbjöds till samråd i syfte att klargöra den situation som togs upp i klagomålet och finna en lösning som båda parter kunde vara överens om. De indiska myndigheterna godtog erbjudandet om samråd, som därefter hölls. Vid samrådet kunde ingen ömsesidigt tillfredsställande lösning nås.

1.2 Efterföljande förfarande

(4) Kommissionen underrättade sedan alla parter om de viktigaste omständigheter och överväganden som låg till grund för avsikten att införa en slutgiltig utjämningstull på import till unionen av rör av duktilt gjutjärn med ursprung i Indien. Ytterligare en indisk tillverkare, Tata Metaliks DI Pipes Limited (nedan kallad Tata), gav sig till känna och lämnade synpunkter.

(5) Alla parter beviljades en tidsfrist inom vilken de kunde lämna synpunkter på meddelandet av uppgifter.

(6) Den 28 januari 2016 hölls på begäran av Electrosteel Castings Limited en utfrågning med förhörsombudet för handelspolitiska förfaranden.

1.3 Parallellt antidumpningsförfarande

(7) Den 20 december 2014 offentliggjorde kommissionen ett tillkännagivande i Europeiska unionens officiella tidning (3) om inledande av en antidumpningsundersökning avseende import till unionen av rör av duktilt gjutjärn med ursprung i Indien med stöd av rådets förordning (EG) nr 1225/2009 (4) (nedan kallad den grundläggande antidumpningsförordningen).

(8) Den 18 september 2015 införde kommissionen genom kommissionens genomförandeförordning (EU) 2015/1559 (5) en preliminär antidumpningstull på import av rör av duktilt gjutjärn med ursprung i Indien (nedan kallad förordningen om preliminär antidumpningstull. De slutgiltiga resultaten av den undersökningen är föremål för en separat förordning (6).

(9) Analyserna av skada, orsakssamband och unionens intresse som genomförts inom ramen för denna antisubventionsundersökning och den parallella antidumpningsundersökningen är i tillämpliga delar identiska, eftersom definitionen av unionsindustrin, de representativa unionstillverkarna och undersökningsperioden är desamma i båda undersökningarna.

1.4 Berörda parter

(10) I tillkännagivandet om inledande uppmanades berörda parter att ta kontakt med kommissionen för att delta i undersökningen. Kommissionen underrättade klaganden, andra kända unionstillverkare, kända exporterande tillverkare, de indiska myndigheterna, kända importörer, leverantörer och användare, handlare samt intresseorganisationer som såvitt känt var berörda om inledandet av undersökningen och uppmanade dem att delta.

(11) De berörda parterna gavs möjlighet att lämna synpunkter på inledandet av undersökningen och att begära att bli hörda av kommissionen och/eller förhörsombudet för handelspolitiska förfaranden. Ingen berörd part begärde att bli hörd för att lämna synpunkter på inledandet av undersökningen.

1.5 Stickprovsförfarande

(12) I tillkännagivandet om inledande angav kommissionen att den kunde komma att göra ett urval av de berörda parterna i enlighet med artikel 27 i grundförordningen.

1.5.1 Stickprovsförfarande avseende unionstillverkare och importörer

(13) Inget stickprovsförfarande avseende unionstillverkare behövdes. Det finns bara tre företag eller företagsgrupper som tillverkar den berörda produkten i unionen och två av dem, som svarar för omkring 96 % av unionens sammanlagda tillverkning, samarbetade i undersökningen.

(14) För att kommissionen skulle kunna avgöra om ett stickprovsförfarande var nödvändigt när det gäller icke-närstående importörer och i så fall göra ett urval, ombads icke-närstående importörer att lämna de uppgifter som anges i tillkännagivandet om inledande. Inga icke-närstående importörer gav sig till känna inom de tidsfrister som angavs i tillkännagivandet om inledande.

1.5.2 Stickprovsförfarande avseende exporterande tillverkare i Indien

(15) För att kommissionen skulle kunna avgöra om ett stickprovsförfarande var nödvändigt och i så fall göra ett urval, ombads alla exporterande tillverkare i Indien att lämna de uppgifter som anges i tillkännagivandet om inledande. Kommissionen bad dessutom Indiens delegation vid Europeiska unionen att identifiera och/eller kontakta eventuella andra exporterande tillverkare som skulle kunna vara intresserade av att medverka i undersökningen.

(16) Tre exporterande tillverkare i det berörda landet lämnade den begärda informationen och samtyckte till att ingå i urvalet. Dessa svarade för 100 % av exporten från Indien under undersökningsperioden. Kommissionen beslutade därför att det inte behövdes något stickprovsförfarande.

1.6 Svar på frågeformuläret och kontrollbesök

(17) Frågeformulär sändes till tre indiska exporterande tillverkare eller grupper av tillverkare, till de tre unionstillverkarna och till de användare som gav sig till känna inom de tidsfrister som angavs i tillkännagivandet om inledande.

(18) Svar på frågeformuläret inkom från två av de tre indiska exporterande tillverkarna. Kommissionen utgick därför ifrån att den tredje exporterande tillverkaren inte längre samarbetade i undersökningen.

(19) I inledningsskedet kom de samarbetsvilliga unionstillverkarna och användarna överens om att de uppgifter som samlades in vid den parallella antidumpningsundersökningen även kunde användas i detta förfarande. Flera dussin användare lämnade uppgifter utöver dem som redan hade gett sig till känna i den parallella antidumpningsundersökningen.

(20) Kommissionen inhämtade och kontrollerade alla uppgifter som lämnats av de exporterande tillverkarna i Indien och som ansågs vara nödvändiga för att preliminärt kunna fastställa huruvida subventionering förelåg. Kontrollbesök gjordes hos följande företag: — Electrosteel Castings Ltd, Kolkata, Indien (nedan kallat ECL), — Jindal Saw Limited, New Delhi, Indien (nedan kallat Jindal)

1.7 Undersökningsperiod och skadeundersökningsperiod

(21) Undersökningen av subvention och skada omfattade perioden 1 oktober 2013–30 september 2014 (nedan kallad undersökningsperioden eller UP i tabeller). Undersökningen av de utvecklingstendenser som är relevanta för bedömningen av skada omfattade perioden från och med den 1 januari 2011 till slutet av undersökningsperioden (nedan kallad skadeundersökningsperioden).

2. BERÖRD PRODUKT OCH LIKADAN PRODUKT

2.1 Berörd produkt

(22) Den produkt som berörs är rör av duktilt gjutjärn (även kallat gjutjärn med sfäroidiserad grafit) med ursprung i Indien, som för närvarande klassificeras enligt KN-nummer ex 7303 00 10 och ex 7303 00 90. Dessa KN-nummer nämns endast upplysningsvis.

(23) Rör av duktilt gjutjärn används för dricksvattenförsörjning, bortledning av avloppsvatten och bevattning av jordbruksmark. Ledning av vatten genom rör av duktilt gjutjärn kan ske med hjälp av tryck eller bara tyngdkraften. Rören varierar mellan 60 mm och 2 000 mm i diameter och är 5,5, 6, 7 eller 8 meter långa. Invändigt är de normalt inklädda med cement eller andra material och utvändigt överdragna med zink, målade eller tejplindade. Slutanvändarna är främst allmännyttiga företag.

(24) Jindal och Indiens myndigheter framhöll att rör av duktilt gjutjärn utan överdrag, varken invändigt eller utvändigt (nedan kallade slätrör), bör uteslutas från definitionen av den berörda produkten därför att dessa rör är halvfabrikat med olika fysiska, tekniska och kemiska egenskaper, och utan vidare bearbetning kan de inte användas för att leda vatten. Slätrör är inte heller är utbytbara mot den berörda produkten och har en annan slutanvändning.

(25) Klaganden bestred detta påstående och hävdade att alla rör av duktilt gjutjärn, med eller utan överdrag, har samma grundläggande fysiska, tekniska och kemiska egenskaper och samma slutanvändning. Klaganden hävdade vidare att processen att förse rören med inklädnad och utvändigt överdrag betraktas som slutbehandlingar, som bara utgör upp till 20 % av den totala tillverkningskostnaden för rör av duktilt gjutjärn, och att den inte ändrar det duktila rörets grundläggande egenskaper. Klaganden betonade vidare att slätrören som sådana inte har någon annan effektiv slutmarknad, ingen annan effektiv funktion eller något annat användningsområde än att leda vatten och avloppsvatten, och inte säljs på unionsmarknaden, utan måste förses med överdrag innan de släpps ut på marknaden och för att följa EU:s normer. Slätrör av duktilt gjutjärn klassificeras vidare enligt samma tullnummer som rör med inklädnad/överdrag, och om de skulle uteslutas skulle detta därför kunna leda till att eventuella utjämningsåtgärder kringgås och därmed urholka effekten av dessa åtgärder, med tanke på de indiska exportörernas betydande kapacitet att förse rör med inklädnad/överdrag i unionen (cirka 80 000 ton per år). Klaganden framhöll vidare att den indiska importen av slätrör har ökat betydligt sedan 2013 och att denna import var nästan tre gånger högre under 2015 än under 2013. Klaganden menar att denna utveckling troligen kommer att fortsätta.

(26) Undersökningen har visat att slätrör inte har någon effektiv marknadsfunktion/användning och inte säljs som sådana på unionsmarknaden. Dessa rör måste genomgå ytterligare bearbetning, dvs. förses med inklädnad/överdrag, innan de kan släppas ut på marknaden och uppfylla EU:s normer för ledning av vatten och avloppsvatten. Efterlevnaden av EU:s normer är inte nödvändigtvis en avgörande faktor för att fastställa produktdefinitionen, men det faktum att ett slätrör måste bearbetas ytterligare innan det tas i bruk för sin slutanvändning är en faktor som man inte kan bortse ifrån vid analysen av om ett slätrör är en slutprodukt eller bara ett halvfabrikat. Kommissionen anser därför att ett slätrör av duktilt gjutjärn bör betraktas som halvfärdiga rör av duktilt gjutjärn.

(27) Halvfabrikat och färdiga varor kan dock anses utgöra en enda produkt om i) de har samma grundläggande egenskaper och, ii) de ytterligare bearbetningskostnaderna inte är betydande (7). Det är ostridigt att inklädnaden/överdraget tillför slätrör en fysisk egenskap som innebär att rören får en väsentlig och grundläggande egenskap som krävs för deras huvudsakliga användningsområde på unionsmarknaden, nämligen ledning av vatten och avloppsvatten i enlighet med EU:s normer. Det är vidare ostridigt att kostnaden för att förse ett slätrör med invändigt och utvändigt överdrag normalt utgör upp till 20 % av den totala produktionskostnaden för ett rör av duktilt gjutjärn. Den vidare bearbetningen måste följaktligen anses vara betydande.

(28) Halvfärdiga slätrör och rör av duktilt gjutjärn kan följaktligen inte betraktas som samma produkt som de färdiga rören (med inklädnad och överdrag) av duktilt gjutjärn och bör därför inte ingå i definitionen av den berörda produkten.

(29) Kommissionen fann dessutom inte att det föreligger någon betydande risk för kringgående om slätrör undantas från produktdefinitionen. Slätrören importeras bara av ett närstående företag till Jindal som, tvärtemot vad som hävdats av klaganden, har begränsad kapacitet att förse rör med inklädnad/överdrag i unionen. Enligt kommissionens kontrollerade uppgifter uppgår den faktiska kapaciteten till cirka 15 000 ton per år. Även om importen av slätrör från Indien tycks ha ökat efter undersökningsperioden är mängden fortfarande blygsam (mindre än 10 000 ton år 2015) enligt uppgifter från klaganden. Med tanke på den begränsade kapaciteten att förse rör med inklädnad/överdrag hos det närstående företaget i unionen samt dess nuvarande affärsplan för kommande år vad gäller slätrör (15 000–21 000 ton år 2017) är det osannolikt att denna produktionsanläggning skulle omvandlas till en inkörsport för en massiv införsel av slätrör med det enda syftet att förse dem med inklädnad och överdrag för att undvika tullar för färdiga rör i unionen, vilket eventuellt skulle kunna ifrågasättas enligt artikel 23 i grundförordningen.

(30) Jindal begärde också att flänsrör av duktilt gjutjärn skulle uteslutas från produktdefinitionen.

(31) I motsats till slätrör är flänsrör rör av duktilt gjutjärn som slutbearbetats med inklädnad och överdrag. Flänsrör är därför lämpliga för ledning av vatten och avloppsvatten utan vidare bearbetning. I princip kapas de i längder av rör av duktilt gjutjärn i fullängd och förses med flänsar som fästs med bultar och muttrar, medan andra rör av duktilt gjutjärn är förbundna med varandra genom en sockel. Bearbetningskostnaderna för att kapa rören på längden och förse dem med flänsar kan inte anses ändra de grundläggande egenskaperna hos ett rör av duktilt gjutjärn, dvs. ledning av vatten och avloppsvatten, eller ge upphov till bearbetningskostnader som är betydande. Även om viss vidare bearbetning krävs för att tillverka flänsrör av rör av duktilt gjutjärn anser kommissionen att de utgör en enda produkt och avslår begäran om att de ska uteslutas.

(32) Mot bakgrund av ovanstående definieras den berörda produkten slutgiltigt som rör av duktilt gjutjärn (även kallat gjutjärn med sfäroidiserad grafit), med undantag av rör av duktilt gjutjärn utan inklädnad och överdrag (nedan kallade slätrör), med ursprung i Indien, som för närvarande klassificeras enligt KN-nummer ex 7303 00 10 och ex 7303 00 90.

2.2 Likadan produkt

(33) Undersökningen visade att den berörda produkten enligt definitionen ovan som tillverkas och säljs i Indien samt den produkt som tillverkas och säljs i unionen har samma grundläggande fysiska, kemiska och tekniska egenskaper och därför är likadana produkter i den mening som avses i artikel 2 c i grundförordningen.

3. SUBVENTIONERING

(34) På grundval av uppgifterna i klagomålet samt de indiska myndigheternas och de exporterande tillverkarnas svar på kommissionens frågeformulär undersöktes följande former av subventioner och därtill kopplade särskilda åtgärder (system) som påstods innebära att subventioner beviljats: I) Direkt överföring av medel och möjlig direkt överföring av medel (artikel 3.1 a i i grundförordningen) — Lånegarantier från State Bank of India — Lån som beviljats inom ramen för Steel Development Fund — Stöd till FoU i järn- och stålsektorn — Underlättande av markförvärv (delstaten Rajasthan) — Tullrestitutionssystemet II) Offentliga intäkter som normalt sett skulle tas ut drivs inte in eller efterskänks (artikel 3.1 a ii i grundförordningen) — Export Oriented Units Scheme (systemet med exportorienterade företag) — Focus Product Scheme (fokusproduktsystemet) — Focus Market Scheme (fokusmarknadssystemet) — Duty Free Import Authorisation Scheme (systemet med tillstånd för tullfri import) — Export Promotion of Capital Goods Scheme (systemet med förmånstullar i exportfrämjande syfte vid import av kapitalvaror) — Advance Authorisation Scheme (systemet med förhandstillstånd) — Incremental Exports Incentivisation Scheme (incitamentsystemet för ökad export) — Befrielse från eller eftergift av mervärdesskatt (delstaten Gujarat) III) Tillhandahållande av varor eller tjänster mot för låg ersättning (artikel 3.1 a iii i grundförordningen) — Beviljande av gruvrättigheter (kol) för bestämda ändamål — Beviljande av gruvrättigheter (järnmalm) för bestämda ändamål — Tillhandahållande av mark (delstaten Rajasthan) — Exportavgift på järnmalm

3.1 System för vilka man inte funnit någon bevisning för subventionering

3.1.1 System som inte gynnat företagen

— Lånegarantier från State Bank of India

(35) Klaganden hävdade att de indiska myndigheterna tidigare lämnat lånegarantier till tillverkare inom stålsektorn via State Bank of India. Förmånen skulle utgöra skillnaden mellan det belopp som betalades för lånet med garanti och det belopp som skulle ha betalats för ett liknande lån utan statlig garanti. Subventionen skulle bestå av skillnaden mellan den ränta eller premie som företaget skulle ha betalat för lånet om det hade erhållits på kommersiell grund med beaktande av riktmärken och det belopp som faktiskt betalats till följd av att lånet garanterades av de indiska myndigheterna.

(36) De två indiska exporterande tillverkarna fick lån från ett antal banker, bl.a. State Bank of India. Dessa lån garanterades dock inte av de indiska myndigheterna. Räntesatserna motsvarade också de marknadsmässiga räntor som togs ut av andra banker för liknande lån.

(37) Kommissionen har följaktligen inte funnit någon bevisning för subventionering för detta system.

— Lån som beviljats inom ramen för Steel Development Fund

(38) Klaganden hävdade att de indiska myndigheterna tillhandahåller lån via Steel Development Fund för att finansiera FoU-projekt inom järn- och stålsektorn. Förmånen skulle utgöra skillnaden mellan den ränta som tas ut på lån från fonden och den marknadsmässiga ränta som skulle debiteras vid ett kommersiellt lån.

(39) De två indiska exporterande tillverkarna fick inga lån från fonden under undersökningsperioden.

(40) Kommissionen har följaktligen inte funnit någon bevisning för subventionering för detta system.

— Stöd till FoU i järn- och stålsektorn

(41) Klaganden hävdade att de indiska myndigheterna tillhandahåller medel för att främja FoU-projekt inom järn- och stålsektorn. Förmånen skulle motsvara det finansieringsbelopp som tillhandahållits (50 % av kostnaderna för FoU).

(42) De två indiska exporterande tillverkarna erhöll ingen finansiering via detta system under undersökningsperioden.

(43) Kommissionen har följaktligen inte funnit någon bevisning för subventionering för detta system.

— Underlättande av markförvärv och tillhandahållande av mark mot för låg ersättning (delstaten Rajasthan)

(44) Klaganden hävdade att en indisk exporterande tillverkare omfattades av detta system. Systemet består i att underlätta markförvärv för projekt som planerar investeringar på minst 1 miljard rupier och om 25 % av marken köps av exploatören själv. Förmånen skulle bestå i Rajasthans regerings betalning av det återståend markvärdet, dvs. 75 %.

(45) De två indiska exporterande tillverkarna erhöll ingen finansiering via detta system under undersökningsperioden.

(46) Kommissionen har följaktligen inte funnit någon bevisning för subventionering för detta system.

— Export Oriented Units Scheme (systemet med exportorienterade företag)

(47) Klaganden hävdade att de exporterande tillverkarna av den berörda produkten kan komma i fråga för systemet och att man måste förutsätta att de har lämnat in ansökan, eftersom de exporterar en betydande del av sin produktion.

(48) Ett företag som är registrerat som ett exportorienterat företag har rätt till befrielse från och/eller återbetalning av en rad tullar och avgifter. Förmånen skulle vara det statliga intäktsbelopp som skulle ha tagits ut och som efterskänkts.

(49) De två indiska exporterande tillverkarna var inte registrerade som exportorienterade företag under undersökningsperioden.

(50) Kommissionen har följaktligen inte funnit någon bevisning för subventionering för detta system under undersökningsperioden.

— Focus Market Scheme (fokusmarknadssystemet)

(51) Klaganden hävdade att de exporterande tillverkarna av den berörda produkten kan komma i fråga för detta system, som ger rätt till tullkrediter som motsvarar en procentsats av fob-värdet på exporten till vissa länder. Tullkrediterna kan användas för att avräkna importtullar och förmånen motsvarar därmed det statliga intäktsbelopp som skulle ha tagits ut och som efterskänkts.

(52) De två indiska exporterande tillverkarna erhöll inga tullkrediter via detta system under undersökningsperioden.

(53) Kommissionen har följaktligen inte funnit någon bevisning för subventionering för detta system under undersökningsperioden.

— Duty Free Import Authorisation Scheme (systemet med tillstånd för tullfri import)

(54) Klaganden hävdade att de exporterande tillverkarna av den berörda produkten kan komma i fråga för detta system, som möjliggör tullfri import av insatsvaror, bränsle, olja, energikällor och katalysatorer som används som insatsvaror i tillverkningsprocessen, förutsatt att vissa villkor är uppfyllda. Förmånen skulle vara det statliga intäktsbelopp som skulle ha tagits ut och som efterskänkts.

(55) De två indiska exporterande tillverkarna fick inga förmåner från detta system under undersökningsperioden.

(56) Kommissionen har följaktligen inte funnit någon bevisning för subventionering för detta system under undersökningsperioden.

— Advance Authorisation Scheme (systemet med förhandstillstånd)

(57) Klaganden hävdade att de exporterande tillverkarna av den berörda produkten kan komma i fråga för detta system, som möjliggör tullfri import av insatsvaror för tillverkning av en specifik produkt eller produktkategori, eller mellanprodukter som ska exporteras eller anses ha exporterats. Förmånen skulle vara det statliga intäktsbelopp som skulle ha tagits ut och som efterskänkts.

(58) De två indiska exporterande tillverkarna fick inga förmåner från detta system under undersökningsperioden.

(59) Kommissionen har följaktligen inte funnit någon bevisning för subventionering för detta system under undersökningsperioden.

— Incremental Exports Incentivisation Scheme (incitamentsystemet för ökad export)

(60) Klaganden hävdade att de exporterande tillverkarna av den berörda produkten kan komma i fråga för detta system, som liknar fokusmarknadssystemet och ger rätt till tullkrediter som motsvarar en procentsats av tillväxtökningen under räkenskapsåret 2012–2013 jämfört med räkenskapsåret 2011–2012. Tullkrediterna kan användas för att avräkna importtullar och förmånen motsvarar därmed det statliga intäktsbelopp som skulle ha tagits ut och som efterskänkts.

(61) De två indiska exporterande tillverkarna fick inga förmåner från detta system under undersökningsperioden.

(62) Kommissionen har följaktligen inte funnit någon bevisning för subventionering för detta system under undersökningsperioden.

— Befrielse från eller eftergift av mervärdesskatt (delstaten Gujarat)

(63) Klaganden hävdade att en exporterande tillverkare av den berörda produkten (med verksamhet i Gujarat) kan komma i fråga för och förmodligen utnyttjade detta system, som medger befrielse från mervärdesskatt för inköp av varor som används i samband med export. Skattebefrielsen skulle utgöra ett finansiellt bidrag, eftersom mervärdesskatteintäkterna minskar för staten. Förmånen skulle motsvara det statliga intäktsbelopp som skulle ha tagits ut och som efterskänkts.

(64) De två indiska exporterande tillverkarna fick inga förmåner från detta system under undersökningsperioden för den berörda produkten.

(65) Kommissionen har följaktligen inte funnit någon bevisning för subventionering för detta system under undersökningsperioden.

3.1.2 Gruvrättigheter för bestämda ändamål (kol och järnmalm)

(66) Klaganden hävdade att de indiska myndigheterna tillhandahåller varor till ståltillverkare genom att förse dem med järnmalm och kol genom att man beviljar gruvrättigheter för bestämda ändamål (captive mining rights) (dvs. rättigheter som tillåtit stålproducenter att bryta järnmalm och kol för eget bruk).

(67) Klaganden hänvisade till gällande indisk lagstiftning om utvinning av järnmalm och kol, inklusive den senaste utvecklingen, och nämnde att vissa indiska tillverkare av den berörda produkten har egna gruvor.

(68) Klaganden ansåg att utvinningen av järnmalm för eget bruk de facto är selektiv, eftersom den är begränsad till vissa företag, t.ex. ståltillverkare, och att kolutvinningen för eget bruk rättsligt är selektiv, eftersom man vid tilldelningen av kolblock ger företräde till ståltillverkare vars årliga produktionskapacitet överstiger en miljon ton.

(69) Klaganden menade att den förmån som ges till de indiska tillverkarna av den berörda produkten i form av brytningstillstånden för kol för bestämda ändamål utgörs av skillnaden mellan den totala kostnaden av de royalties som betalas för brytningstillståndet, kostnaderna för utvinning och raffinering för att nå upp till den kvalitetsstandard som krävs och riktmärket cif-priset för australisk kokskol i indisk hamn.

(70) Vad gäller förmånen i form av brytningstillstånden för järnmalm menade klaganden att förmånen bör bedömas antingen i) med beaktande av de villkor som råder på världsmarknaden för inköp av järnmalm i enlighet med artikel 6 d ii i grundförordningen, eller ii) på grundval av villkor som råder i Indien, justerat med beaktande av effekten av exportavgiften på järnmalm, eftersom det är en faktor som snedvrider de normala marknadsvillkoren.

(71) Klaganden noterade att amerikanska handelsministeriet undersökt programmet för gruvrättigheter för järnmalm för bestämda ändamål (Captive Mining of Iron Ore Programme) och programmet för gruvrättigheter för kol för bestämda ändamål (Captive Mining of Coal Programme) i en rad utredningar om import av vissa varmvalsade platta produkter av kolstål från Indien.

(72) De indiska myndigheterna uppgav att brytningskoncessioner handläggs och beviljas de sökande i enlighet med följande rättsliga grunder: — The Mines and Minerals Development and Regulation (MMDR) Act No. 67 från 1957, i dess ändrade lydelse. — The MMDR Amendment Ordinance Act No. 3 från 2015. — The Mining Concession Rules (MCR) från 1960. — The Mineral Conservation and Development Rules (MCDR) från 1988. — The Coal Bearing Areas Acquisition and Development Act från 1957. — The Coal Mine (Nationalisation) Act från 1973. — The Coal Mine (Special Provisions) Second Ordinance från 2014. — The Competitive Bidding of Coal Mines Amendment Rules från 2012.

(73) De indiska myndigheterna förklarade att järnmalmssektorn i Indien alltid har varit en avreglerad marknad och att kolsektorn avreglerades med verkan från januari 2000.

(74) Den ena av de två indiska exporterande tillverkarna beviljades gruvrättigheter för järnmalm (men inte för kol). Den järnmalm som utvinns i gruvan används dock inte för tillverkningen av den berörda produkten (på grund av den låga järnhalten) utan för koncernens övriga affärsverksamhet. Tillverkaren i fråga hämtar den järnmalm som krävs för tillverkningen av den berörda produkten från icke-närstående leverantörer i Indien.

(75) Den andra indiska exporterande tillverkaren beviljades gruvrättigheter för kol (men inte för järnmalm). Mängden utvunnet kol årligen räckte inte för att tillgodose dennes behov och därför köpte denna tillverkare även kol från icke-närstående leverantörer i Australien.

(76) Efter ett beslut av Indiens högsta domstol 2014 kunde denna exporterande tillverkare visa att alla gruvrättigheter för kol som tidigare tilldelats återkallats och ett konkurrensutsatt anbudsförfarande föreligger nu för att få gruvrättigheter för kol i Indien. Tillverkaren i fråga anskaffar därför inte längre kol via gruvrättigheter för bestämda ändamål. Den exporterande tillverkaren visade också att denne enligt det nya tilldelningsförfarandet för gruvrättigheter som de indiska myndigheterna infört juridiskt sett inte kan göra anspråk på några gruvrättigheter på grund av de begränsningar som är knutna till förfarandet.

(77) Kommissionen behöver följaktligen inte analysera detta system ytterligare.

3.2 System för vilka man funnit bevisning för subventionering

3.2.1 Fokusproduktsystemet

a) Rättslig grund

(78) Fokusproduktsystemet beskrivs närmare i punkt 3.15 i utrikeshandelspolitiken (Foreign Trade Policy, FTP) 2009–2014 och punkt 3.9 i förfarandehandboken (Handbook of Procedure, HoP) 2009–2014.

b) Stödberättigande

(79) Enligt punkt 3.15.2 i dokumentet om utrikeshandelspolitiken 2009–2014 kan exportörer av anmälda produkter i tillägg 37D till förfarandehandboken 2009–2014 (volym I) komma i fråga för detta system.

c) Praktiskt genomförande

(80) Enligt detta system berättigar export av de produkter som förtecknas i tillägg 37D till förfarandehandboken till tullkrediter motsvarande 2 % av fob-värdet. Tullkreditsatsen för rör av duktilt gjutjärn höjdes till 5 % 2012. Dessa rör kan därför komma i fråga för tullkrediterna.

(81) Tullkrediter inom ramen för fokusproduktsystemet får överföras fritt och gäller under en period om 24 månader från och med det datum då intyget om berättigande till krediterna utfärdas. De kan användas för betalning av tull för efterföljande import av alla slags insatsvaror eller andra varor, inbegripet kapitalvaror.

(82) Intyget om berättigande till krediterna utfärdas vid den hamn från vilken exporten har gjorts och efter det att exporten utförts eller varorna avsänts. Förutsatt att sökanden ger myndigheterna kopior av alla relevanta exporthandlingar (t.ex. exportorder, fakturor, fraktsedlar, bankintyg om att exporten har utförts) kan Indiens myndigheter inte påverka beviljandet av tullkrediterna.

(83) Båda företagen utnyttjade detta system under undersökningsperioden.

d) Slutsatser om fokusproduktsystemet

(84) Fokusproduktsystemet innebär att subventioner beviljas i den mening som avses i artikel 3.1 a ii och 3.2 i grundförordningen. En tullkredit inom ramen för fokusproduktsystemet utgör ett finansiellt bidrag från Indiens myndigheter, eftersom krediten i slutändan kommer att användas för att avräkna importtullar, vilket minskar de tullinkomster som Indiens myndigheter annars skulle ha fått. Tullkrediter inom ramen för fokusproduktsystemet innebär dessutom att exportören beviljas en förmån, eftersom dennes likviditet förbättras.

(85) Fokusproduktsystemet är vidare rättsligt knutet till exportresultat och betraktas därför som selektivt och utjämningsbart enligt artikel 4.4 första stycket led a i grundförordningen.

(86) Detta system kan inte betraktas som ett godkänt restitutionssystem eller godkänt restitutionssystem som tillåter substitution i den mening som avses i artikel 3.1 a ii i grundförordningen. Det uppfyller inte de strikta reglerna i led i i bilaga I, bilaga II (definition av och regler rörande restitutionssystem) och bilaga III (definition av och regler rörande restitutionssystem som tillåter substitution) till grundförordningen. En exportör har ingen skyldighet att faktiskt förbruka de tullfritt importerade varorna i tillverkningsprocessen, och krediten beräknas inte på grundval av de insatsvaror som faktiskt används. Det finns inget system eller förfarande för att kontrollera vilka insatsvaror som förbrukats vid tillverkningen av den exporterade produkten eller om det skett en alltför stor betalning av importtull enligt led i i bilaga I och bilagorna II och III till grundförordningen. En exportör är berättigad till förmåner enligt fokusproduktsystemet oavsett om insatsvaror har importerats eller inte. En exportör får förmånen genom att helt enkelt exportera varor, dvs. utan att behöva visa att insatsvaror importerats. Exportörer som köper alla sina insatsvaror lokalt och inte importerar några varor som kan användas som insatsvaror har därför ändå rätt till förmåner enligt fokusproduktsystemet. Dessutom kan en exportör använda tullkrediterna enligt fokusproduktsystemet för att importera kapitalvaror, även om kapitalvarorna inte omfattas av ett godkänt tullrestitutionssystem enligt led i i bilaga I till grundförordningen, eftersom de inte förbrukas vid tillverkningen av exportvaran.

e) Förändringar enligt den nya utrikeshandelspolitiken 2015–2020

(87) Med den nya femåriga utrikeshandelspolitiken 2015–2020 infördes ett nytt system benämnt Merchandise Exports from India Scheme (systemet för varuexport från Indien) som ersätter ett antal tidigare system inklusive fokusproduktsystemet. Eftersom de stödberättigande kriterierna för fokusproduktsystemet och det nya systemet i stort sett är desamma, står det klart att fokusproduktsystemet inte upphörde utan bara bytte namn, och att förmånen enligt fokusproduktsystemet kvarstår med det nya systemet. Den förmån som ges genom fokusproduktsystemet kan följaktligen fortfarande vara utjämningsbar.

(88) Efter meddelandet av uppgifter framhöll ECL att systemet för varuexport från Indien inte automatiskt kan betraktas som en variant av fokusproduktsystemet eller ett system som ersätter det. Kommissionen avvisade detta argument, eftersom kriterierna för att komma i fråga är desamma för båda systemen liksom även förmånstagarna när det gäller tillverkarna av rör av duktilt gjutjärn. I sitt svar på frågeformuläret uppgav de indiska myndigheterna själva att fokusproduktsystemet ”har gått upp i ett nytt system [systemet för varuexport från Indien]” (8). Argumentet avvisades därför.

(89) Storleken på den förmån som följer av de två systemen är dock olika. Tullsatsen som erbjuds via systemet för varuexport från Indien uppgår för närvarande till 2 % av fob-värdet på exporten (det var 5 % för fokusproduktsystemet under undersökningsperioden).

(90) De två indiska tillverkarna hävdade både före och efter det slutliga meddelandet av uppgifter att detta lägre värde bör användas som parameter för att kvantifiera storleken på den förmån som eventuellt ska utjämnas. ECL hänvisade till kommissionens riktlinjer för beräkning av subventionsbeloppet i undersökningar avseende utjämningstull (9) och exempel 1, där den reviderade förmån som gäller för den senare delen av undersökningsperioden bör tillämpas om förändringen är av stadigvarande karaktär. Detta argument framfördes även av de indiska myndigheterna efter det slutliga meddelandet av uppgifter.

(91) Kommissionen avvisade detta argument av följande skäl. I artikel 5 i grundförordningen fastställs att ”[s]torleken på utjämningsbara subventioner ska beräknas i förhållande till den förmån som mottagaren konstateras få under den tid som subventionsundersökningen avser”. Under undersökningsperioden var den förmån som de exporterande tillverkarna fick en tullkredit motsvarande 5 % av fob-värdet på exporten av den berörda produkten.

(92) I artikel 11 i grundförordningen föreskrivs följande: ”Upplysningar avseende en period som infaller efter undersökningsperioden ska normalt inte beaktas.” Detta innebär att utveckling efter undersökningsperioden bara kan beaktas i undantagsfall, nämligen om det skulle vara ”uppenbart olämpligt” (10) att bortse från den. Denna tröskel nåddes till exempel när de tio nya medlemsstaterna anslöt sig till Europeiska unionen 2004, vilket medförde att kommissionen behövde undersöka om de upplysningar som hade inhämtats under undersökningen fortfarande var representativa för det utvidgade EU (11).

(93) Denna tröskel är emellertid inte uppfylld i detta fall. Det grundläggande subventionssystemet kvarstår efter undersökningsperioden och exportörerna har omfattats av satsen på 5 % under undersökningsperioden. Antagandet att den reducerade satsen på 2 % efter undersökningsperioden är av permanent natur kan inte heller bekräftas, eftersom regeringen har befogenhet att när som helst ändra den sats som gäller för systemet (12). Sådana förändringar är inte bara hypotetiska, vilket framgår av praxis under det tidigare systemet. Det tidigare fokusproduktsystemet infördes genom lagstiftning 2009 och regeringen ändrade satsen från 2 % till 5 % från och med den 31 december 2012 (13). Med hänsyn till alla dessa faktorer drar kommissionen slutsatsen att en utjämning i storleksordningen 5 % för fokusproduktsystemet under undersökningsperioden inte är uppenbart olämplig. Om den nuvarande satsen på 2 % bibehålls på lång sikt står det exportörerna fritt att begära en interimsöversyn som visar att omständigheterna när det gäller detta subventionssystem varaktigt har förändrats.

f) Beräkning av subventionens storlek

(94) Storleken på den utjämningsbara subventionen beräknades på grundval av den förmån som mottagaren fått under undersökningsperioden, och som av den samarbetsvilliga exporterande tillverkaren bokförts som inkomst i enlighet med periodiseringsprincipen när exportåtagandet uppfyllts. I enlighet med artikel 7.2 och 7.3 i grundförordningen fördelades detta subventionsbelopp (täljare) över exportomsättningen under undersökningsperioden (nämnare), eftersom subventionen var knuten till exportresultat och inte beviljades på grundval av framställda, producerade, exporterade eller transporterade kvantiteter.

(95) Den subventionsnivå som fastställdes för detta system under undersökningsperioden för företaget ECL och dess dotterbolag Srikalahasthi Pipes Limited (nedan kallade ECL-koncernen) uppgick till 4,35 % och för företaget Jindal Saw India uppgick den till 3,11 %.

3.2.2 Export Promotion of Capital Goods Scheme (EPCGS) (systemet med förmånstullar i exportfrämjande syfte vid import av kapitalvaror)

a) Rättslig grund

(96) Systemet med förmånstullar i exportfrämjande syfte vid import av kapitalvaror beskrivs närmare i kapitel 5 i dokumentet om utrikeshandelspolitiken 2009–2014 och kapitel 5 i förfarandehandboken 2009–2014.

b) Stödberättigande

(97) Tillverkande exportörer, exporterande handlare som ”har anknytning till” tillverkare samt tjänsteleverantörer är stödberättigade enligt detta system.

c) Praktiskt genomförande

(98) På villkor att ett företag gör ett exportåtagande får det importera kapitalvaror (nya och begagnade kapitalvaror som är högst tio år gamla) med en nedsatt tullsats. Ett exportåtagande är ett åtagande att exportera varor till ett lägsta värde som, beroende på det delsystem som valts, motsvarar sex respektive åtta gånger storleken av den insparade tullen. På ansökan och mot betalning av en avgift utfärdar de indiska myndigheterna i detta syfte en licens inom ramen för detta system. Systemet innebär att en reducerad importtullsats på 3 % tas ut på samtliga kapitalvaror som importeras inom ramen för systemet. För att exportåtagandet ska anses vara fullgjort måste företaget använda de importerade kapitalvarorna för att tillverka en viss mängd exportvaror under en viss period. Enligt dokumentet om utrikeshandelspolitiken 2009–2014 kan kapitalvarorna importeras med en tullsats på 0 % inom ramen för systemet, men i så fall blir tidsperioden för fullgörande av exportåtagandet kortare.

(99) Innehavaren av en licens enligt detta system kan också anskaffa kapitalvarorna på den inhemska marknaden. I sådant fall kan den inhemska tillverkaren av kapitalvarorna ta i anspråk en rätt till tullfri import av sådana delar som behövs för att tillverka kapitalvarorna. Alternativt kan den inhemska tillverkaren ta i anspråk förmånen av den export som anses ha ägt rum till följd av leverans av kapitalvaror till en innehavare av en licens enligt detta system.

(100) Det konstaterades att de båda företagen erhöll lättnader enligt detta system som kunde fördelas till den berörda produkten under undersökningsperioden.

d) Slutsatser om systemet med förmånstullar i exportfrämjande syfte vid import av kapitalvaror

(101) Systemet med förmånstullar i exportfrämjande syfte vid import av kapitalvaror innebär att subventioner beviljas i den mening som avses i artikel 3.1 a ii och 3.2 i grundförordningen. Den nedsatta tullen utgör ett finansiellt bidrag från de indiska myndigheterna, eftersom den innebär en minskning av de tullintäkter som de indiska myndigheterna annars skulle ha fått. Den nedsatta tullen innebär också att exportören får en förmån, eftersom de tullar som inte behöver betalas vid import förbättrar företagets likviditet.

(102) Vidare är systemet rättsligt sett knutet till exportresultat, eftersom licenserna i fråga inte kan erhållas utan ett exportåtagande. Det är därför rättsligt knutet till exportresultat och betraktas därför som selektivt och utjämningsbart enligt artikel 4.4 första stycket a i grundförordningen.

(103) Detta system kan inte betraktas som ett godkänt restitutionssystem eller godkänt restitutionssystem som tillåter substitution i den mening som avses i artikel 3.1 a ii i grundförordningen. Kapitalvaror omfattas i enlighet med led i i bilaga I till grundförordningen inte av denna typ av godkända system, eftersom de inte förbrukas vid tillverkningen av exportprodukterna.

(104) Med den nya femåriga utrikeshandelspolitiken 2015–2020 kvarstår detta system, även om bara alternativet med en tull på 0 % föreskrivs. Eftersom kriterierna i stort sett är desamma, kan det inte sägas att systemet upphörde och således inte längre bör vara utjämningsbart.

e) Beräkning av subventionens storlek

(105) I enlighet med artikel 7.3 i grundförordningen beräknades den utjämningsbara subventionens storlek på grundval av beloppet av obetalda tullar på importerade kapitalvaror, fördelat över en period som motsvarar en normal avskrivningstid för sådana kapitalvaror i den ifrågavarande industrin. Det på så sätt beräknade beloppet, som kan hänföras till undersökningsperioden, har justerats genom att ränta har lagts till för denna period så att pengarnas fulla värde över tiden skulle återspeglas. För detta ändamål ansågs marknadsräntan i Indien under undersökningsperioden vara lämplig.

(106) I enlighet med artikel 7.2 och 7.3 i grundförordningen fördelades detta subventionsbelopp över exportomsättningen under undersökningsperioden (nämnare), eftersom subventionen var knuten till exportresultat och inte beviljades på grundval av tillverkade, framställda, exporterade eller transporterade kvantiteter.

(107) Efter det slutliga meddelandet av uppgifter hävdade ECL att systemet används i hela tillverkningen av rör av duktilt gjutjärn och inte enbart för tillverkningen av de exporterade varorna. Man begärde därför att subventionen skulle beräknas på grundval av den totala omsättningen i stället för på grundval av exportomsättningen.

(108) Kommissionen avvisade detta argument eftersom, såsom redan angetts ovan, subventionen bara var knuten till exportresultat. Detta tillvägagångssätt stämmer också överens med kommissionens praxis för samma system (14).

(109) Samma exporterande tillverkare begärde att förmånen inte bör omfatta poster/maskiner som redan skrivits av långt före undersökningsperioden. Kommissionen godtog detta och underrättade företaget.

(110) Den subventionsnivå som fastställdes för detta system under undersökningsperioden för ECL-koncernen uppgick till 0,03 % och för företaget Jindal Saw India uppgick den till 0,38 %.

3.2.3 Tullrestitutionssystemet

a) Rättslig grund

(111) Tullrestitutionssystemet beskrivs närmare i restitutionsreglerna för tull och centrala punktskatter (Customs & Central Excise Duties Drawback Rules) från 1995, ändrade genom efterföljande meddelanden.

b) Stödberättigande

(112) Alla exporterande tillverkare och exporterande handlare kan komma i fråga för detta system.

c) Praktiskt genomförande

(113) Exportörer som omfattas av detta system kan ansöka om ett restitutionsbelopp, vilket beräknas som andel av fob-värdet av de produkter som exporteras enligt detta system. Tullrestitutionssatserna har fastställts av de indiska myndigheterna för ett antal produkter, inbegripet den berörda produkten. Tullrestitutionssatserna fastställs på grundval av den genomsnittliga mängden eller det genomsnittliga värdet för det material som används som insatsvaror vid tillverkning av en produkt och som de genomsnittliga tullbelopp som betalats på insatsvaror. De är tillämpliga oberoende av om importtullar faktiskt har betalats eller inte. Tullrestitutionsprocentsatsen för den berörda produkten var under undersökningsperioden 1,9 % av fob-värdet.

(114) För att kunna beviljas förmåner inom ramen för detta system måste ett företag exportera. Vid den tidpunkt då uppgifter om transporten matas in i tullservern Icegate anges det att exporten äger rum inom ramen för tullrestitutionssystemet och tullrestitutionsbeloppet fastställs oåterkalleligen. Efter det att fraktföretaget har lämnat in sitt exportintyg och tullkontoret med tillfredsställande resultat har jämfört dokumentet med uppgifterna på fraktsedeln, är alla villkor uppfyllda för utbetalning av restitutionsbeloppet, antingen genom direkt utbetalning till exportörens bankkonto eller i form av en växel.

(115) Exportören måste också lämna bevis för exportinkomsten i form av ett bankintyg om att exporten skett. Detta dokument kan tillhandahållas sedan restitutionsbeloppet har betalats ut, men de indiska myndigheterna kommer att återvinna det utbetalda beloppet om exportören inte lämnar in bankintyget inom en viss tidsfrist.

(116) Restitutionsbeloppet kan användas för valfritt ändamål.

(117) Enligt indiska redovisningsprinciper är det faktiskt möjligt att periodisera tullrestitutionsbelopp och bokföra dem som inkomster i affärsredovisningen när exportåtagandet uppfylls.

(118) Det konstaterades också att de två indiska företagen erhöll förmåner inom ramen för tullrestitutionssystemet under undersökningsperioden.

d) Slutsatser om tullrestitutionssystemet

(119) Tullrestitutionssystemet innebär att subventioner beviljas i den mening som avses i artikel 3.1 a i och 3.2 i grundförordningen. Det så kallade tullrestitutionsbeloppet är ett finansiellt bidrag från de indiska myndigheterna eftersom det tillhandahålls som en direkt överföring av medel. Det finns inga restriktioner för användandet av dessa medel. Tullrestitutionsbeloppet innebär vidare att exportören får en förmån, eftersom dennes likviditet förbättras.

(120) Tullrestitutionsbeloppet för export bestäms av de indiska myndigheterna för varje produkt. Trots att systemet benämns tullrestitutionssystem har det inte de egenskaper som tillskrivs ett godkänt tullrestitutionssystem eller ett godkänt restitutionssystem som tillåter substitution i den mening som avses i artikel 3.1 a ii i grundförordningen. Den kontanta betalningen till exportören är inte knuten till faktiska betalningar av importtullar för råvaror och är ingen tullkredit för att avräkna importtullar för tidigare eller framtida import av råvaror.

(121) Efter meddelandet av uppgifter gjorde de indiska myndigheterna för det första gällande att kommissionen inte framfört vilka krav som den ansåg att tullrestitutionssystemet måste uppfylla för att utgöra ett godkänt tullrestitutionssystem, eller motiverat sitt beslut på något annat sätt. För det andra menade man att det finns ett tillräckligt samband mellan tullrestitutionssatserna och de tullar som betalats för råvaror. De indiska myndigheterna använder nämligen både den genomsnittliga mängden eller det genomsnittliga värdet av de insatsvaror som använts vid tillverkningen av produkten och det genomsnittliga tullbelopp som betalats för insatsvaror när man fastställer tullrestitutionssatserna. ECL framförde liknande argument.

(122) Kommissionen avvisade dessa argument av följande skäl. Vad beträffar det första argumentet framförde kommissionen i meddelandet varför den inte betraktar systemet som ett godkänt restitutionssystem eller ett godkänt restitutionssystem som tillåter substitution. Den kontanta betalningen till exportören är inte knuten till faktiska betalningar av importtullar för råvaror och är ingen tullkredit för att avräkna importtullar för tidigare eller framtida import av råvaror.

(123) Vad beträffar det andra argumentet anser kommissionen inte att det anförda sambandet mellan tullrestitutionssatserna och de tullar som betalats för råvaror är tillräckligt för att systemet ska uppfylla reglerna i bilaga I led i, bilaga II (definition av och regler rörande restitutionssystem) och bilaga III (definition av och regler rörande restitutionssystem som tillåter substitution) till grundförordningen. I synnerhet gäller att krediten inte beräknas på grundval av de insatsvaror som faktiskt används. Det finns vidare inget system eller förfarande för att kontrollera vilka insatsvaror som förbrukats vid tillverkningen av den exporterade produkten eller om det skett en alltför stor betalning av importtull i den mening som avses led i i bilaga I och bilagorna II och III till grundförordningen. Därför avvisades även detta argument.

(124) Den betalning som sker i form av en direkt överföring av medel från de indiska myndigheterna efter export av exportörer måste därför betraktas som ett direkt bidrag från de indiska myndigheterna som är knutet till exportresultat och betraktas därför som selektivt och utjämningsbart enligt artikel 4.4 första stycket a i grundförordningen.

(125) Mot denna bakgrund dras slutsatsen att tullrestitutionssystemet är utjämningsbart.

e) Beräkning av subventionens storlek

(126) I enlighet med artiklarna 3.2 och 5 i grundförordningen beräknade kommissionen storleken på den utjämningsbara subventionen som den förmån vilken mottagaren konstaterats erhålla under översynsperioden. Mottagaren ansågs erhålla förmånen vid den tidpunkt då exporttransaktionen sker enligt detta system. Vid denna tidpunkt blir de indiska myndigheterna förpliktade att erlägga restitutionsbeloppet, vilket utgör ett finansiellt bidrag enligt artikel 3.1 a i i grundförordningen. De indiska myndigheterna kan inte längre påverka beviljandet av subventionen när tullmyndigheterna väl utfärdat en exporthandling som innehåller uppgift om bl.a. storleken på tullrestitutionen för exporttransaktionen i fråga. Mot bakgrund av ovanstående ansåg kommissionen det lämpligt att förmånerna inom ramen för tullrestitutionssystemet beräknas som summan av de restitutionsbelopp som förvärvats i samband med exporttransaktioner inom ramen för systemet under översynsperioden.

(127) I enlighet med artikel 7.2 i grundförordningen fördelade kommissionen dessa subventionsbelopp över den totala exportomsättningen för den berörda produkten under översynsperioden (nämnare), eftersom subventionen är knuten till exportresultat och inte beviljades på grundval av tillverkade, framställda, exporterade eller transporterade kvantiteter.

(128) Ett av de två företagen beräknade andelen av de råvaror som används vid tillverkningen av den berörda produkten och som importerats och som det betalade tull för. Detta företag framförde sedan, både före och efter det slutliga meddelandet av uppgifter, att om kommissionen skulle utjämna den förmån som beviljades genom tullrestitutionssystemet skulle den inte utjämna det totala belopp som erhållits genom tullrestitutionssystemet, utan bara det belopp som gick utöver de tullar som faktiskt betalats för import av insatsvaror som använts vid tillverkningen av den berörda produkten. De indiska myndigheterna ställde sig i sina synpunkter på det slutliga meddelandet bakom företagets begäran.

(129) Kommissionen avvisade denna begäran eftersom detta system, såsom förklaras i avsnitt d) ”Slutsatser om tullrestitutionssystemet”, trots namnet ”tullrestitution”, i grund och botten är en direkt överföring av medel och inte uteblivna intäkter. Den kontanta betalningen till exportören är inte knuten till faktiska betalningar av importtullar för råvaror och är ingen tullkredit för att avräkna importtullar för tidigare eller framtida import av råvaror. Det är därför inte säkert att andelen råvaror som importeras och används vid tillverkningen av rör av duktilt gjutjärn kommer att vara oförändrad.

(130) Den subventionsnivå som fastställdes för detta system under undersökningsperioden för ECL-koncernen uppgick till 1,66 % och för företaget Jindal Saw India uppgick den till 1,37 %.

3.2.4 Tillhandahållande av järnmalm mot för låg ersättning

3.2.4.1 Inledning

(131) Klaganden hävdade att priserna på järnmalm (den viktigaste råvaran för den berörda produkten) i Indien är snedvridna på grund av införandet av en exportavgift på järnmalm och systemet med två olika taxor för järnvägstransporter med syftet och verkan att subventionera de indiska tillverkarna av den berörda produkten. Dessa ingripanden skulle enligt klaganden minska kostnaderna för denna råvara i Indien jämfört med andra marknader som inte påverkas av de indiska myndigheternas ingripanden.

(132) Klaganden tillade att de indiska myndigheterna genom att ingripa på järnmalmsmarknaden inte direkt tillhandahåller järnmalm mot för låg ersättning, utan ålägger järnmalmsföretag att göra detta.

(133) Klaganden menar att myndigheterna ålägger alla statligt ägda och privatägda järnmalmsföretag i Indien att tillhandahålla järnmalm mot för låg ersättning som ett led i en strategi för att hjälpa järn- och stålindustrin.

3.2.4.2 Analys

(134) För att kunna fastställa att det rör sig om en utjämningsbar subvention måste tre faktorer föreligga, nämligen a) ett finansiellt bidrag, b) en förmån, och c) selektivitet (artikel 3 i grundförordningen).

a) Finansiellt bidrag

(135) Artikel 3.1 a iv andra strecksatsen i grundförordningen föreskriver att finansiellt bidrag förekommer om de offentliga myndigheterna ”ålägger ett privat organ att utföra en eller flera av de funktioner som räknas upp i leden i, ii och iii och som normalt ligger inom deras kompetens och rent faktiskt inte skiljer sig från de offentliga myndigheternas normala praxis,”. Den typ av funktioner som anges i artikel 3.1 a iii förekommer när ”offentliga myndigheter tillhandahåller andra varor eller tjänster än sådana som rör allmän infrastruktur, eller köper varor”. Dessa bestämmelser återspeglar artikel 1.1 a l iv och iii i avtalet om subventioner och utjämningsåtgärder (nedan kallat subventionsavtalet) och bör tolkas och tillämpas mot bakgrund av WTO:s relevanta rättspraxis.

(136) I WTO-ärendet om exportbegränsningar, gav EU som tredje part panelen sin första tolkning av dessa bestämmelser, som ditintills inte hade tolkats (15). Efter meddelandet av uppgifter hänvisade flera parter till dessa förslag.

(137) Panelen slog fast att de två begreppen entrust och direct i artikel 1.1 a 1 iv i subventionsavtalet enligt gängse betydelse kräver att myndigheternas agerande måste omfatta en delegering (när det gäller entrustment) eller order (när det gäller direction) (16). Förenta staternas argument om ”orsak och verkan” avvisades därmed och ett uttryckligt och bekräftande agerande i form av en delegering eller order förutsätts (17).

(138) I ett senare ärende ansåg dock överprövningsorganet att det är alltför stelbent att som standard ersätta orden entrusts och directs med delegering och order (18). Enligt överprövningsorganet förekommer entrustment när myndigheterna överlåter ansvar på ett privat organ och direction avser situationer där myndigheterna utövar sina befogenheter gentemot ett privat organ (19). I båda fallen använder regeringen ett privat organ som ombud för att verkställa det finansiella bidraget, och ”i de flesta fall skulle man förvänta sig att entrustment eller direction för ett privat organ skulle innebära någon form av hot eller uppmuntran” (20). Samtidigt innebär led iv inte att det är tillåtet för medlemmar att införa utjämningsåtgärder för produkter ”när som helst när myndigheterna bara utövar sina allmänna föreskrivande befogenheter” (21) eller när myndigheternas ingripande ”kan men inte måste leda till ett visst resultat helt enkelt på grund av de faktiska omständigheterna och aktörernas utövande av sitt fria val på den marknaden” (22). Entrustment och direction innebär snarare ”att myndigheterna har en mer aktiv roll än att bara agera uppmanande” (23).

(139) Härav följer att de beviskrav som fastställts av överprövningsorganet, bland annat konstaterandet att man i de flesta fall ”skulle förvänta sig att entrustment eller direction för ett privat organ skulle innebära någon form av hot eller uppmuntran” är mindre stränga än EU:s ursprungliga ståndpunkt som förespråkades i ärendet om de amerikanska exportbegränsningarna. Detsamma gäller EU:s ståndpunkt att ett privat organ ska utföra funktioner som normalt ligger inom myndigheternas kompetens endast om det privata organet inte har något val alls i samband med myndigheternas ålägganden, till exempel när staten fastställer de priser som det privata organet måste tillämpa.

(140) EU har följaktligen anpassat sin tolkning till de riktlinjer som lämnats av WTO:s överprövningsorgan i dessa frågor.

(141) I linje med dessa avgöranden från WTO når inte alla myndighetsåtgärder som kan innebära förmåner upp till den nivå som medför att de är finansiellt bidrag i enlighet med artikel 3 i grundförordningen och artikel 1.1 a i subventionsavtalet. Det måste finnas bevisning för att myndigheterna har en strategi eller ett program som ska gynna den bransch som undersöks (i detta fall industrin för rör av duktilt gjutjärn), genom att ålägga offentliga eller privata organ (här: järnmalmsföretag) att tillhandahålla järnmalm mot för låg ersättning till industrin för rör av duktilt gjutjärn.

(142) I linje med WTO:s femstegstest (24) har kommissionen mycket noggrant granskat vilken typ av ingripanden det handlar om från myndigheternas sida (rör det sig om ålägganden för järnmalmsföretag?), vilken typ av organ åläggandena gäller (är gruvföretagen privata organ i den mening som avses i artikel 3.1 a iv i grundförordningen?) och vilka åtgärder det handlar om för dessa organ (har dessa järnmalmsföretag tillhandahållit järnmalm till industrin för rör av duktilt gjutjärn mot för låg ersättning och därmed agerat som ombud för myndigheterna?). Kommissionen har vidare undersökt om den funktion som utförts normalt skulle ligga inom myndigheternas kompetens (är tillhandahållandet av järnmalm mot för låg ersättning till tillverkningsföretag i Indien en normal verksamhet för myndigheterna?) och om denna funktion rent faktiskt inte skiljer sig från myndigheternas normala praxis (skiljer sig själva tillhandahållandet av järnmalm av gruvföretagen rent faktiskt från vad myndigheterna skulle ha gjort själva?).

i) Åläggande för järnmalmsföretag från de indiska myndigheternas sida

(143) Mot bakgrund av överprövningsorganets slutsatser som det hänvisas till ovan undersökte kommissionen först om de indiska myndigheternas stöd till industrin för rör av duktilt gjutjärn faktiskt är ett mål för en politik från myndigheternas sida och inte bara en ”sidoeffekt” av utövandet av allmänna föreskrivande befogenheter. Man undersökte särskilt om den snedvridning av priserna som konstaterats var en del av myndigheternas mål eller om de lägre priserna på järnmalm snarare var en ”oavsiktligt” biprodukt av myndigheternas allmänna föreskrivande verksamhet.

(144) En rad dokument visar att de indiska myndigheterna uttryckligen som ett politiskt mål eftersträvade ett stöd till industrin för rör av duktilt gjutjärn.

(145) Under 2005 utfärdade en expertgrupp som inrättats av ministeriet för stål för att utforma riktlinjer för förmånligt beviljande av gruvavtal en rapport (nedan kallad Dang-rapporten) med ett antal relevanta konstateranden och rekommendationer. Redan då noterades det att ”[…] en viktig konkurrensfördel för indiskt stål, bortsett från mänskliga resurser, förefaller ligga i en garanterad tillgång till inhemsk järnmalm till ett lägre pris än världsmarknadspriset. Denna fördel måste upprätthållas, främjas och utnyttjas fullt ut” (25) (understrykning tillagd).

(146) Efter meddelandet av uppgifter gjorde de indiska myndigheterna och ECL gällande att kommissionen bara utgått från Dang-rapporten som rättslig grund. De citerade en rapport från panelen där panelen drog slutsatsen att ”vi är inte övertygade om att bara en hänvisning till Dang-rapporten för strategin med gruvavtal för bestämda ändamål” ger stöd för ett konstaterande att det förekommer ett program för utvinning av järnmalm för bestämda ändamål (26). ECL hävdade dessutom att Dang-rapporten utarbetats av en oberoende expert som inte har något rättsligt värde och inte kan lägga fast politiska mål för Indien.

(147) Kommissionen noterar för det första att regeringens politiska mål inte nödvändigtvis återfinns i juridiskt bindande texter. De kan ingå i en hel rad offentliga dokument och policyförklaringar, t.ex. rapporter, uttalanden och framställningar till parlamentet, deklarationer osv.

(148) För det andra är de argument som parterna åberopar oriktiga i sak. Såsom framgår av skälen 153–169 beaktade kommissionen, utöver Dang-rapporten, ett antal andra handlingar och rättsakter när man drog slutsatsen att de indiska myndigheterna som mål för politiken eftersträvade att stödja industrin för rör av duktilt gjutjärn.

(149) För det tredje och vad gäller deras argument med stöd av panelens rapport är det lämpligt att citera hela den relevanta punkten 7.211: — ”[…] vi är inte övertygade om att bara en hänvisning till Dang-rapporten för ’[s]trategin med gruvavtal för bestämda ändamål’ ger stöd för ett konstaterande att det förekommer ett program för utvinning av järnmalm för bestämda ändamål. Vi anser att det är mycket relevant att det, även om Dang-rapporten beskriver den indiska järnmalmsindustrin och den politik som gäller för denna industri, inte hänvisas till något program eller någon politik som gynnar gruvdrift för bestämda ändamål. Det har inte heller anförts att gruvavtal har tillhandahållits stålproducenter på andra villkor än dem som gäller för andra gruvföretag. Det är i själva verket fullt möjligt att avsikten med hänvisningen till en ’[p]olicy med gruvavtal för bestämda ändamål’, som Förenta staterna åberopat, bara var att hänvisa till det faktum att gruvavtal tillhandahålls stålföretag, och att föreslå att gruvavtal även fortsättningsvis bör tillhandahållas ståltillverkarna.” (understrykning tillagd, fotnot utelämnad) (27).

(150) Det framgår av detta citat att panelen inte ifrågasatte den omständigheten att Dang-rapporten beskriver den indiska järnmalmsindustrin och den politik som gäller för den industrin. Ledamöterna i expertgruppen (28) var bl.a. företrädare för regeringen och industrin och det är rimligt att anse att de är välinformerade om befintliga politiska åtgärder och situationen för industrin. I motsats till gruvdrift för bestämda ändamål är rapporten dessutom tydlig vad gäller det politiska målet att gynna indiska stålproducenter (”garanterad tillgång till inhemsk järnmalm till ett lägre pris än världsmarknadspriset”) och att denna fördel måste upprätthållas och uppmuntras.

(151) Mot bakgrund av detta avvisar kommissionen dessa argument.

(152) De indiska myndigheterna vidtog följande två åtgärder för att genomföra det ovannämnda särskilda politiska målet (att motverka export av järnmalm).

(153) Den första åtgärden är beslutet av den 1 mars 2007 att införa exportavgifter för järnmalm, inledningsvis på 300 rupier per ton (29) och därefter ändrades dessa vid olika tillfällen. I mars 2011 höjdes satsen till 20 % (30) och i december 2011 höjdes den till 30 % (31). I april 2015 sänktes exportsavgiften för låghaltig järnmalm (med en järnhalt (Fe) under 58 %) till 10 % (32). Det bör noteras att låghaltig järnmalm inte används i någon större utsträckning i Indien och därför behöver låghaltig järnmalm inte hållas tillgänglig för indiska användare av järnmalm.

(154) I allmänhet kan stödet för näringsgrenar i senare led vara en stor drivkraft för att införa exportbegränsningar och exportavgifter i synnerhet. Det faktum att de viktigaste politiska målen för exportrestriktioner (och betydande exportavgifter) är att skydda och gynna näringsgrenar i senare led genom att tillhandahålla billiga råvaror och insatsvaror till inhemsk industri i senare led fastställdes även i OECD:s rapport The Economic Impact of Export Restrictions on Raw Materials (33) (nedan kallad OECD:s rapport).

(155) Den andra åtgärden är införandet av systemet med två olika taxor för järnvägstransporter av ministeriet för järnvägar den 22 maj 2008 (34). Med denna politik infördes en skillnad mellan fraktavgifterna för transport av järnmalm för inhemsk förbrukning och för export. Den genomsnittliga skillnaden är trefaldig (35). Järnvägsfrakten står för en mycket stor del av den totala kostnaden för järnmalm (36).

(156) Både före och efter det slutliga meddelandet av uppgifter hävdade ECL att politiken avskaffats 2009. På grundval av de uppgifter som lämnats av Indiens myndigheter och den exporterande tillverkaren konstaterade kommissionen dock att de indiska myndigheterna, genom ett antal avgiftscirkulär som myndigheterna utfärdat, under och efter undersökningsperioden fortsatt tillämpar skilda fraktavgifter för transport av järnmalm för inhemsk förbrukning och för export, till fördel för inhemsk förbrukning (37). I synnerhet gäller en avståndsbaserade avgift för export, samtidigt som den inhemska förbrukningen på vissa villkor är befriad från denna avgift. Kommissionen avvisade därför detta påstående.

(157) Dessa två åtgärder utgör tillsammans en målinriktad exportbegränsning, i princip fastställd under 2007/2008 och utvidgad i mars och december 2011 med den höjda exportavgiften på järnmalm. Följande politiska dokument visar dels på förekomsten av ett politiskt mål att stödja industrin för rör av duktilt gjutjärn, dels att de indiska myndigheterna är nöjda med att fram till den till den tidpunkten ha uppnått sina mål:

(158) I rapporten om den tolfte femårsplanen från arbetsgruppen för stålindustrin, utfärdad i november 2011 (38) anges uttryckligen följande: — ” Ministeriet har vidtagit åtgärder för att motverka export genom att införa högre tariffer och särskilda avgifter ” (s. 16), — ”Export av järnmalm motverkas för närvarande genom högre tariffer. Det är viktigt att fortsätta med denna politik och om så krävs kan skattesatserna höjas ytterligare. Samtidigt finns det ett behov av att noga följa exporten av järnmalm för att se till att bara högre taxor i sig på ett effektivt sätt kan säkerställa resurser för inhemsk användning. Kompletterande åtgärder såsom högre fraktavgift för exportvaror, höjd avgift för inrikes frakt osv. och andra administrativa åtgärder kan också övervägas” (punkt 3.6.3.3, s. 46). — ”Under 2010–2011 minskade exporten av järnmalm främst på grund av Karnatakas förbud mot export och de skattepolitiska åtgärder som vidtagits av centralregeringen för att begränsa exporten av järnmalm från landet… Den höga exportefterfrågan under flera år har drivit upp produktionsbasen i landet, vilket leder till en produktionsnivå som ligger långt över den inhemska efterfrågan. Regeringen har tagit flera viktiga initiativ för att motverka en överdriven utvinning i syfte att tillfredsställa den växande exportmarknaden. Hittills har skattemässiga åtgärder införts, bl.a. exporttullar, ökad godstransport på järnväg för export osv.” (punkterna 4.2.5.2 och 4.2.5.4, s. 57). — ” Långsiktiga politiska åtgärder för att begränsa exporten av järnmalm bör syfta till att stimulera investeringar i ståltillverkningskapacitet så att ökat mervärde och export av färdiga produkter främjas. På kort och mer omedelbar sikt kan detta uppnås genom att lämpliga skattemässiga åtgärder vidtas. För närvarande motverkas export av järnmalm från landet genom följande: i) Införande av en värdetull till en sats på 20 % på export av järnmalm, och ii) uttag av en betydligt högre avgift för järnvägsfrakt av järnmalm som är avsedd för export. Dessa åtgärder har bidragit till sänkta priser på järnmalm på hemmamarknaden i förhållande till den internationella marknaden och har spelat en avgörande roll för utbudet av järnmalm till inhemska industrier till konkurrenskraftiga priser . För att på ett effektivt sätt motverka export av järnmalm från landet rekommenderas att lämpliga skatteåtgärder utformas och kalibreras regelbundet i linje med behoven på järnmalmsmarknaden, både den inhemska och internationella marknaden” (punkt 4.2.6.5, s.60) (understrykning tillagd).

(159) I den tolfte femårsplanen (39) (2012–2017) bekräftas de politiska uttalandena i rapporten från arbetsgruppen för stålindustrin: — ”Vissa naturresurser som kol och järnmalm av hög kvalitet blir bristvaror i den globala ekonomin i och med den ökande efterfrågan från tillväxtekonomierna, särskilt Kina och nu Indien. Tillgången till vissa av dessa råvaror i landet ger oss en konkurrensfördel som vi bör utnyttja för att bygga upp inhemsk industri som ökar mervärdet för dessa resurser, och därmed skapar nya arbetstillfällen och förbättrar vår handelsbalans. För att öka värdet ytterligare bör regeringens politik och tullstruktur utformas på ett sätt som uppmuntrar till att skapa mervärde för stål i stället för att exportera stål i råvaruform. ” (s. 67, punkt 13.72) (understrykning tillagd).

(160) Efter meddelandet av uppgifter ifrågasatte ECL kommissionens hänvisning till detta dokument. För det första anförde ECL att rapporten från arbetsgruppen för stålindustrin inte hade någon rättslig verkan, eftersom det bara rörde sig om ett yttrande eller en bedömning av vissa enskilda personer och inte ett dokument som regeringen godkänt. För det andra anförde man att den tolfte femårsplanen citerats på fel sätt eftersom den t.ex. innehöll en rekommendation om att ”storskalig export av järnmalm har gett upphov till allvarliga bekymmer för den framtida tillgången. […] det föreligger ett brådskande behov av att ta itu med problemen med miljöförstörelse, fördrivna befolkningsgrupper, flaskhalsar i transporterna och så vidare.”

(161) Vad beträffar det första argumentet anser kommissionen att arbetsgruppens rapport, även om den inte är utfärdad av regeringen, beskriver situationen för den indiska järnmalmsindustrin och den statliga politik som förs för den. Expertgruppen var faktiskt sammansatt av bl.a. företrädare för regeringen och industrin (40) och det är rimligt att anse att de är välinformerade om befintliga politiska åtgärder och situationen för industrin.

(162) Vad beträffar det andra argumentet hade kommissionen aldrig påstått att femårsplanen bara gällde de politiska mål och rekommendationer den citerade avseende järnmalm. De rekommendationer som den exporterande tillverkaren hänvisar till rör påståenden om olaglig gruvdrift och miljörelaterade överträdelser som var ett stort problem vid den tidpunkt då rapporten utarbetades. Detta togs upp i många domstolsbeslut om att stänga gruvor till exempel i delstaterna Karnataka, Odisha och Goa. Det faktum att politiken även har ett miljömål betyder inte att det primära ekonomiska syftet elimineras. Det är tvärtom fullt godtagbart att man ställer upp två mål samtidigt för statens politik. Kommissionen avvisade därför dessa argument.

(163) ECL anförde även att Indiens planeringskommission, som funnits sedan 1950 och som formulerade femårsplanerna, upplöstes den 1 januari 2015 och att det inte längre kommer att finnas några femårsplaner.

(164) Av den tillhandahållna webbplatsen (41) framgår det att planeringskommissionen faktiskt har upplösts (42). Att femårsplanen eventuellt löper ut efter 2017 påverkar dock inte konstaterandet att planen kommer att finnas kvar fram till dess.

(165) ECL citerade slutligen en annan del av rapporten från arbetsgruppen för stålindustrin där det anges att priserna på järnmalm ”inte är föremål för statlig intervention” och ”bestäms av […] marknadskrafterna”, och vidare att ”de inhemska priserna på järnmalm har generellt rört sig parallellt med de internationella priserna” (43).

(166) De berörda exportbegränsningarna innebär inte att marknadskrafterna elimineras helt och hållet på den indiska inhemska marknaden, men de har allvarliga effekter när det gäller att minska exporten och förmå marknadsaktörerna att sälja sina varor till ett lägre pris än de hade kunnat få om denna politik inte existerat. Denna slutsats strider inte mot vad som hävdas i rapporten om att de inhemska priserna på järnmalm generellt har rört sig parallellt med de internationella priserna. Indiens export och import har ju inte förbjudits helt. Det är därför oundvikligt att de internationella priserna ha en viss inverkan på priserna på hemmamarknaden i Indien. Detta betyder dock inte att de inhemska priserna ligger på samma eller en högre nivå än de internationella priserna. Detta argument avvisades följaktligen.

(167) Genom att införa dessa riktade exportbegränsningar (särskilt genom exportavgifter och systemet med två olika taxor) försätter Indiens myndigheter de indiska järnmalmsföretagen i en ekonomiskt irrationell situation, som får dem att sälja sina varor till ett lägre pris än de hade kunnat få om denna politik inte existerade.

(168) De indiska myndigheterna har tagit på sig en ”mer aktiv roll än att bara agera uppmuntrande”, enligt överprövningsorganets kriterier (44). De åtgärder som vidtagits av de indiska myndigheterna begränsar handlingsfriheten för järnmalmsföretagen genom att i praktiken begränsa deras affärsbeslut om var de ska sälja sin produkt och till vilket pris. De hindras från att maximera sina inkomster eftersom deras intäkter minskar kraftigt genom dessa åtgärder.

(169) Det politiska uttalandet i Dang-rapporten från 2005 där det sägs att ”garanterad tillgång till inhemsk järnmalm till ett lägre pris än världsmarknadspriset måste upprätthållas, främjas och utnyttjas fullt ut” (se skäl 145) och det senare konstaterandet i den tolfte femårsplanen där det sägs att ”inhemsk tillgång till vissa av dessa råvaror ger oss en konkurrensfördel” (45) visar också att de indiska myndigheterna inte förväntar sig någon drastisk minskning av den inhemska produktionen från järnmalmsföretagens sida, utan att det inhemska utbudet av järnmalm kommer att ligga på en stabil nivå. Dessa förväntningar infriades, liksom de indiska myndigheterna själva konstaterade i rapporten för den tolfte femårsplanen (se fjärde strecksatsen i skäl 158) och i uttalandena från ministeriet för stål som det hänvisas till i skälen 174–176. Ingenting i handlingarna ger stöd för uppfattningen att de indiska myndigheterna lät järnmalmsproducenterna anpassa sin produktion fritt såsom den påverkades av de indiska myndigheternas riktade exportbegränsningar. Det är tvärtom väl känt att med verksamhet på en fri marknad så är det rimligt att anta att järnmalmsföretag inte skulle neutralisera betydande initiala investeringar och höga fasta kostnader genom att sänka produktionen bara för att undvika överproduktion och efterföljande tryck nedåt på de inhemska priserna enligt de indiska myndigheternas åtgärder. Järnmalmsproducenterna uppmuntras således av de indiska myndigheterna att upprätthålla produktionen för att försörja den inhemska marknaden trots att en rationell leverantör skulle anpassa sin produktion i en situation där exporten har motverkats.

(170) Genom dessa åtgärder uppmuntrar de indiska myndigheterna därför järnmalmsföretagen att behålla järnmalmen i Indien, eftersom de inte kan sälja till bättre priser som skulle råda i Indien utan dessa åtgärder.

(171) I detta avseende är det tillverkarna av insatsvaror som av regeringen har ”ålagts” (entrusted) att tillhandahålla varor till de inhemska användarna av järnmalm, dvs. ståltillverkarna, inklusive tillverkarna av rör av duktilt gjutjärn mot för låg ersättning. Järnmalmsföretagen får ansvaret för att skapa en konstgjord, fragmenterad, inhemsk lågprismarknad i Indien.

(172) När de riktade exportbegränsningarna tillämpas vet Indiens myndigheter med andra ord hur järnmalmsproducenterna kommer att reagera på åtgärderna och vilka konsekvenser som följer av dem. Dessa producenter får visserligen minska sin inhemska produktion en aning till följd av exportbegränsningen, men de skulle inte lägga ner den eller anpassa den till en mycket låg nivå. Inom gruvsektorn kommer, såsom förklaras i skäl 169, anpassningen av produktionen snarare att förbli måttlig, vilket leder till lägre priser på hemmamarknaden. I detta avseende är effekterna fastställda på förhand och inte i efterhand och är därför inte ”oavsiktliga”. Det finns ett tydligt ”påvisbart samband” mellan politiken och de privata berörda organens agerande, som i egenskap av ombud för regeringen genomför regeringens politik att tillhandahålla järnmalm mot för låg ersättning till industrin för rör av duktilt gjutjärn.

(173) De indiska myndigheterna medger själva att deras riktade politik med exportbegränsningar har varit framgångsrik. Ständiga kommittén för kol- och stål inom ministeriet för stål utfärdade 2013 sin trettioåttonde rapport om översynen av politiken för export av järnmalm (46).

(174) Som svar på en fråga från kommittén meddelade ministeriet för stål att ”även om den inhemska förbrukningen av järnmalm av den inhemska industrin har visat en ökande tendens sedan 2004–2005 har järnmalmsproduktionen alltid varit mycket högre än den inhemska förbrukningen på grund av en exportinriktad järnmalmsproduktion i landet. För att förbättra tillgången på järnmalm för den inhemska järn- och stålindustrin och bevara järnmalm för framtida långsiktig inhemsk efterfrågan, har skatteåtgärder vidtagits för att motverka export av järnmalm och för närvarande tas en värdetull till sats på 30 % ut på export av alla sorters järnmalm (utom pellets), vilket har lett till en betydande minskning av exporten under 2011–2012 och innevarande år” (punkt 2.7, s. 14).

(175) Ministeriet för stål presenterade de viktigaste punkterna för utrikeshandelspolitiken vad gäller export av järnmalm (punkt 4.13 på sidan 23), bland annat följande: — Exporten av järnmalm med en järnhalt (Fe) över 64 % kanaliseras via Metal and Mineral Trading Company (MMTC) och är tillåten inom ramen för licenser som utfärdats av generaldirektoratet för utrikeshandel (DGFT). — Höghaltig järnmalm (med en järnhalt (Fe) över 64 %) från Bailadila i Chhattisgarh får exporteras med kvantitativa begränsningar som införts främst i syfte att som prioritet tillgodose den inhemska efterfrågan. Exportkvantiteterna får inte överstiga 1,81 miljoner ton årligen för styckemalm och 2,71 miljoner ton för mull.

(176) Ministeriet för stål rapporterade också till kommittén att ”med ökningen av exporttullen till en värdetull på 20 % med verkan från och med den 1 mars 2011 minskade exporten av järnmalm med ungefär 37 % under perioden 2011–2012 till 61,74 miljoner ton jämfört med 97,66 miljoner ton under perioden 2010–2011. I och med den ytterligare ökningen av exporttullarna på järnmalm till en värdetull på 30 % från och med den 30 december 2011 har exporten minskat ytterligare. Under det första halvåret 2012–2013 minskade exporten med mer än 50 % till 14,4 miljoner ton jämfört med 30,75 miljoner ton under samma period det föregående året. Ministeriet för stål har regelbundet tagit upp frågan med finansministeriet för att lämpliga exporttullar på järnmalm ska tas ut i syfte att på ett effektivt sätt motverka landets export och förbättra tillgången på järnmalm för den inhemska järn- och stålindustrin till rimliga priser” (punkt 4.19 på sidan 26).

(177) Sammanfattningsvis konstaterade kommissionen att myndigheterna hade ålagt gruvföretagen att genomföra deras politik i syfte att skapa en uppdelad inhemsk marknad och att tillhandahålla den inhemska järn- och stålindustrin järnmalm mot för låg ersättning.

ii) Ett åläggande för ett privat organ i den mening som avses i artikel 3.1 a iv i grundförordningen

(178) Kommissionen gjorde därefter en bedömning av om de indiska myndigheterna ålägger järnmalmsföretag i Indien att utföra en funktion i den mening som avses i artikel 3.1 a iv i grundförordningen.

(179) De två indiska exporterande tillverkarna köpte en överväldigande majoritet av järnmalmen från privata företag, med undantag av en liten mängd järnmalm som köpts från National Mineral Development Corporation (NMDC), som är en av de största aktörerna på marknaden och ägs av de indiska myndigheterna.

(180) Utan att det påverkar frågan om huruvida de indiska myndigheterna utövar betydande kontroll över NMDC i den mening som avses i artikel 2 b i grundförordningen, vilket inte är relevant för denna undersökning, ansåg kommissionen att alla järnmalmsföretag, oavsett om de är offentligt ägda eller inte, är privata organ som av de indiska myndigheterna ålagts, i den mening som avses i artikel 3.1 a iv i grundförordningen, att tillhandahålla järnmalm mot för låg ersättning.

iii) Järnmalmsföretagens tillhandahållande av järnmalm mot för låg ersättning

(181) I nästa steg kontrollerade kommissionen om järnmalmsföretagen faktiskt hade genomfört myndigheternas politik enligt ovan, dvs. att tillhandahålla järnmalm mot för låg ersättning. Detta krävde en noggrann analys av marknadsutvecklingen i Indien mot ett lämpligt riktmärke.

(182) Genom riktade exportbegränsningar och andra relaterade åtgärder uppmuntrade de indiska myndigheterna järnmalmsföretagen att lokalt sälja till lägre priser än vad de annars skulle gjort (dvs. utan dessa åtgärder skulle gruvföretagen ha exporterat järnmalm till högre priser). Gruvföretagen gjorde dock inte så till följd av de indiska myndigheternas politik att gynna industrin i senare led, inbegripet industrin för rör av duktilt gjutjärn.

(183) Nedan redovisas uppgifter om produktion, förbrukning, import och export av järnmalm under olika år (47). 2006–2007 2007–2008 2008–2009 2009–2010 2010–2011 2011–2012 2012–2013 2013–2014 2014–2015 Tillverkning (i 1 000 ton) 187 696 213 250 212 960 218 553 207 157 168 582 136 618 152 433 128 187 Förbrukning (i 1 000 ton) 78 601 86 816 86 816 96 955 107 220 100 572 103 399 110 500 Ej tillämpligt. Import (i 1 000 ton) 483 293 69 897 1 867 978 3 056 369 11 433 Export (i 1 000 ton) 91 425 68 473 68 904 101 531 46 890 47 153 18 122 16 302 7 492

(184) Utvecklingen visas i diagrammet nedan.

(185) Uppgifterna visar exportbegränsningarnas verkningar på den inhemska marknaden för järnmalm i Indien.

(186) Den tydligaste effekten av politiken är den betydande minskningen av export av järnmalm efter införandet av de riktade exportbegränsningarna 2007 och därefter på nytt när dessa utökades 2011. De riktade exportbegränsningarna uppnådde följaktligen de indiska myndigheternas mål att motverka export och att tillhandahålla järnmalm till lägre priser för den inhemska industrin i senare led.

(187) Utvecklingen för järnmalmsproduktion visar att den inhemska produktionen hade varit relativt stabil fram till 2011, då den började minska. Minskningen förefaller inte vara en följd av anpassningar av produktionen till exportrestriktionerna av från järnmalmsföretagens sida; snarare är den främsta förklaringen de många domstolsbeslut om att stänga gruvor till följd av påståenden om olaglig gruvdrift och miljörelaterade överträdelser, till exempel i delstaterna Karnataka, Odisha och Goa.

(188) Efter meddelandet av uppgifter hävdade ECL att om de indiska myndigheternas syfte var att säkerställa ett överutbud av järnmalm för att tillhandhålla de inhemska användarna järnmalm till låga priser förefaller det ologiskt att högsta domstolen och domstolar i delstaterna förbjöd gruvdrift i de ovannämnda staterna. De indiska myndigheterna kunde ha ifrågasatt de olika gruvnedläggningarna.

(189) Kommissionen noterar att det indiska rättsväsendet är oberoende av de indiska myndigheterna och endast bundna av lag. Samtidigt framgår det av de uppgifter som kommissionen förfogar över att nedläggningarna berodde på överträdelser av den inhemska miljölagstiftningen och lagstiftningen om gruvrättigheter. Såsom förklaras i skäl 162 förefaller det som om myndigheterna järnmalmspolitik samtidigt har både ekonomiska och miljömässiga mål. Av detta följer att det faktum att de inte ifrågasatte de domstolsbeslut som avsåg miljöpelaren i denna politik inte innebär att de hade övergett den ekonomiska pelaren i politiken. Påståendet avvisades därför.

(190) Trots en minskning av produktionen av järnmalm uppvisar den indiska marknaden en konstant och irrationell överkapacitet jämfört med summan av den inhemska konsumtionen och exporten minus import. Detta ledde till ett överutbud av järnmalm på hemmamarknaden som de indiska myndigheterna var medvetna om och eftersträvade.

(191) Efter meddelandet av uppgifter hävdade ECL, med hänvisning till tabellen i skäl 183, att kommissionen hade underlåtit att analysera det faktum att exporten av järnmalm från Indien var hög och fortsatte även efter det att exportavgiften på järnmalm hade höjts till 30 % i december 2011.

(192) Kommissionen framhöll att syftet med exportavgiften på järnmalm inte var helt och hållet stoppa exporten, utan att minska den, och samtidigt öka tillgången på den inhemska marknaden. Det är därför orimligt att förvänta sig att exporten kommer att försvinna efter införandet av exportavgifter. Kommissionen noterade dock att exportavgiften hade en betydande inverkan på exporten strax efter införandet. Under perioden 2012–2013 minskade exportförsäljningen med mer än 60 % jämfört med 2011–2012, och den fortsatte att sjunka betydligt, för att under 2014–2015 ligga på en nivå som var 84 % lägre jämfört med perioden 2011–2012. Samtidigt minskade produktionen med endast 24 % mellan 2011–2012 och 2014–2015 av de orsaker som anges i skäl 187. Tillgången på järnmalm för försäljning på hemmamarknaden låg följaktligen kvar på en stabil nivå under samma period. Detta visar tydligt att målen med exportavgiften, nämligen att begränsa exporten av järnmalm, uppnåddes.

(193) Efter meddelandet av uppgifter hävdade ECL att kommissionen även borde ha jämfört den företagsinterna produktionen av järnmalm och produktionen för den öppna marknaden i Indien. Enligt ECL hade den företagsinterna användningen historiskt sett varit betydande, medan produktionen för den öppna marknaden hade sjunkit med 41 % mellan 2009–2010 och 2013–2014 vilket också delvis förklarade nedgången i exporten från företag som producerar för den öppna marknaden sedan 2009–2010.

(194) Detta påstående är oriktigt i sak, vilket framgår av följande tabell (48): 2009–2010 2010–2011 2011–2012 2012–2013 2013–2014 2014–2015 Företagsintern produktion (i 1 000 ton) 43 797 44 761 42 967 44 961 50 099 43 885 Index 100 102 98 103 114 100 Produktion för den öppna marknaden (i 1 000 ton) 174 756 162 396 125 615 91 657 102 334 84 302 Index 100 93 72 52 59 48 Total produktion (i 1 000 ton) 218 553 207 157 168 582 136 618 152 433 128 187

(195) Produktionen för den öppna marknaden har minskat sedan 2011–2012. Såsom förklaras ovan berodde nedgången huvudsakligen på gruvnedläggningar under denna period. Nedgången i produktionen för den öppna marknaden kan dock inte godtas som en anledning till nedgången i exporten. Såsom framgår av tabellen i skäl 183 minskade exporten med 59 % mellan 2012–2013 (när den högre exportavgiften på 30 % började få effekt) och 2014–2015, medan produktionen för den öppna marknaden minskade med endast 8 % under samma period. Detta påstående avvisades därför.

(196) ECL hävdade också att kommissionen även borde ha beaktat skillnader i utvecklingen för järnmalm med olika järnhalter. I synnerhet när det gäller malm med de järnhalter som används mest tillverkare av rör av duktilt gjutjärn sjönk produktionen av mull med en järnhalt på 60–62 % med 44 % mellan 2010–2011 och 2013–2014, och produktionen av mull med en järnhalt på 62–65 % med 30 % mellan 2009–2010 och 2013–2014.

(197) Utvecklingen av produktionen av höghaltig järnmalm är i linje med den allmänna utveckling som fastställts ovan för produktionen av järnmalm. Kommissionen beslutade därför att inte ändra de slutsatser som redan dragits i skälen 183–187.

(198) Importen av järnmalm till Indien har alltid varit försumbar sett till kvantitet och värde. Det skedde en svag ökning under beskattningsåret 2012–2013 men den gick tillbaka igen under det följande året. Under 2014–2015 ökade importen igen till den högsta nivån någonsin, även om den fortfarande låg under 10 % av den indiska inhemska produktionen.

(199) Denna utveckling efter undersökningsperioden beror på den nuvarande situationen med exceptionellt låga internationella priser till följd av den ökade tillgången på järnmalm (de största producentländerna Australien, Brasilien och Sydafrika har alla ökat sin produktion) och den minskning av efterfrågan på järnmalm som hänger samman med avmattningen i den kinesiska tillväxten och den ekonomiska situationen internationellt sett.

(200) Kommissionen analyserade dessutom de eventuella verkningarna på det inhemska priset på järnmalm i Indien av det överutbud på järnmalm som uppstått till följd av de indiska myndigheternas exportbegränsningar.

(201) Kommissionen beräknade det genomsnittliga inhemska priset på järnmalm i Indien på grundval av de uppgifter som Indian Bureau of Mines (IBM) varje månad publicerar för hela landet respektive för varje enskild delstat per kvalitet (styckemalm eller mull) och järnhalt (Fe) (49).

(202) Dessa priser grundar sig på de deklarationer som gruvföretagen lämnat till IBM enligt Indian Mineral Conservation and Development Rules (MCDR) och anses därför vara mer representativa än de priser som offentliggörs av fackpressen avseende ett enda företag (t.ex. National Mineral Development Corporation – NMDC) eller ett enda område i Indien.

(203) Av alla kvaliteter analyserade kommissionen utvecklingen av det genomsnittliga priset på mull av järn med en järnhalt (Fe) på mellan 60 % och 65 %, eftersom det är den kvalitet som används mest av tillverkare av den berörda produkten i Indien. En sådan detaljerad uppdelning av uppgifter per kvalitet har dock bara funnits tillgänglig sedan mitten av 2009. För de föregående åren använde kommissionen därför uppgifterna om indiska genomsnittliga inhemska priser på alla kvaliteter och typer av järnmalm (inbegripet en genomsnittlig royalty på 14 %, skatter på 2 % och transportkostnader på 900 indiska rupier per ton), utan åtskillnad mellan produkttyp (styckeklumpar eller mull) och järnhalt (Fe). De genomsnittliga transportkostnaderna baserades på de som rapporterats av de två exporterande tillverkarna. Kommissionen lade dessutom till 25 indiska rupier för att täcka hanterings- och lastningskostnader mellan gruvan och tåget/lastbilen på grundval av kostnadsuppgifter från en av de exporterande tillverkarna. Metoden för beräkning av royalty och skatter baserades på uppgifter från de indiska myndigheterna och meddelades därefter de exporterande tillverkarna.

(204) Det genomsnittliga inhemska priset på mull av järn med en järnhalt (Fe) på mellan 60 % och 65 % jämfördes med det genomsnittliga priset på mull av järn med en järnhalt (Fe) på 62 % (50) som importeras till Kina (kostnader och frakt till hamnen i Tianjin) enligt priser som offentliggjorts av Internationella valutafonden (51). Eftersom Kina är den största importören av järnmalm, anses importpriset i Kina anses referenspriset för denna råvara.

(205) För att lyfta bort kostnaderna för internationell frakt jämfördes det genomsnittliga inhemska priset också med priset fritt ombord (fob-priset) för järnmalmsexport från Australien. Eftersom Australien är den största järnmalmsproducenten är dess fob-priser för export också representativa för de internationella priserna. I likhet med de indiska inhemska priserna är uppgifterna från Australien tillgängliga på aggregerad nivå för styckemalm och mull (52). Dessutom är fob-priser för export från Australien även tillgängliga från en annan källa, men endast för mull (53).

(206) Efter meddelandet av uppgifter begärde ECL att de australiska fob-priserna och de kinesiska priserna för kostnader och frakt skulle justeras nedåt för frånvaro av fukt (2 % för styckemalm och 8 % för mull) och för hanteringsförluster (2 %) som påstås vara högre för export än för inhemska priser. Den exporterande tillverkaren begärde också en ytterligare justering av de australiska fob-priserna med stuverikostnader (54), eftersom de oundvikligen är medräknade i de australiska fob-priserna, men inte uppstår i Indien när järnmalm säljs på hemmamarknaden.

(207) Kommissionen godtog begäran om en justering nedåt av de australiska fob-priserna för frånvaro av fukt, eftersom de statistiska uppgifterna från Indien utgår från järnmalm som innehåller fukt. Dessutom kunde skillnader i fukthalten för mull respektive styckemalm av järn kontrolleras med uppgifter från klaganden. Den australiska fob-priserna redovisas på aggregerad nivå och på grundval av den uppdelning mellan styckemalm och mull som de australiska myndigheterna (Australiens ministerium för industri, innovation och vetenskap) rapporterat gjordes en justering på grundval av ett vägt genomsnittligt basvärde för hela ”korgen med styckemalm och mull” (– 6,75 %).

(208) Kommissionen beslutade också att dra av stuverikostnaderna från de australiska fob-priserna. De flesta tjänster som ingår i stuveritjänster vid en hamn gäller faktiskt hanteringen av järnmalm i hamnen och därefter lastningen av malmen ombord på ett fartyg. Sådana kostnader uppstår inte när man lastat av järnmalm från en lastbil till en indisk fabrik och drogs därför av från de australiska fob-priserna. Det gjordes följaktligen en rättvis jämförelse mellan de indiska inhemska priserna på järnmalm som förs från en indisk gruva till en fabrik i Indien (men inte lossas i fabriken) och de australiska inhemska priserna på järnmalm som transporteras från en gruva till en hamn (men inte lossas i hamnen).

(209) Kommissionen avvisade dock begäran om en justering för hanteringsförluster eftersom den med utgångspunkt i olika källor inte med säkerhet kunde fastställa att fob-priserna innefattade hanteringsförluster och att dessa hanteringsförluster var 2 % högre än de hanteringsförluster som eventuellt uppstår när järnmalm säljs på hemmamarknaden.

(210) ECL hävdade dessutom att de australiska exportpriserna omfattade 22,5 % skatt på vinst från gruvdrift och att de australiska priserna därför inte är jämförbara med de indiska priserna på järnmalm. Det framgår dock av de webbplatser som den exporterande tillverkaren hänvisar till att denna skatt ersätter den royalty som betalas av gruvföretag och att all royalty som betalats före införseln dras av (55). Eftersom de indiska priserna omfattar royalties, såsom anges i skälet ovan, är det rimligt att ha med denna skatt i det australiska priset för att säkerställa en rättvis jämförelse.

(211) På grundval av detta beräknade kommissionen ett justerat australiskt fob-pris som den närmsta möjliga proxyvariabeln för ett icke snedvridet inhemskt indiskt pris. Jämförelsen mellan de olika uppsättningarna uppgifter visas i tabellen och i diagrammet nedan: 2006–2007 2007–2008 2008–2009 2009–2010 2010–2011 2011–2012 2012–2013 2013–2014 2014–2015 Inhemskt pris Indien (alla kvaliteter och typer) (56) 1 803 2 197 2 480 2 330 3 143 3 564 3 712 3 363 3 903 Inhemskt pris Indien (mull 60–65 %) (56) 1 803 2 197 2 480 2 931 3 038 3 914 3 569 3 117 3 676 Kinesisk import av mull 62 %, kostnader och frakt Tianjin ex. AU (57) 1 545 1 716 2 966 4 481 7 229 7 582 7 121 7 948 5 017 Australien fob Iodex (enbart mull 62 %) (58) Ej tillämpligt. Ej tillämpligt. 2 758 4 167 6 723 7 193 6 692 7 138 4 557 Australien fob (alla kvaliteter och typer) 62 % (59) 1 884 2 365 3 448 3 359 5 225 7 083 6 152 6 755 5 130 Anpassat fob Australien (alla kvaliteter och typer 62 %) (60) 1 396 1 844 2 854 2 771 4 510 6 241 5 374 5 936 4 421

(212) Av jämförelsen framgår att de indiska myndigheternas ingripanden vad gäller järnmalm, som lett till en drastisk minskning av exporten av järnmalm och till ett överutbud i Indien, också har inverkat på de inhemska priserna på järnmalm. För det första är de inhemska priserna på järnmalm i Indien sedan 2008 konstant lägre än de internationella priserna. För det andra var utvecklingskurvan för de inhemska priserna på järnmalm i Indien ganska flack, som om den var skild från och inte påverkades av situationen i resten av världen, medan de internationella priserna visade en kraftig ökning under åren 2008–2011, som en reaktion på de två tillfällen då exportbegränsningarna infördes (2007/2008) respektive skärptes (2011).

(213) De indiska myndigheternas riktade exportbegränsningar uppnådde alltså målet att göra järnmalm tillgänglig för den inhemska industrin till lägre priser genom att hålla de indiska inhemska priserna stabila, fastän priserna på järnmalm steg betydligt på världsmarknaden. Det finns ingen annan anledning till varför de indiska priserna inte skulle ha följt de internationella prisernas utveckling, utom de riktade exportbegränsningarna och andra relaterade åtgärder från de indiska myndigheternas sida. De indiska järnmalmsproducenterna skulle ha gynnats av lönsammare försäljning till de högre internationella priserna om inte de riktade exportbegränsningarna hade funnits. I stället uppmuntrades de att fortsätta produktionen och tillhandahålla järnmalm lokalt till lägre priser.

(214) Efter meddelandet av uppgifter hävdade ECL att den kraftigt ökade importen till Indien under 2014–2015 visar att priserna på den indiska hemmamarknaden inte var helt frikopplade från de internationella priserna. Om de indiska myndigheterna verkligen hade velat tillhandahålla järnmalm mot för låg ersättning, skulle de ha ålagt järnmalmsproducenterna att sänka priserna ännu mer. Dessutom påstås indiska järnmalmsproducenter som NMDC och Rundta ha upprätthållit priser som var mycket högre än de internationella priser som anges i klagomålet.

(215) Kommissionen konstaterade att de indiska inhemska priserna var lägre än de internationella priserna under hela den period då importskatten existerade och förblev nästan oförändrade sedan 2013 jämfört med den parallella betydande nedgången i de internationella priserna. Dessutom finns det inget i ärendet som stöder påståendet att NMDC och Rundta har upprätthållit priser på järnmalm som var högre än de internationella priserna. Påståendet avvisades därför.

(216) Efter meddelandet av uppgifter ifrågasatte Jindal också kommissionens konstaterande av åläggande eftersom järnmalmsproducenterna kunde besluta, vilket de påstås ha gjort, att minska produktionen och eftersom priserna på andra marknader kunde sjunka, vilket påstås ha skett.

(217) Beträffande påståendet att järnmalmsproducenterna ska ha beslutat att minska produktionen (se skäl 187) konstaterade kommissionen att den tidigare minskningen av produktionen främst berodde på nedläggning av påstått olagliga gruvor. För det andra, såsom förklaras i skäl 169, skulle gruvföretag inte minska produktionen mot bakgrund av de betydande initiala investeringar som görs i produktion. Påståendet avvisades därför.

(218) När det gäller nedgången av priserna på andra marknader, avslog kommissionen detta påstående av samma skäl som de som anges i skäl 269.

(219) Mot bakgrund av ovanstående drog kommissionen slutsatsen att järnmalmsföretagen i Indien hade ålagts att tillhandahålla järnmalmen till den inhemska industrin för rör av duktilt gjutjärn mot för låg ersättning.

iv) En funktion som normalt ligger inom myndigheternas kompetens och rent faktiskt inte skiljer sig från de offentliga myndigheternas normala praxis

(220) Efter det slutliga meddelandet av uppgifter påstod ECL att kommissionen endast hade bedömt det första av de fem relevanta kriterierna (åläggande) och inte de fyra andra. Kommissionen avvisade detta påstående eftersom den mycket