TOLKNINGSMEDDELANDE FRÅN KOMMISSIONEN

Friheten att tillhandahålla tjänster och det allmänna bästa inom försäkringsbranschen

(2000/C 43/03)

Genom rådets tredje direktiv 92/49/EEG och 92/96/EEG(1) upprättades en inre marknad på försäkringsområdet. Direktiven inför ett system för godkännande och ekonomisk kontroll av försäkringsbolag i den medlemsstat där huvudkontoret finns (hemlandet). Hemlandets godkännande ger försäkringsbolag rätt att bedriva försäkringsverksamhet inom hela Europeiska gemenskapen, antingen enligt etableringsrätten om agenturer eller filialer som inrättas i någon av medlemsstaterna eller enligt friheten att tillhandahålla tjänster. Försäkringsbolag som verkar i andra medlemsstater måste följa de villkor som värdstaten med hänsyn till det allmänna bästa har satt upp för verksamheten. Enligt det system som införs genom direktiven är det bara försäkringsbolagets hemland som är behörigt att ekonomiskt övervaka försäkringsbolagets verksamhet, vare sig verksamheten bedrivs enligt etableringsrätten eller friheten att tillhandahålla tjänster.

Den dialog kommissionen fört med många ekonomiska aktörer har visat att det fortfarande råder osäkerhet om tolkningen av räckvidden för reglerna i fördraget och bestämmelserna i försäkringsdirektiven, särskilt i fråga om de grundläggande begreppen friheten att tillhandahålla tjänster och det allmänna bästa (av domstolen benämnt allmänintresset, ö.a.). Detta leder ofta till att kontrollmyndigheterna vidtar åtgärder eller inför sanktioner mot försäkringsföretag som önskar bedriva verksamhet på den inre marknaden eller att särskilda krav eller villkor ställs på sådana företag om de önskar bedriva rörelse inom dessa myndigheters territorier. Detta skapar stor osäkerhet på försäkringsföretagen, även i rättsligt avseende, när det gäller både det regelverk som tillämpas på deras verksamhet i de olika medlemsstaterna och egenskaperna hos de produkter de önskar erbjuda. Dessa skiftande villkor är till allvarlig skada för de mekanismer som inrättats genom de tredje direktiven och är också av en art som kan avskräcka vissa försäkringsbolag från att utnyttja de friheter som fastställs i fördraget och vars utövande tredje direktiven är tänkta att underlätta. Därigenom hindras den fria rörligheten för försäkringstjänster inom unionen. Dessa skillnader hindrar också försäkringstagarna från att få tillgång till försäkringsbolag inom Europeiska gemenskapen och det utbud av försäkringstjänster som finns inom den inre marknaden, så att de kan välja dem som bäst motsvarar deras behov i fråga om täckning och pris.

I kommissionens meddelande till rådet av den 28 oktober 1998(2) om finansiella tjänster, som utarbetades på rådets begäran efter mötet i Cardiff i juni 1998, framhölls att gemenskapsbestämmelserna kan tolkas på olika sätt, vilket påverkar rättssäkerheten, och hindrar den inre marknaden för finansiella tjänster att fungera som avsett. Vid mötet i Köln den 4 juni 1999 antog Europeiska unionens råd kommissionens handlingsplan(3), som lades fram på grundval av diskussionerna mellan finansministrarnas personliga företrädare under kommissionens ordförandeskap och de angivna förslagen och prioriteringarna. För att den inre marknaden skall fungera effektivt anges i handlingsplanen som ett prioriterat mål att anta ett tolkningsmeddelande från kommissionen om fritt tillhandahållande av tjänster och det allmänna bästa i försäkringssektorn.

Det här tolkningsmeddelandet är kommissionens bidrag till diskussionen om friheten att tillhandahålla försäkringstjänster (del 1) och om det allmänna bästa (del 2) mot bakgrund av rådets tredje direktiv 92/49/EEG och 92/96/EEG om försäkringar.

I det arbete som bedrivits bland annat i Försäkringskommittén och den tekniska gruppen för tolkning av tillämpningen av försäkringsdirektiven har medlemsstaterna, privata aktörer, Europaparlamentet samt Ekonomiska och sociala kommittén deltagit.

Kommissionen offentliggjorde ett förslag till meddelande i Europeiska gemenskapernas officiella tidning(4) och inledde en bred remissrunda. Kommissionen har fått in många bidrag från alla berörda (bland annat från medlemsstater, organisationer för försäkringsgivare och förmedlare, försäkringsbolag, konsumentföreningar och advokatfirmor). Den har också anordnat utfrågningar av intresserade parter.

Kommissionen vill framhålla och systematisera principerna för etableringsrätten och friheten att tillhandahålla tjänster enligt domstolens tolkning, och diskutera hur de bör tillämpas på de tredje försäkringsdirektiven(5). Tolkningen utgår från bestämmelserna i fördraget, gemenskapens försäkringsdirektiv och domstolens rättspraxis, som uttrycker många viktiga principer för etableringsrätten och friheten att tillhandahålla tjänster(6).

Genom att offentliggöra föreliggande tolkningsmeddelande vill kommissionen åstadkomma insyn i och förtydliga gemenskapsbestämmelserna. Alla berörda parter, såsom nationella förvaltningar, ekonomiska aktörer och konsumenter får därigenom riktlinjer för kommissionens inställning till den rättsliga ramen för försäkringsverksamhet.

Tolkningarna och reflexionerna i det här meddelandet berör bara särskilda problem inom försäkringssektorn(7) och täcker inte alla frågor som kan uppkomma i fråga om försäkringsverksamhet på den inre marknaden, utan bara de mest frekventa eller mest troliga frågorna.

Det bör framhållas att tolkningarna i detta meddelande inte nödvändigtvis är representativa för medlemsstaternas ofta mycket olika tolkningar och inte i sig innebär några nya skyldigheter för dem. De föregriper inte heller kommissionens slutliga tolkning av principerna för etableringsrätten och friheten att tillhandahålla tjänster när det gäller utvecklingen av kommunikationsteknik och dess användning i försäkringsbranschen. Den politik för informationssamhället och den elektroniska handeln som Europeiska gemenskapen har utarbetat på gemenskapsnivå syftar till att gynna utvecklingen av informationssamhällets tjänster och deras fria rörlighet mellan medlemsstaterna, särskilt den elektroniska handeln(8). Utvecklingen av den elektroniska handeln kommer att få stor betydelse och erbjuda möjligheter för försäkrings- och finansverksamheten vilket på sikt kan påverka distributionen av försäkringsprodukter inom gemenskapen. Den nuvarande rättsliga ramen för den gemensamma försäkringsmarknaden grundas på system som inte tar hänsyn till sådan ny teknik för försäkringsverksamhet på den inre marknaden och därför kan mer arbete i frågan komma att krävas. I detta avseende ger förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om distansförsäljning av finansiella tjänster till konsumenter(9) harmoniserade lämpliga regler för distansförsäljning av finansiella tjänster till kunder som kommer att bidra till en omfattande användning av ny kommunikationsteknik för distansbruk som exempelvis Internet.

Kommissionens tolkningsbesked föregriper naturligtvis inte heller den tolkning EG-domstolen kan komma att göra eftersom domstolen i sista instans är behörig att tolka fördraget och sekundärrätten.

I. FRIHET ATT TILLHANDAHÅLLA TJÄNSTER OCH ETABLERINGSRÄTT ENLIGT FÖRSÄKRINGSDIREKTIVEN

A. GRÄNSDRAGNING MELLAN ETABLERINGSRÄTTEN OCH FRIHETEN ATT TILLHANDAHÅLLA TJÄNSTER(10)

1. Frihet att tillhandahålla tjänster

a) Tillfällig karaktär

Genom artikel 49 och följande i fördraget inrättas principen om fri rörlighet för tjänster. Principen är efter övergångsperioden direkt och villkorslöst tillämplig(11). Principen ger de berörda parterna rättigheter som de nationella myndigheterna måste respektera och tillvarata, och nationella bestämmelser som strider mot principen får inte tillämpas, vare sig det är frågan om bestämmelser i lag, administrativa bestämmelser, eller konkreta enskilda förvaltningsbeslut(12).

Enligt domstolens rättspraxis innebär fri rörlighet för tjänster antingen att den som tillhandahåller tjänsten eller mottagaren förflyttar sig, ett fall som avses i artikel 50.3 i fördraget, att den som mottar tjänsten förflyttar sig till den medlemsstat där den som tillhandahåller tjänsten finns eller att varken den som tillhandahåller tjänsten eller mottagaren förflyttar sig(13). Bestämmelserna i artikel 49 och framåt tillämpas med andra ord varje gång någon erbjuder tjänster i en annan medlemsstat än den där han eller hon är etablerad, oavsett var mottagarna av tjänsterna är etablerade. När alla väsentliga delar av verksamheten begränsas till en enda medlemsstat tillämpas inte bestämmelserna om fritt tillhandahållande av tjänster(14).

Begreppet tillhandahållande av tjänster skiljer sig i grunden från begreppet etablering på så sätt att tjänster som tillhandahålls i värdstaten karakteriseras som tillfälliga, medan etablering förutsätter varaktig verksamhet i värdstaten. Detta framgår av fördraget, eftersom det i artikel 50 sägs att den som tillhandahåller en tjänst tillfälligt får utöva sin verksamhet i det land där tjänsten tillhandahålls(15). Enligt domstolens rättspraxis måste man bedöma om tjänsterna är av tillfällig karaktar med utgångspunkt i varaktighet, frekvens, periodicitet och kontinuitet. Att tjänsten skall vara tillfällig hindrar inte att den som tillhandahåller tjänster inrättar viss infrastruktur i värdstaten om det behövs för att kunna utföra tjänsterna(16).

EG-domstolen har uttalat att även tjänster som varaktigt tillhandahålls från hemlandet utan att tjänstetillhandahållaren reser till värdstaten skall omfattas av bestämmelserna om fritt tillhandahållande av tjänster(17).

b) Förbud mot att kringgå nationell rätt

Domstolen har erkänt varje värdmedlemsstats rätt att införa bestämmelser i syfte att förhindra att friheten att tillhandahålla tjänster enligt artikel 49 i fördraget missbrukas av en tillhandahållare av tjänster vars verksamhet helt eller huvudsakligen avser det egna territoriet (dvs. värdlandets), för att kringgå bestämmelser avseende verksamheten som skulle ha varit tillämpliga på honom om han hade varit etablerad inom denna värdmedlemsstats territorium(18). Domstolen tillägger att det är bestämmelserna om etableringsrätten, däremot inte de som gäller det fria tillhandahållandet av tjänster, som kan vara tillämpliga i en sådan situation(19).

Frekvenskriteriet är viktigt för att kunna fastställa om någon försöker kringgå bestemmelserna genom att missbruka den rätt artikel 49 ger, men räcker inte för att definiera tillhandahållande av tjänster (ett institut kan också arbeta tillfälligt).

Kommissionen anser inte att det utgör missbruk eller kringgående av bestämmelserna när ett försäkringsbolag ofta anlitas på det egna territoriet - till exempel via elektronisk kommunikation - av konsumenter som är bosatta i en annan medlemsstat, om det inte kan fastställas att den som tillhandahåller tjänsterna avsiktligt missbrukat bestämmelserna.

2. Etableringsrätt

Företag som på obegränsad tid är permanent närvarande i den medlemsstat där tjänsterna utförs lyder under fördragets bestämmelser om etableringsrätt. Domstolen har uttalat att den som

"är medborgare i en medlemsstat, utövar stadigvarande och kontinuerligt en yrkesverksamhet i en annan medlemsstat, där han från en stadigvarande plats för affärsverksamhet vänder sig till bland andra medborgare i denna stat [...] omfattas av bestämmelserna i kapitlet om etableringsrätt och inte av kapitlet om tjänster"

(20).

I en dom i målet kommissionen mot Tyskland av den 4 december 1986(21) uttalade EG-domstolen följande:

"Ett försäkringsföretag från en annan medlemsstat som upprätthåller en permanent närvaro i den medlemsstat där det tillhandahåller tjänster omfattas av fördragets bestämmelser om etableringsrätt, och detta även om denna närvaro inte består av en filial eller agentur utan endast av ett enkelt kontor som sköts av företagets egen personal eller av en självständig person som har fullmakt att varaktigt företräda företaget på samma sätt som en agentur".

Domstolen medger alltså att ett försäkringsbolag som anlitar förmedlare som är permanent etablerade på en annan medlemsstats territorium, för att på ett varaktigt och kontinuerligt sätt utöva verksamhet i den medlemsstaten, kan förlora friheten att tillhandahålla tjänster och lyda under etableringsrätten. Domstolen vill förebygga missbruk av frihet att tillhandahålla tjänster för att kringgå de regler som värdstaten tillämpar på företag som är etablerade där(22).

Domstolen har nyligen medgivit att det förhållandet att det fria tillhandahållandet av tjänster är av tillfällig karaktär inte utesluter möjligheten av att tjänsteleverantören förvärvar viss infrastruktur (mottagning, kontor osv.) i den utsträckning som krävs för att tjänsterna skall kunna genomföras, utan att han för den skull kommer att omfattas av etableringsrätten(23). I ett sådant fall skall den tillfälliga karaktären hos tjänstetillhandahållandet bedöms utifrån tjänsternas varaktighet, frekvens, periodicitet och kontinuitet(24). Blotta förekomsten av en fast förankring i en medlemsstat är dock inte i sig bevis för att det rör sig om en situation som faller under etableringsrätten.

Mot bakgrund av EG-domstolens rättspraxis anser kommissionen att den medlemsstat i vilken tjänsten tillhandahålls inte kan jämställa varje tjänsteleveranstörs stadigvarande närvaro inom sitt territorium med en etablering och obligatoriskt underställa denne etableringsrättens regler(25).

3. Gråzon

Gränsdragningen mellan de båda begreppen tillhandahållande av tjänster och etablering är dock inte alltid lätt. Vissa situationer är mycket svåra att klassificera, särskilt om försäkringsbolag använder viss permanent infrastruktur i den medlemsstat där försäkringstjänsterna tillhandahålls. Det rör sig särskilt om följande fall:

a) Anlitande av egenföretagare som är etablerade i värdstaten.

b) Elektroniska installationer för försäkringsverksamhet.

Med utgångspunkt i EG-domstolens rättspraxis lägger kommissionen fram följande tolkningar i frågan.

a) Anlitande av egenföretagare som är etablerade i värdstaten

Frågan är om försäkringsbolag etablerade i medlemsstat A som anlitar en oberoende fysisk eller juridisk person(26) som är etablerad i medlemsstat B för att bedriva försäkringsverksamhet där, själva bör anses bedriva försäkringsverksamhet i medlemsstat B på ett varaktigt sätt, vilket skulle innebära att de jämställs med försäkringsbolag som är etablerade i värdstaten och att försäkringsverksamheten inte bedrivs enligt friheten att tillhandahålla tjänster.

I en dom i målet De Bloos av den 6 oktober 1976(27) uttalade EG-domstolen följande:

"... Ett av de viktigaste kännetecknen för en filial eller en agentur är att de står under moderföretagets ledning och kontroll.".

EG-domstolen förtydligade i domen i Somafer-målet av den 22 november 1978(28) följande:

"... Med begreppet filial, agentur eller liknande avses ett verksamhetscentrum som varaktigt framträder som representant för ett företag till vilket det hör, har en affärsledning och är materiellt så utrustat att det kan förhandla med tredje man på så sätt att denne - trots att han vet att det eventuellt uppkommer ett rättsförhållande med det företag till vilket centrumet hör och som har sitt säte i utlandet - inte behöver vända sig direkt till detta företag utan kan ingå avtal på platsen för det verkamhetscentrum som representerar företaget.".

Domstolen drar härav slutsatsen att en ensam koncessionsinnehavare som inte står under företagets kontroll eller ledning inte kan anses vara en filial, agentur eller liknande.

I domen Blanckaert och Willems av den 18 mars 1981(29) uttalade domstolen följande:

"... en handelsagent (mellanhand) är oberoende i den mån dess juridiska status ger frihet att organisera huvudverksamheten och avgöra hur mycket tid som ägnas företag han eller hon företräder, och vilken de företrädda företagen inte kan förbjuda att samtidigt företräda flera konkurrerande bolag inom samma produktions- eller handelssektor, och som dessutom bara överför beställningar till moderbolaget utan att delta vare sig i uppgörelsen eller genomförandet av dem, och skall inte anses utgöra en filial, agentur eller annan inrättning ...".

Generaladvokat Darmon uttalade i sitt förslag till avgörande i målet Shearson Lehman Hutton av den 27 oktober 1992(30) att

"Beroendeförhållandet till företag som är etablerade i en annan avtalsslutande stat(31) är här inte det avgörande kriteriet. Den avgörande frågan är istället om det underordnade företaget har behörighet att förhandla med tredje part.".

In en rapport om Brysselkonventionen framhöll även P. Jenard att det är fråga om agentur eller filial endast "då det utländska bolaget företräds av en person som är behörig att binda bolaget i förhållandet till tredje part."(32).

Rättspraxis visar enligt kommissionen att för att oberoende fysiska eller juridiska personer, som till exempel mellanhänder, skall anses bundna till ett givet försäkringsbolag, på vilket bestämmelserna och etableringsrätt skall tillämpas istället för friheten att tillhandahålla tjänster, måste följande tre kumulativa rekvisit vara uppfyllda:

i) De skall vara underställda det företrädda försäkringsbolagets ledning och kontroll.

ii) De skall kunna ingå för försäkingsbolaget bindande åtaganden.

iii) De skall ha ett stadigvarande uppdrag.

Det är alltså bara när oberoende fysiska eller juridiska personer verkligen fungerar som en förlängning av försäkringsbolaget som bestämmelserna om filialer skall tillämpas på försäkringsbolaget.

i) Den oberoende fysiska eller juridiska personen är underställd det företrädda försäkringsbolagets ledning och kontroll

För att avgöra om rekvisitet är uppfyllt måste man främst granska om den oberoende fysiska eller juridiska personen i förbindelserna med försäkringsbolaget är tillräckligt fri att organisera verksamheten och avgöra hur mycket arbetstid som skall ägnas försäkringsbolaget, i synnerhet för att samtidigt kunna företräda andra konkurrerande försäkringsbolag.

Om en oberoende fysisk eller juridisk person har ett exklusivt uppdrag för ett enda försäkringsbolag tyder det på att denna är underställd försäkringsbolagets ledning och kontroll. Inom försäkringssektorn företräder dock försäkringsmäklare vanligen flera konkurrerande försäkringsbolag samtidigt. Ofta är de företrädda försäkringsbolagen verksamma på olika försäkringsområden.

En mellanhand som arbetar för flera försäkringsbolag, men har ett exklusivt uppdrag för ett av bolagen skall i sådana fall anses vara en filial till denna försäkringsgivare, i den mån uppdraget innebär att mellanhanden är underställd försäkringsbolagets kontroll och ledning. På övriga försäkringsbolag skall bestämmelserna om fritt tillhandahållande av tjänster tillämpas.

För att mellanhanden skall likställas med en filial till försäkringsbolaget i värdstaten och etableringsrätten tillämpas på försäkringsbolagets verksamhet istället för friheten att tillhandahålla tjänster måste dock de båda andra rekvisit som nämnts vara uppfyllda. Bedömningen är densamma oavsett om mellanhanden är en fysisk eller en juridisk person.

ii) Den oberoende fysiska eller juridiska personen måste kunna göra åtaganden som är bindande för försäkringsbolaget

För att avgöra om rekvisitet är uppfyllt bör man enligt domstolens rättspraxis undersöka om tredje man som vänder sig till den oberoende fysiska eller juridiska personen kan ingå avtal med denna utan att vända sig till försäkringsbolaget självt.

De åtaganden försäkringsbolagen gör gentemot försäkringstagarna härrör främst från den oberoende fysiska eller juridiska personens uppdrag att sluta försäkringsavtal för försäkringsbolag som inte är etablerade i värdstaten, i bolagets namn och för dess räkning. Syftet med försäkringsagenturer eller filialer är att de med direkt bindande verkan skall kunna sluta försäkringsavtal med tredje man i huvudkontorets namn och för dess räkning, i egenskap av huvudkontorets förlängning. Om en fysisk eller juridisk oberoende person har rätt att i försäkringsbolagets namn lämna anbud med de viktigaste delarna av det föreslagna avtalet, men försäkringsbolaget har rätt att avvisa sådana anbud som redan undertecknats av kunden, är åtaganderekvisitet inte uppfyllt.

I vissa fall kan andra inslag i det uppdrag en oberoende fysisk eller juridisk person fått från ett försäkringsbolag tyda på att bolaget haft för avsikt att göra direkta åtaganden i förhållande till försäkringstagaren. Så är fallet om försäkringsgivaren givit en oberoende fysisk eller juridisk person fullmakt att göra skadebestämning och skadereglering med bindande verkan för försäkringsbolaget i förhållande till tredje man. Sådana uppdrag bör dock skiljas från fall då oberoende fysiska eller juridiska personer enbart fått i uppdrag att förvalta försäkringsfall, vilket i förekommande fall också kan omfatta att betala ut försäkringsersättning på försäkringsgivarens instruktion.

iii) Den oberoende fysiska eller juridiska personen har ett stadigvarande uppdrag

Den befogenhet en fysisk eller juridisk oberoende person (till exempel en mellanhand) som är etablerad i värdstaten har att binda försäkringsbolaget skall grundas på ett varaktigt och kontinuerligt uppdrag som inte är tillfälligt. Ett sådant varaktigt och kontinuerligt uppdrag tyder på att försäkringsbolaget har för avsikt att integrera sig med värdstatens ekonomi.

Kommissionen anser att bestämmelserna om fritt tillhandahållande av tjänster skall tillämpas på försäkringsbolag som vid försäkringsverksamhet i andra medlemsstater temporärt och vid vissa tillfällen anlitar en mellanhand som är etablerad i medlemsstaten(33).

Kommissionen anser att försäkringsbolag som tecknar försäkringsavtal enligt friheten att tillhandahålla tjänster bör kunna utnyttja vissa tjänster i föregående eller efterföljande produktionsled i den medlemsstat där tjänsterna tillhandahålls. Ett försäkringsbolag bör för att fritt tillhandahålla tjänster exempelvis kunna utnyttja följande:

- En lokal expert som analyserar de risker som skall försäkras enligt friheten att tillhandahålla tjänster.

- En lokal expert som bedömer skador på egendom som täcks av försäkringsavtal som tecknats enligt friheten att tillhandahålla tjänster.

- Marknadsbearbetare som utan att ingå försäkringsavtal förser försäkringsbolagen med försäkringsförslag från potentiella kunder för godkännande.

- Lokala jurister, läkare eller aktuarier som är etablerade i den medlemsstat där tjänsterna tillhandahålls.

- Permanenta inrättningar som inkasserar försäkringspremier för avtal som tecknats enligt friheten att tillhandahålla tjänster (exempelvis kreditinstitut eller factoringföretag).

- Permanenta inrättningar som enbart tar emot och till försäkringsbolaget vidarebefordrar skadeanmälningar för försäkringsavtal som tecknats enligt friheten att tillhandahålla tjänster, för godkännande eller avslag.

- Permanenta inrättningar som bara förvaltar försäkringsfall, i förekommande fall även utbetalning av försäkringsersättning på försäkringsgivarens instruktion.

För att ett uppdrag som innebär permanent närvaro i den medlemsstat där tjänsterna tillhandahålls skall kunna jämställas med en filial till försäkringsbolaget skall uppdraget avse sådan verksamhet som ingår i bolagets affärsidé, det vill säga försäkringsverksamhet. Fysiska eller juridiska personer etablerade i andra medlemsstater som har uppdrag av annan typ än försäkringsverksamhet skall inte tas med i bedömningen av i vilken form försäkringsverksamheten bedrivs i värdstaten. Det kan till exempel vara frågan om ett investeringsbolag som fått i uppdrag att förvalta försäkringsbolagets värdepappersportfölj, eller ett företag som förvaltar försäkringsbolagets fasta egendom i någon medlemsstat, som används som teknisk reserv.

Slutsats

Kommissionen anser att det bara är när de tre ovannämnda rekvisiten avseende försäkringsbolagets kontroll, förmågan att göra direkt bindande åtaganden för försäkringsbolaget och att ha ett stadigvarande uppdrag är uppfyllda som försäkringsbolag som anlitar oberoende fysiska eller juridiska personer, till exempel mellanhänder, vilka är permanent etablerade i värdstaten skall anses ha en filial i värdstaten, med de rättsliga konsekvenser som följer. Sådana försäkringsbolaget bör då följa det förfarande för att öppna en filial som föreskrivs i artikel 10 i första direktiven 73/239/EEG och 79/267/EEG, i den ändrade lydelsen enligt artikel 32 i de tredje försäkringsdirektiven 92/49/EEG och 92/96/EEG (och ange att den planerade verksamheten kommer att utövas via en oberoende mellanhand). Den fysiska eller juridiska oberoende personens verksamhet skall bedrivas enligt sådana bestämmelser om det allmänna bästa som i värdstaten tillämpas på filialer.

Även om bestämmelserna om etableringsrätt tillämpas på försäkringsbolaget innebär det inte att den oberoende fysiska eller juridiska personen i sig utgör en filial till försäkringsbolaget. En filial är ett driftställe som utgör en juridisk beroende del av ett försäkringsbolag(34). Oberoende fysiska och juridiska personers verksamhet kan per definition inte utgöra "en del" av ett försäkringsbolag. Detta påverkar inte den oberoende fysiska eller juridiska personens skyldighet att efterleva de villkor för att få inleda och bedriva yrkesmässig verksamhet som gäller i den medlemsstat där personen är etablerad.

b) Elektroniska installationer

Med elektroniska installationer avses sådana fasta installationer som till exempel elektroniska terminaler eller basstationer som används för att bedriva sådan försäkringsverksamhet som avses i bilagan till de första direktiven(35).

Sådana installationer kan omfattas av etableringsrätten om de uppfyller de kriterier som uppställts av EG-domstolen (se punkt a ovan).

För att sådana installationer skall kunna jämställas med etablering krävs bland annat att de skall vara försedda med en ledning, vilket kan tyckas omöjligt per definition utom för det fall att domstolen medger att begreppet inte uteslutande avser en mänsklig ledning utan också kan avse en elektronisk ledning.

I alla händelser tycks det osannolikt att en sådan installation skulle kunna utgöra ett försäkringsbolags enda affärsställe i en medlemsstat. En sådan installation är förmodligen ansluten till en filial eller agentur i samma land, och har då inte någon egen ledning utan står under den verksamhetens ledning.

Om den elektroniska installationen trots allt är försäkringsbolagets enda affärsställe i en medlemsstat för den aktuella typen av försäkringstjänster anser kommissionen att den kan jämställas med tillhandahållande av en tjänst i den medlemsstaten. Att det i värdstaten finns en person eller ett företag vars enda uppgift är att utföra underhåll på maskinen, se till att den är försedd med nödvändig materiel och ta hand om eventuella tekniska problem för användarna hindrar inte att försäkringsbolagets verksamhet betraktas som fritt tillhandahållande av tjänster utan att det är etablerat.

Kommissionen utesluter inte att den tekniska utvecklingen i framtiden kan göra att tolkningen kan behöva omprövas. Om utvecklingen gör det möjligt för försäkringsbolag att i ett land enbart ha en elektronisk installation som fyller en filials funktion och fattar verkliga beslut, som gör att kunden inte alls behöver vända sig till moderbolaget, kan kommissionen behöva överväga att införa lämpliga gemenskapsrättsliga regler. De nuvarande rättsliga bestämmelserna utgår från att en filial har personal (verksamhetsbeskrivningen måste till exempel innehålla namnen på den som ingår i filialens ledning). Därför är det med dagens regler inte möjligt att jämställa en sådan installation med en filial.

4. Frihet att tillhandahålla tjänster parallellt med etableringsrätt (så kallad kumulering)

Den 1 juli 1994 trädde de tredje försäkringsdirektiven 92/49/EEG och 92/96/EEG i kraft och från detta datum får alla försäkringsbolag fritt tillhandahålla försäkringstjänster och samtidigt bedriva verksamhet via etablering (filial). Direktiven ersatte de andra försäkringsdirektiven som tidigare gav medlemsstaterna rätt att i vissa fall förbjuda att verksamhet bedrivs både enligt friheten att tillhandahålla tjänster och enligt etableringsrätten(36).

Försäkringsbolag som bedriver verksamhet enligt friheten att tillhandahålla tjänster får anlita andra som är etablerade i det land där tjänsterna tillhandahålls för kringtjänster, både före och efter det att försäkringsavtal tecknas, till exempel för riskanalys, lokala juridiska eller medicinska tjänster, mottagning av skadeanmälan för försäkringar som tecknats enligt friheten att tillhandahålla tjänster, skadebedömning lokalt för sådana försäkringsavtal eller information till försäkringstagarna. Försäkringsbolaget måste dock klart ange om verksamheten bedrivits enligt bestämmelserna om etableringsrätt eller fritt tillhandahållande av tjänster.

5. Värdstatens kontroll av auktorisationsvillkoren

Kommissionen anser att bestämmelserna i försäkringsdirektiven(37) inte tillåter att värdstaten kontrollerar att försäkringsbolag som avser att själva eller via en filial fritt tillhandahålla tjänster på statens territorium följer de harmoniserade villkor enligt vilka hemlandet beviljat bolaget auktorisation. Sådana kontroller får bara utföras av hemlandet, vilket utfärdar auktorisation. Värdstaten har inte rätt att ifrågasätta beviljandet(38).

Om värdstaten har anledning att tvivla på att villkoren följts kan det använda artikel 227 i fördraget eller uppmana kommissionen att vidta åtgärder för underlåtenhet enligt artikel 226 i fördraget.

6. Försäkringsverksamhet via distanskommunikation, särskilt elektronisk handel

a) När kommunikationsmedel som telefon, fax, tidningar och elektronisk handel via till exempel Internet används för att sluta försäkringsavtal som avser risker (eller åtaganden) i en annan medlemsstat än den där försäkringsgivaren är etablerad skall försäkringsverksamheten anses bedrivas enligt friheten att tillhandahålla tjänster utan att de kontraktsslutande parterna flyttar sig(39). Det gäller alltså mestadels tillhandahållande av varaktiga tjänster(40). För att avgöra var det avtalsslutande försäkringsbolaget är etablerat skall man beakta i vilken medlemsstat försäkringsgivaren faktiskt bedriver verksamhet (var huvudkontoret eller filialen är belägen) och inte var de tekniska medel som används för tjänsten finns (till exempel var Internetservern är belägen)(41).

När försäkringsavtal tecknas via Internet sker det vanligen genom att försäkringstagaren själv kontaktar försäkringsbolaget med sin utrustning och efterfrågar försäkringsavtal hos de bolag som använder elektronisk utrustning för detta ändamål.

Enligt gällande direktiv är det som avgör vilket system som tillämpas på försäkringsverksamheten var den risk (eller det åtagande) som försäkringsavtalet avser är belägen. Var risken eller åtagandet anses belägen beror på precisa kriterier som fastställs i försäkringsdirektiven(42). För att försäkringsverksamheten skall omfattas av bestämmelserna om fritt tillhandahållande av tjänster måste den risk eller det åtagande försäkringsavtalet gäller finnas i en annan medlemsstat än den där försäkringsgivaren är etablerad.

Mot bakgrund av gällande bestämmelser anser kommissionen att försäkringsverksamhet som bedrivs via elektronisk handel (till exempel via Internet), och som avser att täcka en risk som finns i en annan medlemsstat än den stat där försäkringsgivaren är etablerad, omfattas av försäkringsdirektivens bestämmelser om det fria tillhandahållandet av tjänster. Försäkringsbolag som via Internet sluter försäkringsavtal för risker eller åtaganden i andra medlemsstater måste därför göra en sådan anmälan som krävs för att fritt tillhandahålla tjänster(43).

De nuvarande bestämmelserna om den inre marknaden för försäkringar tar ingen hänsyn till informationssamhällets nya teknik för försäkringsverksamhet på den inre marknaden. Därför har kommissionen i ett meddelande till rådet om en handlingsplan för finansiella tjänster(44) sagt att den planerar att utarbeta en grönbok för att utreda om bestämmelserna i de gällande försäkringsdirektiven erbjuder en rättslig ram som främjar den elektroniska handeln med finansiella tjänster och samtidigt skyddar konsumenterna.

b) Att använda elektronisk handel bara i reklamsyfte, för affärskommunikation eller för marknadsföring kan däremot inte anses utgöra försäkringsverksamhet. I avsnitt III i det här meddelandet anges att ingen anmälan krävs enligt försäkringsdirektiven för reklamverksamhet i värdstaten, utan bara för försäkringsverksamhet som bedrivs i en annan medlemsstat enligt friheten att tillhandahålla tjänster(45).

Kommissionen anser att reklam- och marknadsföringsverksamhet inte kräver någon sådan anmälan som avses i artiklarna 34 och framåt i de tredje försäkringsdirektiven, och som krävs för försäkringsverksamhet som bedrivs enligt friheten att tillhandahålla tjänster.

7. Övrigt

Kommissionen anser att det högst troligt strider mot gemenskapsrätten om en medlemsstat kräver att försäkringsbolag som under en viss period tillhandahåller tjänster på dess territorium enligt friheten att tillhandahålla tjänster måste etablera sig där för att kunna fortsätta verksamheten.

B. ANMÄLAN FÖR ATT ÖPPNA FILIAL ELLER FRITT TILLHANDAHÅLLA TJÄNSTER

Kommissionen anser att den anmälan som krävs enligt de tredje samordningsdirektiven både för att öppna och för att tillhandahålla tjänster(46) bara syftar till att informera de respektive tillsynsmyndigheterna och inte avser konsumentskydd. Kommissionen anser att kravet inte påverkar giltigheten i försäkringsavtal som tecknats utan förhandsanmälan.

Det skall framhållas att den expertgrupp som analyserar hur gemenskapens försäkringslagstiftning kan förenklas i den tredje etappen av Slim-programmet för enklare försäkringslagstiftning inom unionen har rekommenderat att bibehålla det nuvarande anmälningsförfarandet, men samtidigt anpassa det för att alla försäkringsbolag i gemenskapen snabbt skall kunna godkänna ansökningar om försäkringsskydd enligt friheten att tillhandahålla tjänster, utan att för den skull slippa anmälningskravet(47).

Kommissionen välkomnar rekommendationen och kommer att utreda hur de gällande bestämmelserna kan behöva ändras för att alla försäkringsbolag i gemenskapen snabbt skall kunna godkänna ansökningar om försäkringsskydd och fritt tillhandahålla tjänster. Detta särskilt när bolag som inte gjort förhandsanmälan uppmanas att ingå försäkringsavtal enligt friheten att tillhandahålla tjänster(48). Kommissionen kommer att lägga fram nödvändiga förslag.

C. REKLAM FÖR FÖRSÄKRINGSTJÄNSTER

I de tredje försäkringsdirektiven fastställs att försäkringsbolag med huvudkontor i en medlemsstat får marknadsföra sina tjänster med alla tillgängliga kommunikationsmedel i den medlemsstat där filialen eller där tjänsterna tillhandahålls, så länge de följer eventuella bestämmelser om reklamens utformning och innehåll som fastställts med hänsyn till det allmänna bästa(49).

Kommissionen anser att rätten att göra reklam(50) inte omfattas av anmälningskravet i de tredje försäkringsdirektiven (artiklarna 34 och följande) för försäkringsverksamhet som bedrivs enligt friheten att tillhandahålla tjänster.

Alla andra tolkningar skulle vara konstlade, eftersom det inte uttryckligen krävs enligt de tredje försäkringsdirektiven. Enligt artikel 34 och följande i de tredje försäkringsdirektiven krävs anmälan när man avser att bedriva försäkringsverksamhet enligt friheten att tillhandahålla tjänster, men inte för reklamverksamhet.

Att tillämpa anmälningskravet på reklam skulle också kunna leda till inkonsekvenser. Försäkringsbolagen skulle teoretiskt kunna tvingas att underrätta myndigheterna i alla medlemsstater som eventuellt kan se reklamen, även om bolaget inte ens planerar någon verksamhet i de medlemsstaterna.

Kommissionen anser att anmälningskravet i artikel 34 och följande i de tredje försäkringsdirektiven inte skall tillämpas på någon form av reklam oavsett medium (såsom post, fax eller elektronisk kommunikation). Anmälan krävs bara för försäkringsbolag som avser att bedriva försäkringsverksamhet enligt friheten att tillhandahålla tjänster och som tillhandahåller försäkringsprodukter till möjliga kunder i en annan medlemsstat.

Detta ställningstagande berör bara reklam formellt och påverkar inte medlemsstaternas rätt att inom ramen för gällande gemenskapsrätt enligt artiklarna 41 i de tredje försäkringsdirektiven på det egna territoriet fastställa bestämmelser om reklamens innehål för att skydda det allmänna bästa.

II. DET ALLMÄNNA BÄSTA ENLIGT TREDJE FÖRSÄKRINGSDIREKTIVEN OCH BESTÄMMELSERNAS TILLÄMPLIGHET

I de tredje försäkringsdirektiven hänvisas till domstolens rättspraxis och begreppet det allmänna bästa, särskilt i föreskrifterna om att auktoriserade försäkringsbolag skall följa värdstatens bestämmelser i frågan.

Sådana föreskrifter finns i de särskilda bestämmelserna om etableringsfrihet (artikel 32.4 i direktiv 92/49/EEG och artikel 32.4 i direktiv 92/96/EEG) och implicit i bestämmelserna om etableringsrätten och friheten att tillhandahålla tjänster (artiklarna 28 och 41 i direktiv 92/49/EEG, artiklarna 28 och 41 i direktiv 92/96/EEG).

1. Begreppet det allmänna bästa enligt de tredje försäkringsdirektiven

I de tredje försäkringsdirektiven hänvisas vid ett flertal tillfällen till begreppet det allmänna bästa.

a) När en filial inrättas skall värdstaten inom två månader, räknat från den dag då anmälan mottagits från försäkringsbolagets hemland, underrätta försäkringsbolaget om de villkor som med hänsyn till det allmänna bästa gäller för verksamhet i filialstaten (artikel 10 i direktiv 73/239/EEG och 79/267/EEG, vilka ändrats genom artiklarna 32 i direktiv 92/49/EEG och 92/96/EEG), (artikel 10 i direktiven 73/239/EEG och 79/267/EEG, ändrade genom artikel 32 i direktiven 92/49/EEG och 92/96/EEG).

b) När försäkringsavtal marknadsförs måste den medlemsstat där åtagandet görs eller risken är belägen godkänna försäkringsavtal om livförsäkring eller annan direkt försäkring med försäkringsbolag som är auktoriserade i andra medlemsstater, vare sig de drivs via filial eller enligt friheten att tillhandahålla tjänster, förutsatt att avtalen inte strider mot rättsreglerna till skydd för det allmänna bästa i den medlemsstat där åtagandet görs eller där risken är belägen (artikel 28 i direktiv 92/49/EEG och artikel 28 i direktiv 92/96/EEG).

c) När sjukförsäkringsavtal helt eller delvis ersätter det skydd vid sjukdom som ges genom det lagstadgade socialförsäkringssystemet får alla medlemsstater som tillåter detta enligt artikel 54 i det tredje direktivet om annan direkt försäkring än livförsäkring (92/49/EEG) föreskriva att avtalen skall följa de särskilda rättsreglerna till skydd för det allmänna bästa. Medlemsstaterna får också kräva att försäkringsvillkoren skall anmälas innan försäkringen marknadsförs(51).

d) Försäkringsbolag som är auktoriserade i hemlandet får med alla tillgängliga medel marknadsföra sina tjänster i filialstaten eller i den medlemsstat där tjänsterna utförs, med iakttagande av sådana eventuella bestämmelser om formen och innehållet i marknadsföringen som antagits till skydd för det allmänna bästa (artikel 41 i direktiv 92/49/EEG och artikel 41 i direktiv 92/96/EEG).

Försäkringsdirektiven syftar huvudsakligen till att ge alla försäkringsbolag som är auktoriserade i någon av medlemsstaterna rätt att bedriva försäkringsverksamhet inom hela Europeiska unionen, vare sig det sker enligt bestämmelserna om etableringsrätt eller bestämmelserna om friheten att tillhandahålla tjänster. Bestämmelserna tillämpas på alla försäkringsbolag som har auktorisation i hemlandet och bedriver försäkringsverksamhet i någon eller några andra medlemsstater än hemlandet. Gemenskapens lagstiftare har inte avsett att göra någon åtskillnad mellan filial och fritt tillhandahållande av tjänster(52). De skillnader som föreskrivs gäller endast anmälningsförfarandet, närmare bestämt för inrättandet av en filial (artikel 32 i direktiv 92/49/EEG) och för att bedriva försäkringsverksamhet som fritt tillhandahållna tjänster (artikel 34 och följande artiklar i direktiv 92/49/EEG och direktiv 92/96/EEG)(53). I skäl 19 i direktiv 92/49/EEG och i skäl 20 i direktiv 92/96/EEG sägs att den medlemsstat där risken är belägen

"... har ansvaret för att det inte finns några hinder inom dess territorium mot att tillhandahålla alla de försäkringsprodukter som saluförs inom gemenskapen, förutsatt att de inte strider mot de rättsregler till skydd för det allmänna bästa som gäller i den medlemsstaten och att det allmänna bästa inte skyddas av hemlandets rättsregler, samt med kravet att sådana rättsregler måste tillämpas utan diskriminering på alla företag som är verksamma i den medlemsstaten och vara objektivt nödvändiga samt stå i proportion till det avsedda målet."

Skälen i direktiv har juridiskt värde för tolkningen och informerar om vilka avsikter gemenskapens lagstiftare haft(54).

Kommissionen anser att försäkringsbolag som följer försäkringsdirektivens bestämmelser därför bara kan tvingas att anpassa sina tjänster till värdstatens bestämmelser om de strider mot det allmänna bästa, oavsett om verksamheten bedrivs via en filial eller enligt friheten att tillhandahålla tjänster. Inställningen ahr också bekräftats i domstolens rättspraxis på senare tid.

Domstolen har uttalat att bara bestännekser in det akknänna bästa får inskränka eller hindra de båda grundläggande rättigheterna at fritt tillhandahålla tjänster(55) och etableringsrätten(56). I försäkringsdirektiven definieras dock inte begreppet det allmänna bästa. Där nämns det endast i skälen vilka villkor som domstolens rättspraxis kopplar till begreppet "det allmänna bästa". Det beror på att det gäller ett begrepp som enligt domstolens rättspraxis inte är slutgiltigt definierat och möjligt att utveckla. Därigenom möjliggörs en bedömning av gemenskapsrättens förenlighet med en nationell åtgärd på gemenskapsnivå på områden som inte harmoniserats, vilket hindrar att verksamhet bedrivs enligt rätten till fri etablering och fritt tillhandahållande av tjänster. Det beror framför allt på att medlemsstaterna på de områden som inte harmoniserats själva bedömer i vilken mån det allmänna bästa berörs och denna bedömning kan variera avsevärt från en medlemsstat till en annan beroende på nationell hävd och medlemsstaternas syften. Därför är det nödvändigt att hänvisa till domstolens rättspraxis i frågan.

2. Begreppet det allmänna bästa

a) Principer i rättspraxis(57)

Begreppet de tallmänna bästa har tillkommit genom EG-domstolens rättspraxis, främst när det gäller fri rörlighet för varor och tjänster men begreppet kan i förlängningen också tillämpas på etableringsrätten(58).

Domstolen har dock aldrig givit någon definition på begreppet, som fortsätter att utvecklas. Domstolen avgör från fall till fall om nationella bestämmelser skyddar ett trängande allmänintresse och förtydligar hur man kan resonera för att avgöra om en medlemsstat har rätt att åberopa vissa bestämmelser mot ekonomiska aktörer som verkar på dess territorium men är etablerade i någon annan medlemsstat. Domstolen har fastställt strikta villkor för att nationella bestämmelser skall anses skydda ett trängande allmänintresse och därigenom rätteligen kunna åberopas(59).

För att en nationell bestämmelse skall kunna inskränka eller begränsa etableringsrätten eller friheten att tillhandahålla tjänster kräver domstolen följande:

- Bestämmelsen skall avse ett område som inte harmoniserats.

- Bestämmelsen skall vara av allmänt intresse.

- Bestämmelsen får inte vara diskriminerande.

- Bestämmelsen skall vara objektivt nödvändig.

- Bestämmelsen skall stå i proportion till det eftersträvade målet.

- Det får inte finnas andra bestämmelser i etableringsstaten som redan skyddar det allmänna bästa och som tjänstetillhandahållaren måste följa.

Dessa krav är kumulativa. För att nationella bestämmelser inte skall strida mot principen om fri rörlighet måste samtliga villkor vara uppfyllda. Om något av villkoren inte är uppfyllt anses bestämmelsen strida mot gemenskapsrätten.

Begreppet det allmänna bästa är ett undantag från fördragets grundläggande principer om fri rörlighet och måste därför tolkas restriktivt för att inte åberopas i orimlig omfattning eller missbrukas. Vid tvist är det alltid den medlemsstat som tillämpar begränsande bestämmelser som skall bevisa att bestämmelsen uppfyller de ovanstående villkoren.

b) Analys av kraven på begreppet det allmänna bästa

a) Bestämmelsen skall avse ett område som inte harmoniserats

I harmoniseringsdirektiven fastställs en miniminivå i gemenskapen för det allmänna bästa. Bestämmelser om till exempel beräkning av tekniska avsättningar och solvensmarginal, om villkoren för att utöva försäkringsverksamhet, om finansiell kontroll och försiktighet ersätter alltså medlemsstaternas definitioner av det allmänna bästa.

När harmoniseringsbestämmelserna i direktiven ger ett minimiskydd får medlemsstaterna själva tillämpa strängare regler på nationella försäkringsbolag(60). På försäkringsdirektivens område är detta t.ex. fallet i fråga om bestämmelser som avser regler om placering eller spridning av tillgångar som representerar de tekniska avsättningarna. Av detta skäl påpekas i de tredje försäkringsdirektiven att, i de fall som bestämmelserna i dessa direktiv avser minimikrav får hemlandet fastställa strängare regler för försäkringsföretag som är auktoriserade av dess egna behöriga myndigheter(61).

Om en medlemsstat anser att det allmänna bästa motiverar strängare konsumentskyddskrav på försäkringsbolag som utövar verksamhet i medlemsstaten än det minimiskydd som fastställs i gemenskapsbestämmelserna måste medlemsstatens krav vara proportionerligt för att inte strida mot gemenskapsrättens vara.

b) Bestämmelsen skall vara av allmänt intresse

EG-domstolen medger att följande områden kan anses skydda det allmänna bästa i den mån de inte harmoniserats(62):

- branschbestämmelser som avser att skydda tjänstemottagarna(63),

- arbetstagarskydd(64) inklusive socialt skydd(65),

- konsumentskydd(66).

- bevarande av den nationella finansmarknadens anseende(67),

- bedrägeribekämpning(68),

- allmän ordning(69),

- immaterialrättsligt skydd(70),

- bevarande av det nationella historiska och konstnärliga kulturarvet(71),

- kulturpolitik och bevarande av den kulturella mångfalden inom den audiovisuella sektorn(72),

- likabehandling i skattehänseende(73),

- trafiksäkerhet(74),

- borgenärsskydd(75),

- god handelssed(76) och

- rättssäkerhet(77).

Förteckningen är inte slutgiltig och domstolen kan komma att utvidga den.

c) Bestämmelsen får inte vara diskriminerande

Om en medlemsstat ställer andra eller strängare krav på försäkringsbolag i gemenskapen än på de nationella försäkringsbolagen och därmed tillämpar diskriminerande begränsningar är giltiga skäl bara de som anges i artikel 46 i fördraget (allmän ordning, säkerhet eller hälsa)(78) och inte ekonomiska skäl(79). Här krävs också en mycket strikt tolkning.

I sådana fall finns ingen anledning att pröva om den nationella bestämmelsen är förenlig med gemenskapsrätten med hänvisning till det allmänna bästa.

Det är svårt att avgöra vilka bestämmelser på försäkringsområdet som skulle kunna innebära ett allvarligt hot mot samhällets intressen. Därför kan man anta att diskriminerande bestämmelser på försäkringsområdet har små möjligheter att motiveras.

d) Bestämmelsen skall vara objektivt nödvändig

Även om värdstaten anser att någon bestämmelse skyddar det allmänna bästa bör det prövas om bestämmelsen verkligen är nödvändig.

I vissa domar har domstolen ansett att nationella bestämmelser som värdstaten hävdat vara av allmänt intresse, till exempel för konsumentskyddet, varit mer långtgående än skyddet kräver(80). Domstolen prövar vissa bestämmelser som hävdas skydda dem som anlitar tjänsterna, till exempel konsumenter, för att se om de egentligen inte har andra syften, till exempel att skydda den nationella marknaden.

e) Bestämmelsen skall stå i proportion till det eftersträvade målet

Slutligen bör det prövas om det finns mindre begränsande sätt att skydda det allmänna bästa. Domstolen utreder vanligen om medlemsstaterna har bestämmelser som är mindre begränsande för medlemsstaternas handel(81). Ibland finner domstolen när medlemsstaters lagstiftning jämförs att mindre begränsande bestämmelser finns för att skydda konsumenterna(82). Domstolen har dock även uttalat att "det förhållandet att en medlemsstat tillämpar bestämmelser som är mindre stränga än de som tillämpas av en annan medlemsstat [inte innebär] att de senare är för långtgående och därmed inte förenliga med gemenskapsrätten"(83).

Om en nationell bestämmelse som är begränsande för försäkringsbolag som fått ömsesidigt erkännande av värdstaten motiveras med att den skyddar dem tjänsterna riktas till bör det prövas om skyddet verkligen behövs. Domstolen uttalade i en dom av den 4 december 1986(84) i ett försäkringsmål mellan kommissionen och Tyskland att "det till och med kan finnas fall då det, på grund av de försäkrade riskerna och försäkringstagaren, saknas behov av att skydda denna genom att tillämpa tvingande regler i nationell rätt".

Försäkringsdirektiven ansluter sig till denna rättspraxis och föreskriver att försäkringstagarens särskilda karaktär och omständigheterna skall beaktas i fråga om vissa bestämmelser som skall skydda försäkringstagarna, till exempel att "stora risker" skall skiljas från "grupprisker"(85) i avtal om annan försäkring än livförsäkring, hur långtgående kravet på information till försäkringstagarna(86) skall vara eller om rätten att säga upp livförsäkring(87).

Kommissionen anser att medlemsstaterna när de tillämpar bestämmelser som skall skydda det allmänna bästa bör skilja på om tjänsterna riktas till en välinformerad målgrupp eller ej och ta hänsyn till hur utsatta de grupper som skall skyddas är.

Värdstaten bör därför inte åberopa särbestämmelser som skall skydda det allmänna bästa, åtminstone inte med särskild inriktning på försäkringstagarna, när försäkringen avser så kallade stora risker eller väl insatta eller yrkesmässigt verksamma försäkringstagare (till exempel finansinstitut). Det är knappast förenligt med proportionalitetsprincipen.

f) Det får inte finnas andra bestämmelser i etableringsstaten som redan skyddar det allmänna bästa och som tjänstetillhandahållaren måste följa

Det bör ibland utredas om det i hemlandets lagstiftning finns liknande eller jämförbara bestämmelser om skydd av det allmänna bästa, som redan tillämpas på försäkringsbolag(88).

I fråga om försäkringsdirektiven kan en sådan prövning behövas bland annat för att bedöma om värdstatens bestämmelser är förenliga med gemenskapsrätten.

Vid denna bedömning bör det till exempel utredas om vissa kontroller som värdstaten kräver görs redan i hemlandet och om information om bokföring, solvensmarginaler, statistik och den finansiella situationen anmälts till behöriga myndigheter i hemlandet.

c) Övriga hänsyn

Att ta in hela områden av den nationella lagstiftningen i förteckningen på vilka bestämmelser som skyddar det allmänna bästa är att missbruka begreppet "det allmänna bästa". Många medlemsstater anser dock att all lagstiftning om konsumentskydd, skatteuppbörd, handelsrätt eller konkurrensrätt är bestämmelser som skall skydda det allmänna bästa. Kommissionen anser att medlemsstaterna antingen vid antagandet, om lagstiftningen är ny, eller i den anmälan som krävs enligt artikel 32.4 i direktiv 92/49/EEG och 92/96/EEG måste ange exakt vilka bestämmelser i lagtexten som i förekommande fall anses skydda det allmänna bästa, enligt principerna om att bestämmelserna skall vara nödvändiga, inte överlappande och proprotionerliga.

Även om resonemanget och frågorna är desamma oavsett om bolagets verksamhet bedrivs i filial eller enligt friheten att tillhandahålla tjänster kan bedömningen av proportionalitetsprincipen ibland variera beroende på hur verksamheten bedrivs. Att fritt tillhandahålla tjänster är till sin natur något annat än etablering och begränsningar anses oftare proportionerliga i förhållande till aktörer som är permanent verksamma på ett territorium än i förhållande till aktörer som bedriver tillfällig verksamhet.

Också domstolen medger skillnaden, och har uttalat att rättsramen för dem som tillhandahåller tjänster bör vara mindre restriktiv och krävande än för dem som är etablerade(89). Enligt fastlagd rättspraxis i artikel 50.3 i fördraget "innebär dock inte att hela den nationella lagstiftning som gäller för [värdstatens] egna medborgare och som i allmänhet är tillämplig på permanent verksamhet som utförs av företag som är etablerade i den staten, kan tillämpas i dess helhet och på samma sätt på verksamhet som är av tillfällig karaktär och som utövas av företag som är etablerade i andra medlemsstater"(90).

En och samma begränsning som motiveras av det allmänna bästa kan därför beroende på omständigheterna anses proportionerlig för en filial men däremot inte för tjänstetillhandahållare. Kommissionen anser att medlemsstater som med hänvisning till det allmänna bästa ställer vissa formella krav på försäkringsbolagen (till exempel avseende tillsyn, registrering, avgifter och information) bör ta hänsyn till i vilken form bolaget bedriver verksamhet, enligt bestämmelserna om ömsesidigt erkännande.

Samma distinktion kan dock inte göras när det gäller bestämmelser om konsumentskydd (förutsatt att övriga krav är uppfyllda). Konsumentskyddet bedöms likadant oavsett om verksamheten bedrivs som fritt tillhandahållande av tjänster eller enligt etableringsrätten.

3. Tillämpning av principerna på försäkringssektorn

Efter ovanstående redogörelse av vad som huvudsakligen kännetecknar begreppet det allmänna bästa följer nu kommissionens tolkning av hur begreppet bör tillämpas på försäkringsområdet och några exempel på vilka nationella bestämmelser som värdstatens myndigheter har rätt att tillämpa, eftersom de skyddar det allmänna bästa. Det bör återigen framhållas att tolkningen inte på något sätt föregriper domstolens tolkning, som är sista instans för att tolka fördraget och sekundärrätten. De nämnda bestämmelserna kan exempelvis avse

a) information i förväg om försäkringsvillkoren,

b) försäkringsbolags kapitaliseringstransaktioner,

c) obligatoriska kvotsystem för bonusökning eller bonusminskning,

d) försäkringsavtalets språk,

e) uppförandekodex i branschen,

f) högsta beräkningsräntor för livförsäkringar,

g) krav på standardvillkor eller minimivillkor för försäkringar,

h) bestämmelser om obligatorisk självrisk i försäkringsavtal,

i) skyldighet att fastställa återköpsvärde för livförsäkringar,

j) förbud mot att per telefon erbjuda olika finansiella tjänster till enskilda, utan skriftligt medgivande i förväg (så kallad cold calling),

k) värdstatens bestämmelser för indirekt beskattning av försäkringspremier i försäkringsavtal som slutits enligt friheten att tillhandahålla tjänster och krav på att försäkringsgivaren skall utse ett skatteombud.

a) Information i förväg om försäkringsvillkoren

De tredje försäkringsdirektiven innehåller ett uttryckligt förbud mot alla sorters kontroller av försäkringsbrev och avtalshandlingar(91) vare sig det sker i förväg eller löpande, oavsett vad de nationella myndigheterna kallar systemet och vare sig det gäller förhandsgodkännande av avtal och priser, löpande anmälan för indirekt godkännande, eller inlämnande av handlingarna innan de används. Att på förhand eller systematiskt kontrollera handlingar är numera bara tillåtet om det uttryckligen föreskrivs i gemenskapsdirektiven. Det kan gälla till exempel obligatoriska försäkringar som den obligatoriska trafikförsäkringen(92) eller sjukförsäkringar som ersätter det lagstadgade socialförsäkringssystemet(93), där medlemsstaterna får kräva att de allmänna försäkringsvillkoren skall anmälas innan de får spridas men inte har rätt att utfärda godkännande. För livförsäkringar får värdstaten kräva regelbundna anmälningar av de tekniska beräkningsgrunderna för premier och tekniska avsättningar(94).

Förutom i dessa specifika fall får medlemsstaterna endast i efterhand och på ett icke-systematiskt sätt kontrollera att deras bestämmelser till skydd för det allmänna bästa iakttas i de försäkringskontrakt som marknadsförs inom deras territorium. Under inga förhållanden får uppfyllandet av ett sådant krav vara en forutsättning för att företaget skall få inleda verksamhet i medlemsstaten. Denna fråga har redan harmoniserats i gemenskapslagstiftningen i och med att lagstiftaren redan har fastställt vilka materiella kontrollsystem som medlemsstaterna får använda och villkoren för deras tillämpning.

Vissa medlemsstater fortsätter dock att kräva information på förhand, vanligen på en blankett för försäkringsvillkor. Motiveringen är att kravet skyddar konsumenterna och ger bättre insyn i vilka produkter som marknadsförs nationellt och att det underlättar myndigheternas uppgift att kontrollera försäkringsprodukter effektivt.

Kommissionen anser att systematiska förhandskontroller av försäkringsvillkoren strider mot de tredje försäkringsdirektiven. Kommissionen anser vidare att medlemsstaterna inte rätteligen kan hävda att kontrollerna skyddar det allmänna bästa eftersom frågan redan harmoniserats och därför inte uppfyller de krav domstolen fastställt i rättspraxis.

b) Försäkringsbolags kapitaliseringstransaktioner

Myndigheternas auktorisationssystem för försäkringsverksamhet omfattar bland annat kapitaliseringstransaktioner som grundas "på försäkringstekniska beräkningar, som omfattar förpliktelser med fastställd varaktighet och beloppsstorlek mot inbetalning av ett engångsbelopp eller fastställda periodiska inbetalningar" när transaktionerna sker enligt avtal och kontrolleras av hemlandets tillsynsmyndighet för försäkringar. Sådan verksamhet och övrig verksamhet på vilken livförsäkringsdirektiven tillämpas får utövas i hela gemenskapen, också i medlemsstater som inte tillåter lokala livförsäkringsbolag att utöva sådan verksamhet, vilken betraktas som bankverksamhet och därför bara får utövas av kreditinstitut.

Kommissionen anser att det inte finns någon anledning att förbjuda saluföring av kapitaliseringsprodukter som uppfyller kriterierna i första livförsäkringsdirektivet 79/267/EEG, senast ändrat genom direktiv 92/96/EEG, och som marknadsförs i en medlemsstat av livförsäkringsbolag som i hemlandet fått auktorisation för sådan verksamhet. Att verksamheten i värdstaten inte betraktas som försäkringsverksamhet och därför inte är tillåten för försäkringsbolag som är etablerade där, hindrar inte försäkringsgivare från andra medlemsstater från att bedriva verksamhet efter ömsesidigt erkännande av auktorisation för försäkringsverksamhet enligt det tredje livförsäkringsdirektivet 92/96/EEG(95).

Livförsäkringsbolag som i sin verksamhet erbjuder kapitaliseringsproduker i värdstaten skall, liksom i övrig livförsäkringsverksamhet, följa värdstatens gällande bestämmelser om det allmänna bästa, särskilt i fråga om beskattningen av sådana produkter eller villkoren för marknadsföring.

c) Obligatoriska kvotsystem för sänkning eller höjning av premier för obligatorisk bilförsäkring (bonusökning eller bonusminskning)

Vissa medlemsstater har en mycket detaljerad lagstiftning om hur premier för obligatorisk trafikförsäkring skall beräknas. Bestämmelsernas tekniska grunder omfattar kvoter för sänkning eller höjning av premier (bonusökning eller bonusminskning). Den teknik som föreskrivs innebär att en skala med obligatoriska grader fastställs, som används för att beräkna årspremien. Skalan tillämpas både på nya trafikförsäkringsavtal och för att ge försäkringstagarna nya positioner på skalan i förhållande till deras skadefrekvens. Därför får försäkringspremien inte höjas och sänkas fritt, utan skall fastställas enligt detaljerade kriterier i medlemsstatens lagstiftning. Ur försäkringsteknisk synvinkel utgör sådana system prissättningsmekanismer.

Den vanligaste motiveringen av sådana obligatoriska system är att de bidrar till att förebygga trafikolyckor. Att premien stiger efter en olycka skulle göra förarna försiktigare och mer uppmärksamma. Det hävdas också att sådana obligatoriska system bidrar till öppenhet, eftersom försäkringstagaren tack vare dem kan jämföra de olika försäkringsprodukterna och göra egna val, vilket skulle öka försäkringstagarnas rörlighet.

Genom det tredje direktivet 92/49/EEG om annan direkt försäkring än livförsäkring inrättas fri prissättning och avskaffas systematiska förhandskontroller av priser och avtalsvillkor. Dessutom sägs att det bara är hemlandet som får kontrollera försäkringsbolagens finansiella ställning(96). Att tillåta system som fungerar som prissättningsmekanismer skulle strida mot innehållet och innebörden i de tredje försäkringsdirektiven. Man bör också pröva om inte mindre begränsande medel skulle kunna ge samma resultat, och tillåta fri prissättning för försäkringsbolag enligt det tredje försäkringsdirektivet 92/49/EEG. Samma sak gäller öppenheten på marknaden. Kommissionen anser också att detta mål kan nås utan att principen om fri prissättning ifrågasätts, genom att införa bestämmelser som inte berör avgifterna. Marknadens öppenhet och försäkringstagarnas rörlighet kan garanteras genom att skalorna för bonusökning eller bonusminskning, för vilka försäkringsgivarna fritt kan fastställa försäkringspremierna, frikopplas från alla koefficienter som styr ned- eller uppskrivning.

Medlemsstater som anser att de obligatoriska systemen utgör klausuler som måste finnas i försäkringsavtal bör undersöka om det ändå inte finns mindre restriktiva och tvingande medel som ger samma resultat.

Kommissionen anser att obligatoriska system för bonusökning eller bonusminskning strider mot bestämmelserna i tredje direktivet i den mån de utgör prisbestämmelser. Kommissionen anser att medlemsstaterna i sådana fall inte kan motivera systemen med hänvisning till det allmänna bästa, eftersom bestämmelser finns på gemenskapsnivå.

Om ett system med bonusökning eller bonusminskning inte ger upphov till någon statlig åtgärd utan till ett avtal mellan yrkesmässigt verksamma försäkringstagare, bör dess förenlighet med gemenskapsrätten särskilt bedömas enligt artikel 81 i EG-fördraget. Kommissionen vill påminna om att dess förordning nr 3932/92 av den 21 december 1992(97) om tillämpning av fördragets artikel 85.3 på vissa grupper av avtal, beslut och samordnade förfaranden inom försäkringssektorn inte godkänner avtal som har till syfte att fastställa och sprida standardvillkor för direktförsäkringar (avdelning III i förordningen). Undantaget kan, som ett av flera krav, alltså inte tillämpas annat än på villkor att standardvillkoren är fastställda och spridda med uttrycklig angivelse av att de endast är vägledande och att de tillåter att olika villkor kombineras. De företag eller företagssammanslutningar som träffar överenskommelser om, åtar sig, eller ålägger andra företag att inte utnyttja olika villkor skall inte komma i åtnjutande av undantaget. Förordningens avdelning om samarbetet i fråga om premieberäkning (avdelning II) kan i övrigt inte utgöra rättslig grund för ett system för bonusökning eller bonusminskning.

d) Försäkringsavtalets språk

Vissa medlemsstater kräver att försäkringsavtal som ingås eller genomförs på deras territorium måste vara avfattade på landets officiella språk. Om avtalsparterna använder något annat språk anses det som en översättning av originalavtalet, även om språken används i gemenskapen.

Detta absoluta och villkorslösa krav motiveras med hänvisning till medlemsstaternas språkliga suveränitet, konsumentskyddet och till att det gör det lättare att slita tvister i landets domstol.

Kommissionen ifrågasätter inte medlemsstaternas språkliga suveränitet(98).

Kommissionen anser att man bör skilja stora industriella risker och handelsrisker från grupprisker. Konsumentskyddet är inte ett giltigt argument för stora industriella risker och handelsrisker. När det gäller grupprisker och individuella livförsäkringar bör bestämmelserna om språkkrav även ta hänsyn till andra aspekter. För det första bör man beakta internationella avtal, det vill säga avtal som omfattas av en annan lagstiftning än lagstiftningen i den medlemsstat där risken finns eller åtagandet gjorts. När försäkringstagaren är utländsk bör man göra undantag från principen att avtalet skall avfattas på det eller de officiella språken i den medlemsstat där risken eller åtagandet finns. I EU-länderna finns cirka fem miljoner personer som bor i en annan medlemsstat än sin egen. De skulle troligen få ett bättre skydd om de kunde teckna avtal på sitt modersmål istället för på språket i den medlemsstat de bor i eller där försäkringsrisken finns.

e) Uppförandekodex i branschen

En uppförandekodex som gäller i någon av Europeiska unionens medlemsstater gäller i princip även för utländska försäkringsgivare. Att bryta mot kodexen leder ofta till påföljder, främst handelspåföljder.

När dessa uppförandekodexar ger upphov till avtal mellan företag eller beslut om företagssammanslutningar, skall de under alla omständigheter följa konkurrensreglerna i artikel 81 och följande artiklar. I detta avseende är det klart att kommissionen inom ramen för konkurrensreglerna inte kan godkänna avtal eller beslut om företagssammanslutningar som har samma effekt som statliga åtgärder som strider mot grundläggande rättigheter som dem i artiklarna 39, 43 och 49 i fördraget.

f) Högsta beräkningsräntor för livförsäkringar

I det tredje livförsäkringsdirektivet 92/96/EEG samordnas de försakringsmatematiska principerna för att beräkna premiereserver.

När det gäller beräkning av tekniska räntesatser sägs i det tredje livförsäkringsdirektivet(99) att hemlandet får fastsälla en maximiräntesats som de företag landet har tillsyn över skall använda för att beräkna de försäkringstekniska avsättningarna. I direktivet sägs även att hemlandet får kräva att också försäkringsbolag med huvudkontor i landet systematiskt skall anmäla vilka tekniska grunder som används för premieberäkningen och beräkningen av de försäkringstekniska avsättningarna.

Kommissionen erinrar om att bestämmelserna i det tredje försäkringsdirektivet och det kontrollsystem som ger enbart hemlandet behörighet att utföra finansiell kontroll av försäkringsbolag innebär att värdstatens bestämmelser om maximiräntesatser varken omfattar filialer eller försäkringsgivare som bedriver verksamhet enligt friheten att tillhandahålla tjänster. Värdstaten har inte behörighet att göra finansiella kontroller i försäkringsbolag som är auktoriserade i ett annat land och kan därför inte heller kräva eller kontrollera att de inhemska försiktighetsprinciperna följs genom att utföra materiella priskontroller.

g) Krav på standardvillkor eller minimivillkor för försäkringar

Bestämmelser om obligatoriska standardklausuler i försäkringsavtal motiveras dels med att de skyddar den svagare avtalsparten och bevarar balansen mellan avtalsparterna genom att specificera parternas rättigheter och skyldigheter, dels med att de skyddar tredje man vid olyckor.

Standardvillkor för försäkringar behöver som sagt inte ge upphov till statliga åtgärder utan kan leda till avtal mellan yrkesmässigt verksamma försäkringstagare. Kommissionen hänvisar i detta avseende till de inslag som tas upp under punkt c) ovan om tillämpningen av sin undantagsförordning nr 3932/92(100).

Kommissionen anser att den svagare parten skall skyddas bara när det är objektivt nödvändigt, till exempel i försäkringsavtal där försäkringstagaren, på grund av sin natur eller sin storlek, har ett särskilt behov av skydd för att bevara avtalsbalansen. Åtgärderna bör även vara proportionerliga och man bör bedöma om det i praktiken är svårare att följa värdstatens bestämmelser om standardklausuler i försäkringsavtal för andra medlemsstaters försäkringsbolag än för värdstatens försäkringsbolag. Så kan till exempel vara fallet om vissa försäkringsbolag avskräcks från att ge sig in på en ny marknad därför att de då skulle vara tvungna att ta fram en helt ny försäkringsprodukt för försäljningen istället för att använda sådana försäkringsprodukter som redan används i hemlandet.

Inte heller bör krav på standardvillkor eller minimivillkor hindra alternativa formuleringar i försäkringsavtalen.

h) Nationella bestämmelser om obligatorisk självrisk i försäkringsavtal

Obligatorisk självrisk hävdas skydda konsumenterna, som därigenom kan teckna försäkring till rimligt pris. Det har också framförts att premierna skulle bli orimligt höga om inte försäkringstagaren själv bär en del av kostnaderna vid olycksfall, eftersom försäkringsgivaren skulle vara tvungen att gripa in också vid olycksfall som avser små summor. Obligatoriska självrisker anses även minska risken för försäkringsbedrägerier, vilken är stor vid olycksfall av mindre omfattning. Självrisken skyddar då försäkringsgivaren från att ställas inför en anhopning försäkringsfall som avser små summor. Argumenten tyder på att obligatoriska självrisker har införts för att kontrollera marknaden och minska priskonkurrensen mellan försäkringsbolag. Det kan också ifrågasättas om inte syftet med obligatoriska självrisker snarare är att skydda försäkringsgivarna från att få in flera skadeanmälningar som avser små summor än att skydda försäkringstagarnas intressen eller någon sorts allmän moral.

Enligt gemenskapsrätten omfattas inte sådant som grundas på rent ekonomiska skäl av bestämmelserna om det allmänna bästa. Liksom kraven på standardklausuler eller minimivillkor i försäkringsavtal kan sådana bestämmelser, om värdstaten tillämpar dem urskillningslöst, faktiskt hindra försäkringsbolag från att utöva verksamhet enligt etableringsrätten eller friheten att tillhandahålla tjänster, eftersom de inte får sälja försäkringsavtal utan självrisk, även om avtalen används i deras hemland. Även om självriskerna uttrycker olika förvaltningsteknik i försäkringsbolagen bör det undersökas om obligatoriska självrisker som införs genom tvingande lagstiftning är förenliga med det tredje försäkringsdirektivets mål för avtal och priser.

Vad gäller kraven på standardvillkor eller minimivillkor i försäkringsavtalen, bör försäkringsbolagen, om solvenskraven i det land som utfärdat auktorisation och sköter de finansiella kontrollerna är uppfyllda, få sälja försäkringsavtal med eller utan självrisk i värdstaten och upplysa konsumenterna om det, utan att bindas av tvingande nationell lagstiftning i frågan.

Även om självriskerna uttrycker olika förvaltningsteknik i försäkringsbolagen bör det undersökas om obligatoriska självrisker som införs genom tvingande lagstiftning är förenliga med det tredje försäkringsdirektivets mål för avtal och priser.

Om införandet av en självrisk eller en självrisknivå annars skulle omfattas av ett avtal mellan yrkesmässigt verksamma försäkringstagare kan det inte bli förmål för undantag från kommissionens undantagsförordning nr 3932/92(101), enligt vilken standardvillkor som omfattar garanti- eller självriskbelopp är uteslutna.

Försäkringsbolagen bör själva kunna välja att införa självrisker i sina avtal. Om solvenskraven i det land som utfärdat auktorisation och sköter de finansiella kontrollerna är uppfyllda bör försäkringsbolagen få sälja försäkringsavtal med eller utan självrisk i värdstaten och upplysa konsumenterna om det, utan att bindas av tvingande nationell lagstiftning i frågan.

i) Nationella bestämmelser om skyldighet att fastställa återköpsvärde eller återbäring i livförsäkringar

Kraven på att återköpsvärde skall fastställas i alla livförsäkringsavtal som säljs i medlemsstaten sägs ofta skydda det allmänna bästa och konsumenterna. Livförsäkringar, som ofta har lång löptid, skulle därmed ge konsumenterna nödvändig flexibilitet och frihet att disponera sina besparingar. Krav på att ange vilken återbäring livförsäkringsavtalen ger motiveras med att det skyddar försäkringstagarnas ekonomiska intressen.

Man bör skilja på de två huvudsakliga livförsäkringstyperna. Å ena sidan finns livförsäkringar med sparmoment (till exempel blandad liv- och kapitalförsäkring, kapitalförsäkring för dödsfall med sparmoment eller livränteförsäkring). Försäkringsgivaren räknar ut premiereserven med hänsyn till sparmomentet. Försäkringstagaren har rätt att återfå den premiereserv som byggts upp. Å andra sidan finns livförsäkringar utan sparmoment som bara täcker risker i samband med dödsfall (till exempel ren livförsäkring eller försäkring för utestående skuld). Premiereserven för sådana försäkringar räknas ut utan hänsyn till sparmoment och försäkringstagaren har inte rätt att återfå den premiereserv som byggts upp. Båda sorterna av livförsäkringar täcker olika försäkringstagares behov. Att försäkringstyperna skiljer i pris visar att avtalen innebär olika sorters risker för försäkringsgivaren.

Om man kräver att återköpsvärde skall anges i alla livförsäkringar oavsett om de bara täcker risker för dödsfall skulle ett sparmoment behövas i alla avtal och premien för att teckna avtalet höjas. Försäkringsgivaren räknar ut premiereserven med hänsyn till sparmomentet. Försäkringstagaren har rätt att återfå den premiereserv som byggts upp.

Situationen bör bedömas från fall till fall i varje medlemsstat men det skall framhållas att det tredje livförsäkringsdirektivet 92/96/EEG i fråga om försäkringsmatematiska principer som hemlandet har rätt att kräva av försäkringsbolagen för premiereserver skiljer på avtal med garanterat återköpsvärde och avtal med återbäring. I bilaga II i det tredje försäkringsdirektivet 92/96/EEG fastställs vilken information försäkringstagarna måste få innan avtal sluts eller under avtalets löptid, till exempel uppgifter om "återköpsvärde och garantier samt hur återbäring beräknas och fördelas". Informationen skall öka försäkringstagarnas kännedom om och förståelse av vad som kännetecknar livförsäkringsprodukterna, så att de kan göra ett informerat val utifrån egna behov.

Det kan ifrågasättas om det är nödvändigt och proporitonerligt att värdstaten ställer nationella, allmänna och absoluta krav på att återköpsvärde eller återbäring skall anges i alla livförsäkringar som säljs där eller om försäkringstagarnas ekonomiska intressen skulle kunna skyddas genom mindre restriktiva medel, till exempel en skyldighet att noggrant informera försäkringstagaren innan avtal tecknas.

j) Förbud mot att per telefon erbjuda olika finansiella tjänster till enskilda, utan skriftligt medgivande i förväg (så kallad cold calling)

EG-domstolen har uttalat(102) att cold calling får förbjudas för andra finansiella produkter, efter att ha granskat en bestämmelse i den nederländska lagstiftningen som skyddar den inhemska finansmarknadens goda rykte och trovärdighet. Konsumentskyddet åberopas ofta för att förbjuda denna typ av marknadsföring. Domstolens resonemang i det nederländska målet kan överföras också på försäkringsprodukter. I väntan på att frågan skall harmoniseras bör man undvika att inrätta en allmän bestämmelse om sådan marknadsföring av försäkringsprodukter och sedan bedöma varje fall individuellt(103).

k) Värdstatens bestämmelser för indirekt beskattning av försäkringspremier i försäkringsavtal som slutits enligt friheten att tillhandahålla tjänster och krav på att försäkringsgivaren skall utse ett skatteombud

Enligt försäkringsdirektiven skall premier för försäkringsavtal som slutits enligt friheten att tillhandahålla tjänster beläggas med indirekt skatt och skatteliknande avgifter i värdstaten(104). Värdstaterna tillämpar därför nationella bestämmelser på bolag som fritt tillhandahåller tjänster i landet för att säkra skatteuppbörden och kan till exempel kräva en uttömmande förteckning på vilka avtal som tecknats enligt friheten att tillhandahålla tjänster, eller att försäkringsbolag på territoriet skall utse ett skatteombud(105).

Att kräva att försäkringsgivare som fritt tillhandahåller tjänster skall utse skatteombud är motiverat enligt gemenskapsrätten, eftersom det ger värdstaten möjlighet att se till att dess lagstiftning och skatteuppbörd respekteras. Däremot kan det begränsa friheten att tillhandahålla tjänster eftersom det medför väsentliga administrativa och ekonomiska kostnader att utse skatteombud i värdstaten. Dennas tillämpning av bestämmelsen måste också konkret leva upp till EU-domstolens krav, särskilt kraven på nödvändighet och proportionalitet.

Med tanke på det ovanstående anser kommissionen att värdländer som inte tar ut någon indirekt skatt eller skatteliknande avgifter på försäkringsavtal(106) inte heller rätteligen kan kräva att skatteombud skall utses av försäkringsgivare som fritt vill tillhandahålla försäkringstjänster som inte beskattas.

Därför anser kommissionen att värdstaten inte får hindra fritt tillhandahållande av tjänster och verksamhet genom att avvisa anmälan från hemlandet om fritt tillhandahållande av tjänster med hänvisning till att skatteombud i värdstaten saknas(107). Kommissionen anser således att värdstaten inte kan avvisa en anmälan som inom ramen för det fria tillhandahållandet av tjänster gjorts av den stat där försäkringsbolaget ursprungligen verkar till följd av att inget skatteombud utsetts i värdstaten, varigenom det fria tillhandahållandet av tjänster och denna verksamhet inte kan inledas. Skatteombud behöver utses först när tjänsterna faktiskt börjar tillhandahållas, det vill säga när försäkringsgivaren sluter det första försäkringsavtalet enligt friheten att tillhandahålla tjänster och får in den första försäkringspremien för verksamheten(108).

Kommissionen anser att värdstaternas krav på att försäkringsgivare som fritt tillhandahåller tjänster skall utse ett skatteombud i landet för att de nationella bestämmelserna om indirekt beskattning av försäkringsavtal och skatteuppbörden skall respekteras i praktiken måste tillämpas på ett sätt som uppfyller de krav domstolen uppställt i sin rättspraxis. För att inte utgöra hinder som strider mot friheten att tillhandahålla försäkringstjänster i landet måste bestämmelserna bland annat vara proportionerliga och nödvändiga.

4. Lagvalsregler för försäkringsavtal och begreppet det allmänna bästa

Försäkringsdirektiven(109) innehåller särskilda bestämmelser om vilken materiell rätt som skall tillämpas på försäkringar av risker inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet(110). Bestämmelserna gäller både försäkringsverksamhet som bedrivs enligt etableringsrätten och enligt friheten att tillhandahålla tjänster. Direktiven innehåller även tillämpningsbestämmelser för hur polislagar och bestämmelser om allmän ordning skall tillämpas i domstol i den medlemsstat där risken eller åtagandet är belägna(111).

Att en medlemsstat enligt lagvalsreglerna i försäkringsdirektiven tillämpar egna tvingande materiella bestämmelser, eller bestämmelser om allmän ordning på försäkringsavtal kan, om det utgör hinder, bedömas mot bakgrund av det allmänna bästa. Begreppet skall fungera som ett filter för nationell lagstiftning, och tvinga medlemsstaternas myndigheter att utreda om den nationella lagstiftningen är förenlig med fördragets principer om fri rörlighet.

Alla bestämmelser i nationell rätt skall vara förenliga med gemenskapsrätten, oavsett område. Domstolen uttalade i en dom av den 21 mars 1972 att "Gemenskapsrättens effektivitet kan inte variera beroende på de olika områden av nationell rätt som den kan påverka"(112).

Gemenskapsrätten har därför i förekommande fall företräde framför nationella privaträttsliga bestämmelser.

Domstolen har utrett om nationella civilrättsliga bestämmelser(113), civilprocessrättsliga bestämmelser(114) och till och med straffrättsliga bestämmelser(115) varit förenliga med gemenskapsrätten.

Såsom tidigare framhållits är det därför inte tillräckligt att uttala att hela värdstatens försäkringsrättsliga lagstiftning är obligatorisk för att myndigheterna skall kunna kräva att den skall följas i sin helhet(116). För att försäkringsgivare som bedriver verksamhet via filial eller friheten att tillhandahålla tjänster av värdstaten skall kunna åläggas att följa bestämmelserna, måste bestämmelserna avse det allmänna bästa.

Materiella rättsregler om konsumentskydd har stora utsikter att anses skydda det allmänna bästa. Domstolen har uttalat att konsumentskydd utgör ett allmänintresse som kan motivera inskränkningar i de grundläggande friheterna. Att så är fallet kan dock inte förutsättas. Ovan har sagts att nationella bestämmelser som antas i det uttalade syftet att skydda konsumenterna kan undersökas av domstolen och i förekommande fall diskvalificeras, om de till exempel inte är nödvändiga eller proportionerliga.

Den ytterligare prövningen krävs på den inre marknaden i frågor som inte harmoniserats för att inte nationella åtgärder som hävdas skydda konsumenterna i själva verket avser att begränsa eller hindra marknadsföring av försäkringstjänster som är annorlunda eller tidigare okända i landet.

Om medlemsstaterna får hindra försäljning på det egna territoriet med hänvisning till att försäkringsprodukter som säljs i andra medlemsstater inte är förenliga med den egna lagstiftningen skulle det hämma konkurrensen mellan försäkringsbolagen.

5. Nationella bestämmelser i värdstaten som skyddar det allmänna bästa

Ekonomiska aktörer som försäkringsbolag, mellanhänder eller försäkringstagare som möter nationella bestämmelser som de anser utgöra en omotiverad inskränkning av etableringsrätten eller friheten att tillhandahålla tjänster kan vanligen väcka talan eller anmäla saken till kommissionen, till exempel genom att inlämna klagomål.

Ett försäkringsbolag som avser att bedriva verksamhet i en medlemsstat och anser att bestämmelserna (till exempel tvingande bestämmelser som måste finnas i alla avtal och som är annorlunda eller okända i bolagets hemland) är begränsande och troligen inte skyddar något allmänintresse har i praktiken flera val.

För att undvika konflikt kan försäkringsbolaget naturligtvis anpassa alla sina tjänster till värdstatens bestämmelser.

Försäkringsbolag som ändå säljer försäkringsprodukter som inte helt överensstämmer med värdstatens tvingande bestämmelser riskerar åtal från nationella myndigheter eller någon kund. Bolaget bör vid nationell domstol eller myndighet åberopa gemenskapsrätten och begära fastställelse av om den bestämmelse medlemsstaten vill göra gällande uppfyller EG-domstolens krav. Det är en nationell domare som skall avgöra om parternas talan är välgrundad, eventuellt efter att ha begärt förhandsavgörande från EG-domstolen enligt artikel 234 i fördraget.

Försäkringsbolaget kan också när som helst vända sig till kommissionen som, om den anser att begränsningarna är ogrundade och därför strider mot gemenskapsrätten, kan väcka talan mot den berörda medlemsstaten enligt artikel 226. Det är då kommissionen som skall bevisa att fördraget överträtts. I förekommande fall beslutar EG-domstolen i sista instans om den nationella bestämmelsen kan anses har ett allmänintresse(117).

(1) Direktiv 92/49/EEG (EGT L 228, 11.8.1992, s. 1) och direktiv 92/96/EEG (EGT L 360, 9.12.1992, s. 1) senast ändrat genom Europaparlamentets och rådets direktiv 95/26/EEG (EGT L 168, 18.7.1995, s. 7).

(2) KOM(98) 625 "Finansiella tjänster: att skapa en handlingsram".

(3) KOM(1999) 232, 11.5.1999.

(4) EGT C 365, 3.12.1997.

(5) Se kommissionens tolkningsmeddelande om frihet att tillhandahålla tjänster över gränserna (EGT C 334, 9.12.1993, s. 3).

(6) När försäkringsdirektiven kan tolkas på olika sätt följer det föreliggande dokumentet den tolkning kommissionen anser ligga närmast fördraget. Det skall framhållas att när en sekundärrättslig akt kan leda till flera tolkningar bör man enligt EG-domstolens rättspraxis föredra den tolkning som är förenlig med fördraget framför en tolkning som strider mot fördraget (se dom av den 4 december 1986 i mål 205/84, kommissionen mot Tyskland, Rec. 1986, s. 3755).

(7) På bankområdet har kommissionen offentliggjort ett tolkningsmeddelande om frihet att tillhandahålla tjänster och begreppet "det allmänna bästa" i andra bankdirektivet (SEK(97) 1193 slutlig, 20.6.1997).

(8) Rådets resolution av den 8 oktober 1996 om de nya prioriteringarna för informationssamhället. Kommissionens meddelande till rådet "Gör arbetsmarknaden en tjänst!", CSE(96) 6 slutlig, 27.11.1996. Kommissionens meddelande till rådet, Europaparlamentet och Ekonomiska och sociala kommittén "Regelverkets öppenhet inom den inre marknaden för informationssamhällets tjänster - Förslag till Europaparlamentets och rådets direktiv om en tredje ändring av direktiv 83/189/EEG om ett informationsförfarande beträffande tekniska standarder och föreskrifter" (KOM(96) 392 slutlig, 30.8.1996). Förslag till Europaparlamentets och rådets direktiv om vissa rättsliga aspekter på den elektroniska handeln på den inre marknaden (KOM(1998) 586 slutlig, 18.11.1998) och det ändrade förslaget KOM (1999) 427 slutlig, 17.8.1999. Förslag till direktiv om elektroniska signaturer (KOM (98) 297 slutlig, 13.5.1998) och ändrat förslag till Europaparlamentets och rådets direktiv om en gemensam ram för elektroniska signaturer (KOM(1999) 195 slutlig, 29.4.1999).

(9) KOM(98) 468 slutlig, 14.10.1998. För det ändrade förslaget se KOM(1999) 385 slutlig, 23.7.1999.

(10) I det här meddelandet används begreppen "den medlemsstat där tjänsterna utförs", "fritt tillhandahållande av tjänster", "den medlemsstat där risken är belägen", "hemland" och "filialstat" enligt definitionerna i direktiv 88/357/EEG, 90/619/EEG, 92/49/EEG och 92/96/EEG.

Den medlemsstat där tjänsterna utförs: medlemsstat där en risk är belägen, såsom definierats i artikel 2 d i direktiv 88/357/EEG, om risken försäkras från ett försäkringsföretag eller en filial i en annan medlemsstat, eller den medlemsstat där ett åtagande görs i enlighet med artikel 2 e i direktiv 90/619/EEG, om åtagandet täcks av ett försäkringsföretag eller en filial i en annan medlemsstat (direktiv 92/49/EEG artikel 1 e respektive direktiv 92/96/EEG artikel 1 f).

Fritt tillhandahållande av tjänster: det förhållandet att ett försäkringsföretag i en medlemsstat försäkrar risker eller åtaganden, vilka är belägna i en annan medlemsstat i den mening som avses i artikel 2 d i direktiv 88/357/EEG eller i artikel 2 e i direktiv 90/619/EEG.

Hemland: medlemsstat där det försäkringsföretag som försäkrar en risk eller svarar för ett åtagande har sitt huvudkontor (artikel 1 c i direktiv 92/49/EEG och artikel 1 d i direktiv 92/96/EEG).

Filialstat: medlemsstat där den filial som försäkrar en risk eller gör ett åtagande är belägen (direktiv 92/49/EEG artikel 1 d och direktiv 92/96/EEG artikel 1 e).

Filial: agentur eller filial till ett försäkringsföretag. Ett företags stadigvarande närvaro inom en medlemsstats territorium betraktas som en agentur eller en filial, även om närvaron inte har formen av en filial eller en agentur utan endast består av ett kontor som förestås av företagets egen personal eller av någon som är fristående från företaget men som har en stående fullmakt att företräda företaget på samma sätt som en agentur (direktiv 92/49/EEG artikel 1 b, direktiv 92/96/EEG artikel 1 b samt artiklarna 3 i direktiv 88/357/EEG och direktiv 90/619/EEG.

(11) Den 1 januari 1970. Se mål 205/84, kommissionen mot Tyskland, Rec 1986, s. 3755, eller från den dag de nya medlemsstaterna ansluts till gemenskaperna dom av den 29 april 1999 i mål C-224/97, Ciola, Rec. 1999, s. I-2517.

(12) Dom av den 24 april 1999 i mål C-224/97, Ciola, Rec. 1999, s. I-2517.

(13) De förenade målen 286/82 och 26/83, Luisi och Carbone, Rec. 1984, s. 377. Mål C-76/90, Säger, Rec. 1991, s. I-195, Mål C-384/93, Alpine, Rec. 1995, s. I-1141.

(14) Mål C-225/95, 226/95 och 227/95, "Kapasakalis", Rec. 1998, s. I-4239. Mål om turistguider 198/89, 180/89, 154/89, Rec. 1991, s. I-659.

(15) Mål 286/82 och 26/83, Luise och Carbone, Mål C-55/94, Gebhard, Rec. 1995, s. I-4165, punkt 25-27. Mål 221/89 Factortame, Rec. 1991, s. I-3905: "Begreppet etablering i den mening som avses i artikel 43 och framåt i fördraget omfattar ekonomisk verksamhet som i praktiken utövas med en fast anläggning i en annan medlemsstat för obestämd tid".

(16) Mål C-55/94, Gebhard, Rec. 1995, s. I-4165, punkt 27. Mål C-56/96, VT4, Rec. 1997, s. I-3143.

(17) Se mål C-56/96, VT4, Rec. 1997, s. I-3143.

(18) Tidigare citerad dom av den 4 december 1986 i mål 205/84, kommissionen mot Tyskland, Rec. 1986, s. 3755, dom av den 3 december 1974 i mål 33/74, Van Binsbergen, Rec. 1974, s. 1299. Dom av den 3 februari 1993 i mål C-148/91, Veronica, Rec. 1993, s. I-487. Dom av den 5 oktober 1994 i mål C-23/93, TV 10, Rec. 1994, s. I-4795 samt punkterna 56 och 68 i generaladvokat Lenz förslag till avgörande i mål C-56/96, VT4, Rec. 1997, s. I-3143. Jämför generaladvokat Lenz förslag till avgörande av den 9 mars 1999 i Centros-målet C-212/97, Rec. 1999, s. I-1459. Det sistnämnda målet avser åberopat missbruk av rätten till sekundär etablering. Domstolen tillämpar den rättspraxis som utvecklats om kringgående av bestämmelser om friheten att tillhandahålla tjänster.

(19) Det tidigare citerade målet 205/84, punkt 22. Mål 33/74, van Bisbergen, Rec. 1974, s. 1299, punkt 13.

(20) Tidigare citerad dom i Gebhard-målet 221/89 och mål 221/89 Factortame, Rec. 1991, s. I-3905.

(21) Mål 205/84, Rec. 1986, s. 3755.

(22) Mål 205/84, Rec. 1986, s. 3755, punkterna 21 och 22. Mål C-148/91, Veronica, Rec. 1993, s. I-487. Mål C-56/96, VT4, Rec. 1997, s. I-3143. Jämför generaladvokat Lenz förslag till avgörande.

(23) Det tidigare citerade Gebhard-målet C-55/94. Det bör också framhållas att generaladvokaten redan i förslag till avgörande i mål 205/84, kommissionen mot Tyskland, uttalade att bara därför att en agentur eller företrädare inrättats i värdstaten innebär det inte i sig nödvändigtvis etablering.

(24) Det tidigare citerade Gebhard-målet C-55/94.

(25) Se bland annat det tidigare citerade Gebhard-målet C-55/94 och mål C-56/96, VT4, Rec. 1997, s. I-3143.

(26) Det bör noteras att begreppet "oberoende fysisk eller juridisk person" avser fysiska eller juridiska personer som är rättsligt skilda från det försäkringsbolag de företräder, oavsett verksamhetsform eller benämning. Begreppet avser här alltså inte den snävare betydelsen i rådets direktiv 77/92/EEG (EGT L 26, 31.1.1977) som handlar om försäkringsförmedling, där man skiljer försäkringsagenter (personer som handlar i ett eller flera försäkringsföretags namn och för dersas räkning, eller endast för deras räkning) från försäkringsmäklare (personer som, med avseende på försäkring av risker, och med full frihet att välja företag, uppträder som förmedlare mellan personer som söker sådan försäkring och försäkringsföretag, utför förberedande arbete inför ingående av sådana försäkringsavtal och, då så är lämpligt, bistår vid administrering och fullgörande av avtalen, särskilt vid försäkringsfall).

(27) Mål 14/76, Rec. 1976, s. 1497. Denna dom, liksom de domar som nämns i fotnoterna 27, 28 och 29 har meddelats avseende tolkningen av begreppet filial enligt Brysselkonventionen om domstols behörighet och om verkställighet av domar på privaträttens område.

(28) Mål 33/78, Rec. 1978, s. 2183. Se även dom av den 6 april 1995 i mål C-439/93, Lloyd's Register of Shipping mot Société Campenon Bernard, Rec. 1995, s. I-961.

(29) Mål 139/80, Rec. 1981, s. 819.

(30) Mål C-89/91, Rec. 1992, I-165.

(31) Generaladvokaten använder termen avtalsslutande stat eftersom målet gällde Brysselkonventionen om domstols behörighet och om verkställighet av domar på privaträttens område.

(32) EGT C 59, 5.3.1979, s. 1.

(33) Angående förfaranden för att fritt tillhandahålla tjänster se avseende annan direkt försäkring än livförsäkring artiklarna 14, 16 och 17 i direktiv 88/357/EEG, ändrade genom artiklarna 34, 35 och 36 i direktiv 92/49/EEG samt avseende livförsäkringar artiklarna 11, 14 och 17 i direktiv 88/357/EEG, ändrade genom artiklarna 34, 35 och 36 i direktiv 92/96/EEG.

(34) Se i detta sammanhang kommentaren om "filial" i andra bankdirektivet 89/646/EEG artikel 1.3 (EGT L 386, 30.12.1989) och direktiv 93/22/EEG artikel 1.8 om investeringstjänster inom värdepappersområdet (EGT L 141, 11.6.1993).

(35) Här avses inte den mobila individuella datautrustning som används för att skicka och ta emot försäkringstjänster via distanskommunikation, exempelvis via Internet, vilken analyseras under punkt 6 nedan.

(36) Direktiv 92/49/EEG, artikel 37 och stycke 28 i ingressen samt direktiv 92/96/EEG artikel 17 och stycke 25 i ingressen.

(37) Annan försäkring än livförsäkring: artiklarna 6, 7, 8 och 9 i det första direktivet 73/239/EEG, ändrat genom direktiv 92/49/EEG, artiklarna 4, 5, 6, 7 och 8 samt genom direktiv 95/26/EG (artikel 3). Livförsäkring: artiklarna 6, 7, 8 och 9 i det första direktivet 79/267/EEG, ändrat genom direktiv 92/96/EEG, artiklarna 3, 4, 5, 6 och 7 samt genom direktiv 95/26/EG (artikel 3).

(38) Se EG-domstolens dom av den 10 september 1996 angående en liknande fråga i mål C-11/95, kommissionen mot Belgien, Rec. 1996, s. I-4115. Domstolen ansåg att värdstaten inte kunde kräva kontroll av hur ursprungsstaten tillämpade bestämmelserna om televisionsutsändning och rådets direktiv 89/552/EEG (direktivet om gränsöverskridande television) (EGT L 298, 17.10.1989, s. 23).

(39) De tidigare citerade målen 262/82 och 26/83, Luisi och Carbone, och det tidigare citerade målet C-23/93, TV 10.

(40) Jämför avsnitt I.1, fotnot 17.

(41) Jämför i detta avseende det ändrade förslaget till direktiv om vissa rättsliga aspekter av den elektroniska handeln på den inre marknaden. Mål C-221/89, Rec. 1991, s. 3905.

(42) När det gäller annan direkt försäkring än livförsäkring se artikel 2 d i det andra direktivet 88/357/EEG. När det gäller livförsäkring se artikel 2 e i direktiv 90/619/EEG. Reglerna är annorlunda på bankområdet där det andra bankdirektivet 89/646/EEG inte innehåller några bestämmelser om lokalisering av bankverksamhet på den inre marknaden. Jämför tolkningsmeddelandet med lokaliseringskriterier och bestämmelser om vilket system som skall tillämpas på banktjänster som bedrivs enligt friheten att tillhandahålla tjänster (SEK(97) 1193 slutlig, 20.6.1997).

(43) Angående annan direkt försäkring än livförsäkring, se artiklarna 14, 16 och 17 i direktiv 88/357/EEG, ändrade genom artiklarna 34, 35 och 36 i direktiv 92/49/EEG samt avseende livförsäkringar artiklarna 11, 14 och 17 i direktiv 88/357/EEG, ändrade genom artiklarna 34, 35 och 36 i direktiv 92/96/EEG om livförsäkringar, när det gäller fritt tillhandahållande av tjänster som faller inom detta område.

(44) KOM(1999) 232, 11.5.1999.

(45) Jämför kommissionens meddelande "Ett europeiskt initiativ på området elektronisk handel", KOM(97) 15 slutlig. Förslag till Europaparlamentets och rådets direktiv om vissa rättsliga aspekter på den elektroniska handeln på den inre marknaden (KOM(1998) 586 slutlig, 18.11.1998) och det ändrade förslaget (KOM(1999) 427 slutlig, 17.8.1999).

(46) Angående förfarandet för att öppna filial se artikel 10 i första försäkringsdirektivet 73/239/EEG, ändrat genom artikel 32 i direktiv 92/49/EEG om annan direkt försäkring än livförsäkring, samt artikel 10 i första försäkringsdirektivet 79/267/EEG, ändrat genom artikel 32 i direktiv 92/96/EEG om livförsäkringar.

Angående förfaranden för att fritt tillhandahålla tjänster se avseende annan direkt försäkring än livförsäkring artiklarna 14, 16 och 17 i direktiv 88/357/EEG, ändrade genom artiklarna 34, 35 och 36 i direktiv 92/49/EEG samt avseende livförsäkringar artiklarna 11, 14 och 17 i direktiv 88/357/EEG, ändrade genom artiklarna 34, 35 och 36 i direktiv 92/96/EEG.

(47) KOM(1999) 88 slutlig, 25.2.1999.

(48) KOM(1999) 88 slutlig, 25.2.1999.

(49) Artikel 41 i tredje direktivet 92/49/EEG om annan direkt försäkring än livförsäkring samt artikel 41 i tredje livförsäkringsdirektivet 92/96/EEG.

(50) Med reklam avses "varje form av framställning i samband med närings- eller affärsverksamhet, hantverk eller yrkesutövning för att främja tillhandahållandet av varor eller tjänster, däribland fast egendom, rättigheter och skyldigheter" (direktiv 84/450/EEG av den 10 september 1984 om vilseledande reklam, EGT L 250, 19.9.1984, s. 17). Se också artikel 2 e i det redan citerade förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om vissa rättsliga aspekter på den elektroniska handeln på den inre marknaden (affärsmeddelanden).

(51) I sammanhanget bör det framhållas att artikel 54.2 i det tredje försäkringsdirektivet 92/49/EEG innehåller villkor för försäkringsbolagens verksamhet när sådana sjukförsäkringar tekniskt sett fungerar likadant som en livförsäkring.

I fråga om obligatorisk arbetsskadeförsäkring får de berörda medlemsstaterna kräva att alla försäkringsföretag skall följa de särskilda bestämmelser som finns för detta slag av försäkring i deras nationella lagstiftning, med undantag av bestämmelser om den finansiella tillsynen för vilken hemlandet skall vara ensamt ansvarigt (artikel 55 i direktiv 92/49/EEG).

(52) Det bör framhållas att principen om ömsesidigt erkännande, vilken tillämpas både på filialer och på fritt tillhandahållande av tjänster, inte är någon nyhet som införts genom de tredje försäkringsdirektiven utan även förekommer i andra direktiv om finansiella tjänster, som till exempel det andra bankdirektivet 89/646/EEG (EGT L 386, 30.12.1989), senast ändrat genom direktiv 92/30/EEG (EGT L 110, 21.4.1992, s. 52) eller i direktiv 93/22/EEG om investeringstjänster inom värdepappersområdet (EGT L 141, 11.6.1993, s. 27).

(53) Det skall framhållas att principerna för auktorisation och kontroll enbart av ursprungsstaten inte hindrar att värdstaten tillämpar bestämmelser på andra rättsområden såsom till exempel skatterätten, bestämmelser om socialförsäkring eller arbetsrätt, vilka kan innebära att gemenskapsföretag behandlas olika beroende på om de bedriver verksamhet enligt bestämmelserna om fritt tillhandahållande av tjänster eller enligt etableringsrätten. Sådana bestämmelsers förenlighet med gemenskapsrätten bedöms alltid enligt de kriterier för det allmänna bästa som finns i rättspraxis, nämligen att bestämmelserna inte får vara diskriminerande eller överlappande och att de skall vara nödvändiga och proportionerliga bland annat.

(54) Dom av den 11 april 1973 i Michel-målet 76/72, Rec. s. 457, García-målet C-238/94, Rec. 1996, s. I-1673.

(55) Dom av den 25 juli 1991, i Säger-målet C-76/90, Rec. 1991, s. I-4221. Se komissionens analys i tolkningsmeddelandet om friheten att tillhandahålla tjänster över gränserna (EGT C 334, 9.12.1993, s. 3) och i kommissionens tolkningsmeddelande om frihet att tillhandahålla tjänster och begreppet "det allmänna bästa" i andra bankdirektivet (SEK(97) 1193, 26.6.1997).

(56) Den i fotnot 6 nämnda domen av den 30 november 1995 i Gebhard-målet C-55/94, Rec. 1995, s. I-4165. Se även dom av den 31 mars 1993 i Kraus-målet C-19/92, Rec. 1993, s. I-1663. Dom av den 9 mars 1999 i Centros-målet C-212/97, Rec. 1999, s. I-1459.

(57) Kommissionens analys kan naturligtvis ändras om domstolens rättspraxis i frågan förändras.

(58) Den tidigare citerade domen av den 30 november 1995 i Gebhard-målet C-55/94. Det är intressant att notera att domen i Gebhard-målet avser ett område (frihet att bedriva advokatverksamhet) där villkoren och friheten att bedriva verksamhet harmoniserats i mycket begränsad omfattning jämfört med försäkringsverksamhet. På försäkringsområdet har villkoren harmoniserats mycket långt och därför är möjligheten att åberopa bestämmelser om det allmänna bästa mycket mer begränsade.

Avtalsrätten på försäkringsområdet har däremot inte harmoniserats i gemenskapens sekundärrättsliga lagstiftning och medlemsstaterna har en bredare handlingsmarginal. Det är främst på detta område som prövningen av det allmänna bästa bör göras.

(59) Se den tidigare citerade domen i Gebhard-målet, i vilken domstolen uttalat att "... nationella åtgärder som kan hindra eller göra det mindre attraktivt att utöva