KOMMISSIONENS BESLUT av den 26 juli 1995 om ett villkorligt godkännande av det stöd som Frankrike beviljat banken Crédit Lyonnais (Endast den franska texten är giltig) (Text av betydelse för EES) (95/547/EG)

EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSIONEN HAR FATTAT DETTA BESLUT

med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, särskilt artiklarna 92 och 93 i detta,

med beaktande av Avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet, särskilt artiklarna 61 och 62 i detta,

efter att, i enlighet med de artiklar som nämns ovan, ha anmodat berörda parter att till kommissionen inkomma med sina synpunkter (1), och

med beaktande av följande:

1. INLEDNING

Genom ett brev av den 2 maj 1995 (SG/95/D5500) underrättade kommissionen de franska myndigheterna om sitt beslut att inleda det förfarande som avses i artikel 93.2 i fördraget, vad beträffar de statliga stöd som beviljats den statliga banken Crédit Lyonnais (härefter kallad CL).

I slutet av 1993 var CL den främsta europeiska bankgruppen i fråga om totala tillgångar (nästan 2 000 miljarder franska franc), med mer än 71 000 anställda. Dess verksamhet sträckte sig från affärsbank till investeringsbank, från kapitalmarknadsbank till förvaltning av tillgångar för andras räkning, från försäkring till andra tjänster med anknytning till vanlig bankverksamhet. CL verkade i Frankrike och i utlandet, med ungefär 900 kontor i Europa utanför Frankrike och 800 i resten av världen.

Den 31 december 1993 var CL:s största aktieägare den franska staten, med 55 % av kapitalet och 76 % av rösträtterna. De andra vanliga aktieägarna var Thomson-CSF (ett företag inom den statliga Thomsongruppen, med nära 20 % av rösträtterna) och Caisse des Dépôts et Consignations (ett statligt kreditinstitut med 4 % av rösträtterna). Resten av kapitalet (22 %) utgjordes av börsnoterade investeringscertifikat.

Efter nästan fem år av stark tillväxt noterade CL negativa resultat under 1992 (1,8 miljarder franska franc) och under 1993 (6,9 miljarder franska franc). De i förhållande till det egna kapitalet mycket höga förlusterna skulle ha sänkt CL:s kapitaltäckningsgrad (det vill säga förhållandet mellan bankens kapitalbas och riskjusterade tillgångar) till under den stadgeenliga miniminivån på 8 % om inte de franska myndigheterna, på anmodan av myndigheten för tillsyn över det franska banksystemet (la Commission Bancaire), under 1994 hade vidtagit åtgärder för ekonomiskt stöd till CL, särskilt ett kapitaltillskott och ett statligt ansvarstagande för vissa icke bärkraftiga ekonomiska åtaganden. I början av 1995 framkom det att CL höll på att notera nya förluster som skulle ha ifrågasatt bankens soliditet. Franska staten startade en ny räddningsprocess, med bildandet av ytterligare ett specifikt avskiljningssystem avsett att ta över tillgångar för 135 miljarder franska franc, varav särskilt CL:s icke bärkraftiga eller föga bärkraftiga tillgångar. Upprättandet av detta system har möjliggjort en begränsning av den bokförda förlusten för 1994 till 12,1 miljarder franska franc.

CL:s kris tycks i stor omfattning ha samband med den aggressiva kredit- och investeringspolitik som banken förde under 1980-talet och i början av 1990-talet, utan tillräckligt sträng kontroll av riskerna. Mellan 1988 och 1993 fördubblades nästan de totala tillgångarna, medan värdet på CL:s industriportfölj nästan femdubblades och uppgick till 50 miljarder franska franc. CL:s ekonomiska åtaganden på fastighetsmarknaden överskred 100 miljarder franska franc, vilket placerade banken i främsta ledet bland franska kreditinstitut inom sektorn för krediter till yrkesverksamma inom fastighetsbranschen, med en större andel än dess ställning på marknaden. För att ytterligare försöka utöka sin verksamhet i Europa och i resten av världen förvärvade CL dessutom flera utländska banker till mycket höga priser (till exempel Chase Banque de Commerce i Belgien, Banco Comercial Español och Banca Jover i Spanien, Credito Bergamasco och Banca Lombarda i Italien, BfG i Tyskland, Slavenburg Bank i Nederländerna).

I ett läge med ökande konkurrens förde CL på skuldsidan av balansräkningen en upplåningspolitik som utmynnade i en mycket hög finansieringskostnad. Vidare ledde kvalitetssänkningen på tillgångarna till en nedgång i bankens anseende och en merkostnad för finansieringen på marknaden. Samtidigt fortsatte de allmänna utgifterna att öka i en högre omfattning än de totala tillgångarna. För att stödja CL:s utveckling har franska staten till CL direkt eller indirekt skjutit till tillgångar för betydande belopp (över 17 miljarder franska franc), framför allt genom överföring av värdepapper i statliga företag och genom korsvist ägande (Rhône-Poulenc, Usinor-Sacilor, Aérospatiale, Altus). Detta gjorde det möjligt att bokföringsmässigt öka kapitalbasen, men äventyrade gruppens resultat på grund av den låga avkastningen av dessa andelar och på grund av konsolideringen av de förluster som vissa av dessa företag lidit.

Nedgången i den ekonomiska verksamheten, som orsakade prisfall på fastighetsmarknaden och börsen och som förvärrade gäldenärernas situation, bidrog till att öka bankens problem. Räntemarginalen minskade avsevärt medan långfristiga andelar i industrisektorn gav obetydliga eller negativa avkastningar.

Efter en första undersökning av ärendet hade kommissionen tagit fasta på att stödåtgärderna till CL till stora delar utgjordes av statliga stöd, vilka inte, på det stadiet och på basis av de då tillgängliga uppgifterna, kunde anses vara förenliga med den gemensamma marknaden.

2. ALLMÄN BESKRIVNING AV STÖDÅTGÄRDERNA

Den franska statens åtgärder till förmån för CL innefattar ett kapitaltillskott på 4,9 miljarder franska franc och ett statligt ansvarstagande för risker och kostnader förbundna med ekonomiska åtaganden överförda till ett specifikt avskiljningssystem, inom ramen för ett förfarande kallat upplösningsförfarande. Inom ramen för den första räddningsplanen som sattes i verket 1994 var det statliga ansvarstagandet begränsat till 18,4 miljarder franska franc av 42 miljarder franska franc överförda tillgångar. Under 1995, efter överföringen av nya ekonomiska åtaganden, utvidgade staten sitt stöd på ett generellt sätt genom att ta ansvar för det totala nettovärdet av de ekonomiska åtagandena som överförts under 1994 och 1995 (nämligen nästan 135 miljarder franska franc) liksom räntorna på det lån på 145 miljarder franska franc som beviljats av CL till ett statligt företag kallat SPBI, för att finansiera avskiljningsmekanismen.

Kapitaltillskottet anskaffades i juli 1994 av de tre största aktieägarna, staten (genom förmedling av SPBI, handelsbolag som kontrolleras av staten och Thomson SIEG, ett dotterföretag till Thomson CSF), Thomson CSF och Caisse de Dépôts et Consignations, i förhållande till deras andel av CL:s aktiekapital. Till följd av denna transaktion steg den franska statens direkta och indirekta andel i CL från 78 % till 80,7 %.

Transaktionen omfattade utdelning av bevis på aktieteckningar till aktieägarna för att gottgöra deras investering. Varje bevis möjliggör för innehavaren att teckna en ny aktie inom en period på fem år till priset av 774 franska franc per aktie. Detta pris motsvarar nettotillgångsvärdet per aktie, beräknat på räkenskaperna för 1993.

Genom upplösningsförfarandet, som verkställdes 1994, placerades icke bärkraftiga fastighetslån som hade otillräcklig täckning, för närmare 42 miljarder franska franc (av ett totalbelopp på 100 miljarder franska franc i utestående belopp beträffande fastighetslån), i ett företag för detta särskilda ändamål, ett dotterföretag till CL som döpts till OIG. Detta företag köpte krediter till deras bokförda nettovärde, tack vare ett andelslån beviljat av SPBI. Detta andelslån finansierades i sin tur genom ett lån från CL till SPBI. CL:s tre statliga aktieägare förband sig att täcka de förluster som skulle kunna uppkomma vid omsättningen av tillgångarna, med upp till 14,4 miljarder franska franc och en del av kostnaden för återfinansieringen av lånet som CL beviljat till SPBI för de två första åren, uppgående till 2 miljarder franska franc per år. Med det statliga övertagandet av de överförda ekonomiska åtagandena, att räknas av från 1993 års räkenskaper, kunde CL minska nivån avseende täckningar och förluster för icke bärkraftiga ekonomiska åtaganden och fortsätta sin verksamhet. Staten hade i själva verket gjort det möjligt för CL att ersätta tvivelaktiga tillgångar, för vilka betydande täckningar var nödvändiga, med säkra tillgångar.

I avräkning på 1994 års räkenskaper har under 1995 ett nytt system för avskiljning bildats, Consortium De Réalisations (CDR), ett helägt dotterföretag till CL. Enligt den plan som meddelats av de franska myndigheterna skall detta dotterföretag köpa upp nästan 190 miljarder av CL:s tillgångar, däribland dem som innehas av OIG, inbegripet 55 miljarder franska franc i skulder. Alla berörda tillgångar - nämligen fastighetstillgångarna som huvudsakligen finns samlade inom OIG, dotterföretag som är banker (särskilt SBT, SDBO och Colbert), de beviljade finansieringarna inom biografsektorn och det industriella delägarskapet - skall överlåtas eller avvecklas. Sålunda skall 80 % av tillgångarna överlåtas inom fem år och, om förhållandena på marknaden så tillåter, borde åtminstone 50 % av dessa tillgångar vara sålda inom tre år. När det gäller överföring av dotterföretag som är banker till CDR, skall den välfungerande delen av dessa banker antingen överlåtas till utomstående eller återtas före den 31 december 1995 av CL, så att ingen verksam bankenhet vid slutet av räkenskapsåret 1995 finns kvar under CDR.

För att göra det möjligt för CDR att köpa CL:s tillgångar mottar CDR ett andelslån om 135 miljarder franska franc från SPBI. SPBI erhåller finansiering från CL genom ett icke-andelslån, med ett maximibelopp på 145 miljarder franska franc. Med detta lån kommer SPBI att vara i stånd att bevilja andelslånet på 135 miljarder franska franc till CDR och köpa nollkupongobligationer för ett belopp på ungefär 10 miljarder franska franc. Denna teckning av nollkupongobligationer kommer att göra det möjligt för SPBI att frigöra en intäkt på ungefär 35 miljarder franska franc i slutet av år 2014, så att den skall kunna kompensera de förluster som då kommer att ha konstaterats inom CDR.

Lånet från CL till SPBI, liksom lånet från SPBI till CDR, har den 31 december 2014 som förfallodag. Lånet från CL kommer att återbetalas i förväg i takt med att tillgångarna avyttras, i nivå med inkasserade belopp. Den gällande årliga räntesatsen är 7 % under 1995 och 85 % av penningmarknadskvoten från och med 1996. Andelslånet som beviljats till CDR kommer att bli föremål för en delamortering vid utgången av varje räkenskapsår. SPBI kommer att motta återbetalning av ett belopp som motsvarar beloppet för de avyttringar som kommit till stånd under året, och om förluster konstateras vid avyttringarna, kommer SPBI att förklara att det avstår från fordran på CDR till ett belopp som motsvarar de förluster som registrerats av CDR.

Genom systemet med andelslån kommer alltså CDR:s förluster att bäras av SPBI, alltså av staten, upp till ett maximibelopp på 135 miljarder franska franc. Om, i förekommande fall CDR:s förluster överstiger detta belopp, kommer de att bäras av CL, CDR:s ende aktieägare. CL förfogar på så vis över statliga garantier för återbetalningen av sitt lån till SPBI, vilket gör att CDR inte konsolideras varken av försiktighetsskäl eller av bokföringsmässiga inom CL-gruppen. Följaktligen gör denna process det möjligt för banken att minska täckningar och förluster samt att uppfylla kapitaltäckningsgraden.

I gengäld kommer SPBI att ha en fordran på CL enligt en klausul om "återgång vid bättre resultat". På så vis kommer SPBI att motta ett bidrag på 34 % av CL:s konsoliderade nettoresultat, en andel i gruppen, (före av detta bidrag och avsättning av medel för räkenskapsåret till fonder för allmänna bankrisker och före fransk bolagsbeskattning) ökad med 26 % av den del av det nämnda resultatet som överstiger 4 % av det egna konsoliderade kapitalet, en andel i gruppen (dvs ungefär 1 miljard franska franc). Dessutom har de franska myndigheterna uppgett att staten kan komma att, för en bestämd period, placera sina CL-aktier inom SPBI, så att SPBI skall kunna få utdelningarna på aktierna och intäkter av CL:s framtida privatisering.

Enligt avtalet mellan staten och CL avseende överenskomna målsättningar kan CL köpa tillbaka vissa andelar i industrin och handeln till deras marknadsvärde för ett belopp som inte överstiger 10 % av det aktuella värdet för dess aktieportfölj, dvs ungefär 5 miljarder franska franc. Dessutom kommer den välfungerande delen av dotterföretagen som utgör banker inom CDR och som inte överlåts till tredje part att återtas före den 31 december 1995 av CL, medan resten bör avyttras.

Enligt avtalsprotokollet kommer CL att bistå CDR i enlighet med ett tjänsteavtal som innefattar en vinstdelningsklausul för vissa tillgångar, enligt de villkor som kommer att fastställas senare i en gemensam överenskommelse mellan parterna. De franska myndigheterna har dock senare muntligen försäkrat att denna klausul kommer att tas bort.

3. TILLÄMPNING AV REGLERNA OM STATLIGT STÖD PÅ BANKER.

3.1 Tillämplighet av reglerna om statligt stöd på banker och uppskattning av förekomsten av statligt stöd

Vid granskningen av statliga stödåtgärder till banker är det nödvändigt att först ta i beaktande att fördraget inte har några specifika regler för kreditinstitut beträffande statligt stöd. Kommissionen är dock medveten om banksektorns speciella karaktär och finansmarknadens stora känslighet även för svårigheter begränsade till en eller annan inrättning, en omständighet som måste tas i beaktande vid tillämpningen av reglerna om statligt stöd.

Det är sålunda lämpligt att påminna om den bedömning som Europeiska gemenskapernas råd uttryckte i direktiv 89/647/EEG (2) angående kapitaltäckningsgraden för kreditinstitut: "På en gemensam bankmarknad skall kreditinstituten verka i direkt konkurrens med varandra, och införandet av gemensamma soliditetsnormer i form av en lägsta kapitaltäckningsgrad förebygger konkurrensstörningar och stärker bankväsendet inom gemenskapen".

I samma direktiv ansåg rådet också att "utarbetandet av gemensamma normer för kapitalbasen i förhållande till tillgångar och poster utanför balansräkningen, som är förenade med kreditrisker, utgör en väsentlig del av den harmoniseringen som fordras för ömsesidigt erkännande av tillsynsförfaranden och därmed för förverkligandet av den inre marknaden inom banksektorn".

Dessa påpekanden grundar sig på erkännandet att en miniminivå för kapitaltäckningsgraden både utgör ett jämlikhetskriterium för konkurrensvillkoren och ett av kriterierna för en banks livskraftighet. Emellertid kan de statliga åtgärderna, som har till verkan att ge ett ekonomiskt stöd åt banker i svåra situationer för att göra det möjligt för dem att respektera gemenskapens försiktighetsnormer, också samtidigt innehålla inslag av statligt stöd. Kommissionen måste därför kontrollera om reglerna om statligt stöd i fördraget respekteras för att avvärja all oförenlig snedvridning av konkurrensen.

Inom ramen för konkurrensen står det kreditinstituten fritt att, under iakttagande av försiktighetsnormerna och under överinseende av sina tillsynsmyndigheter, välja den investeringspolitik och den kombination av risk-avkastning för sin portfölj av tillgångar som de anser vara mest lämplig. En våghalsig och aggressiv politik kan medföra högre förväntade avkastningar, men den medför också en högre risknivå, om den inte är tillräckligt kontrollerad. Identifiering, kontroll och begränsning av dessa risker, vilka är av olika slag och ofta förbundna sinsemellan, utgör ett av de grundläggande kännetecknen för bankverksamhet. När stora risker leder till verkliga förluster kan dessa minska bankens resultat och påverka kapitalbasens storlek och kapitaltäckningsgraden. En minskning av riskfyllda verksamheter eller en ökning av kapitalet kan bli nödvändigt för att återupprätta den stadgeenliga miniminivån för kapitalbasen och för kapitaltäckningsgraden (8 %). Ställda inför en sådan situation kan bankens aktieägare skjuta till ytterligare medel om de bedömer att deras investering kommer att ge en tillräcklig avkastning. I allmänhet kommer de att kräva strukturomvandlingsinsatser för att minska risknivån.

Eftersom alternativet att avveckla en bank ofta är en lösning som totalt sett är mera kostsam än avvecklingen av ett industriföretag, på grund av att förhållandet mellan tredje mans kapital och eget kapital per definition är högre och att majoritetsaktieägarnas ansvar är större i förhållande till insättarna, och för att insättarnas förtroende måste bevaras, vidtar tillsynsmyndigheterna för banker fortlöpande och mycket stränga åtgärder för kontroll av bankens ledning liksom av aktieägarna för att förebygga de negativa följderna av en konkursansökan.

De utför kontroller och kan kräva korrigeringsåtgärder om de bedömer det nödvändigt. Om försiktighetsreglerna överträds har de flera instrument för att återställa normala förhållanden för utövandet av bankverksamheten. Dessa åtgärder sträcker sig från en varning till indragning av tillståndet för ett kreditinstitut. De kan också kräva att aktieägarna ger sitt stöd till saneringen av banken, särskilt om konkursen kan få oönskade negativa följder för förtroendet hos insättarna och eventuellt på finansmarknaden. Dessa följder kan vara särskilt svåra och de behöver inte stå i proportion till svårigheterna för den enskilda berörda banken.

Om det inte är möjligt att banken återkapitaliseras av sina aktieägare eller att banken köps upp av ett annat institut finns det olika lösningar att räkna med: dels konkursansökan, dels verkställande av en kontrollerad avvecklingsmekanism eller utförsäljning av delar, dels ett solidariskt ingripande av flera andra banker för att avvärja de tänkbara negativa, oönskade effekter som nämns ovan. Om den privata sektorn deltar på frivillig basis och av ekonomiskt betydelsefulla mått i räddningsåtgärderna skulle man kunna dra slutsatsen att inget statligt stöd förekommer.

Alltefter omfattningen av krisrisken för finanssystemet kan tillsynsmyndigheterna ingripa. När det gäller statligt ägda banker kan staten också anmodas ingripa i egenskap av aktieägare.

Om staten står för den största delen av eller hela det ekonomiska stödet, även om det är på begäran av tillsynsmyndigheterna, bör kommissionen göra en bedömning av det eventuella stödet i det statliga ingripandet. I sin bedömning av statliga ingripanden använder sig kommissionen i allmänhet av "privatinvesterarens princip i en marknadsekonomi", vilket anges i dess meddelande om statliga företag (3). I detta meddelande anges att det finns inslag av stöd i en transaktion om en jämförbar privatinvesterare inte skulle ha genomfört den, om han handlat under normala marknadsekonomiska villkor.

Vad beträffar statligt aktieinnehav i företag, och som kommissionen framhöll i sitt meddelande från 1984 (4), anses det att en privat investerare inte skulle ha genomfört en sådan transaktion, och att det alltså finns en presumtion om stöd, då företagets ekonomiska situation är sådan att en återgång till en normal vederlagssnivå (i form av utdelning på aktier eller avkastning av kapital) för det investerade kapitalet inte säkerställs inom en rimlig tidsrymd eller då riskerna med en sådan transaktion är alltför höga eller alltför utsträckta i tiden.

På samma sätt anser kommissionen att det finns en presumtion för stöd i de statliga garantierna, om de är nödvändiga för företagets överlevnad, med andra ord om det däri inbegripna stödet är likvärdigt med garantibeloppet, och om de har en ovanligt lång varaktighet eller innebär en mycket hög risknivå.

För att göra det möjligt för kommissionen att kontrollera att principen för privatinvesteraren i en marknadsekonomi respekteras måste bevis om hur staten, i egenskap av aktieägare handlar i jämförelse med en privat investerare, framläggas. För detta ändamål måste en logisk och detaljerad strukturomvandlingsplan läggas fram, som visar att det med rätta kan antas att det statliga ingripandet erhåller ett "normalt" vederlag godtagbart för en investerare i en marknadsekonomi för varje transaktion. Annars innefattar transaktionen statligt stöd.

I artikel 10.3 i ovannämnda direktiv 89/647/EEG om kapitaltäckningsgraden fastslås också att "om kapitaltäckningsgraden går ned under 8 %, skall de behöriga myndigheterna se till att kreditinstitutet i fråga vidtar erforderliga åtgärder för att så snart som möjligt återställa kapitaltäckningsgraden till den lägsta nivå som föreskrivits". Denna bestämmelse medför tre typer av överväganden. För det första har man åstadkommit en skyldighet för tillsynsmyndigheterna att kontrollera att lämpliga åtgärder vidtas för att återställa bankens soliditet. Naturligtvis bör dessa åtgärder för att vara lämpliga inte bara återställa kapitaltäckningsgraden ur räkenskapssynpunkt, utan också innefatta mer betydande ingripanden för att säkerställa en reell strukturomvandling och en varaktig sanering av banken, för att undvika att den åter råkar i samma svårigheter.

För det andra bör det understrykas att övervakningsskyldigheten, vilket understryks i inledningen till direktivet, är berättigad på grund av nödvändigheten att förutse alla förtroendekriser och upprätthålla likhet i konkurrensvillkoren. En kontinuerlig och sträng övervakning är mycket viktig, eftersom man med en sådan kan planera korrigeringsåtgärder för att begränsa bankernas risker, förutse krisen hos institutet och dess eventuella olycksdigra följder och alltså begränsa beloppet för krisresurser till det som är nödvändigt. Följaktligen bidrar övervakningen av tillsynsmyndigheterna till att det eventuella stöd som är nödvändigt för sanering blir så litet som möjligt.

Eftersom direktivets mål inte bara är att säkerställa systemets stabilitet, utan också likheten i konkurrensvillkoren, måste den roll av seende övervakning som direktivet ger åt tillsynsmyndigheterna i och med kontrollen av kapitaltäckningsgraden, fullgöras inom ramen för konkurrensreglerna, och särskilt de som gäller statligt stöd, för att säkerställa villkoren för lojal konkurrens. Följaktligen måste tillsynsmyndigheterna se till att kreditinstituten inte ingår alltför riskfyllda ekonomiska åtaganden, som kan påverka kapitaltäckningsgraden negativt, eftersom de är starka genom explicit eller implicit statligt stöd, då det handlar om företag som är statliga eller alltför stora för att gå i konkurs ("too-big-to-fail"). Ett automatiskt återställande av kapitaltäckningsgraden genom kapitaltillskott eller någon annan likvärdig statlig åtgärd skulle få effekten att stödja den illojala konkurrens som utövats av det försvagade institutet före krisen.

Slutligen måste det klargöras att denna bestämmelse i direktivet inte medför att kapitaltäckningsgraden skall återställas till varje pris, genom vilken lösning som helst. Men det är klart att avsaknad av respekt för kapitaltäckningsnormerna innebär en indragning av tillståndet för kreditinstitutet och följaktligen bankens avveckling eller konkurs. I synnerhet är, enligt artikel 8.1 d i rådets direktiv 77/780/EEG (5), otillräcklig kapitalbas en omständighet som gör att behöriga tillsynsmyndigheter kan dra in sitt tillstånd för ett kreditinstitut (6).

Även om de nationella reglerna föreskriver en obligatorisk rekapitalisering av en bank i svårigheter, skulle en sådan rekapitalisering utgöra ett stöd om den inte skulle ha beviljats under normala villkor, godtagbara ur vederlagssynpunkt för en privat investerare. Om man jämför statens handlande och en investerares i en marknadsekonomi, bör uppskattningen av stödbeloppet baseras på en jämförelse mellan transaktionens kostnad och dess korrekta nuvärde (7).

Även om ett statligt ingripande bedöms som nödvändigt av skäl som går utöver ramen för det institut som får hjälp, kvarstår skyldigheten att kontrollera att den lösning som för med sig minst snedvridningar har valts. Om en betydande snedvridning är oundviklig bör stora kompensationer krävas, vilka skall vara till fördel för andra operatörer inom sektorn för att kompensera de negativa följderna och begränsningen av möjligheter till en mer radikal men ibland oundviklig lösning, vilken tillämpas inom industrisektorn som är mindre känslig för svårigheter i ett enskilt företag.

Sammanfattningsvis bör reglerna om statligt stöd tillämpas också på banker, för att fastställa förekomsten av ett stöd i statlig regi för att stödja en bank i svårigheter, de snedvridningar som detta stöd skapar och de villkor som staten måste respektera i syfte att ta hänsyn till det gemensamma intresset

3.2 Bedömning av förenligheten för ett statligt stöd till en eller flera banker

Efter att ha fastställt att de åtgärder som granskas utgör statligt stöd i den mening som avses i artikel 92.1 i fördraget skall kommissionen undersöka om stödet kan anses förenligt med den gemensamma marknaden.

Om omständigheter utanför bankernas kontroll framkallar en förtroendekris inom systemet kan staten bli tvungen att ge sitt stöd till samtliga kreditinstitut, för att undvika de negativa följderna av en sådan systemkris. Följaktligen kan, vid en verklig systemkris, det undantag som föreskrivs i fördragets artikel 92.3 b åberopas för att "avhjälpa en allvarlig störning i en medlemsstats ekonomi". Villkoret som måste uppfyllas för förenligheten med gemensamma marknaden är att stöden beviljas på ett opartiskt sätt ur konkurrenshänseende av den berörda staten till hela banksystemet och inte överskrider det absolut nödvändiga.

I princip medför inte en eller några bankers svårigheter nödvändigtvis en förtroendekris för hela systemet. Försvagandet av en enda relativt stor bank kan dock, även om det beror på misstag inom den inre förvaltningen, försätta flera andra kreditinstitut som är ekonomiskt knutna till banken i svårigheter, vilket på så vis orsakar en mer allmän kris. Ett statligt stöd kan vara nödvändigt, men det får inte innebära ett ovillkorligt stöd till den försvagade inrättningen, och stödet bör inte verkställas utan att man på allvar ingriper i den definitiva strukturomvandlingen och i den individuella begränsningen av snedvridningen i konkurrensen som orsakats av stödet.

I sin utvärdering av förenligheten med den gemensamma marknaden hos stöd beviljade till stora banker kontrollerar kommissionen att stöden inte ändrar villkoren för ekonomiskt utbyte på ett sätt som strider mot det gemensamma intresset, enligt artikel 92.3, punkterna a och c. Kommissionen måste följaktligen kontrollera att det finns en vederbörligt meddelad, sammanhängande och realistisk saneringsplan. Inom ramen för saneringsplanen tar kommissionen hänsyn till det faktum att särskilda åtgärder i vissa fall är nödvändiga för att undvika att en stor banks konkurs kan få negativa oönskade följder på finansmarknaden. Respekten för det gemensamma intresset kan kräva att den omständigheten att en stor inrättning inte kan försättas i konkurs kompenseras av viktiga inskränkningar i dess konkurrenskraft.

I kommissionens åtstramning av krisstöden och strukturomvandlingsstöden av den 27 juli 1994 (8), har kommissionen visat att statligt stöd, för att ta hänsyn till det gemensamma intresset och alltså förklaras förenligt med den gemensamma marknaden, måste respektera följande fyra principer:

a) Stödet skall säkerställa att företaget åter blir livskraftigt inom en rimlig tidsrymd.

b) Stödet skall stå i proportion till kostnaderna för och de positiva följderna av strukturomvandlingen och beloppet får inte överskrida det absolut nödvändiga.

c) För att begränsa snedvridningen i konkurrensen för konkurrenterna måste stödåtgärderna vara de minst snedvridande för konkurrensen och företaget måste på ett betydande sätt bidra ekonomiskt till kostnaderna för strukturomvandlingen.

d) Åtgärder måste vidtas för att så mycket som möjligt kompensera ogynnsamma följder av stödet för konkurrenterna.

Kommissionen anser att dessa fyra allmänna principer kan tillämpas på banker, med hänsyn tagen till eventuella negativa oönskade följder av deras tillämpning för finanssystemet liksom för allmänhetens förtroende för banksektorn, och nödvändigheten att respektera gemenskapens regler avseende banksektorn.

När staten är den största aktieägaren i den krisdrabbade banken är det lämpligt att särskilja statens roll som aktieägare från rollen som kontrollmyndighet med skyldighet att bevara förtroendet för banksystemet. I själva verket kan denna sista uppgift förmå en stat att till en krisdrabbad bank bevilja stödåtgärder som går utöver vad som verkligen är nödvändigt för att återställa bankens livskraftighet. Följaktligen kan kommissionen bedöma stödåtgärder som vidtagits av oberoende tillsynsmyndigheter mer fördelaktigt, framför allt för statliga banker, om de gör det möjligt att garantera opartiskheten i de statliga ingripandena och likheten i konkurrensvillkoren.

4. DE FRANSKA MYNDIGHETERNAS SVAR PÅ DEN BEGÄRAN OM UPPLYSNINGAR SOM GJORDES AV KOMMISSIONEN I DESS BESLUT ATT INLEDA FÖRFARANDET

I sitt beslut att inleda det förfarande som föreskrivs i artikel 93.2 i fördraget gav kommissionen uttryck för sin åsikt om de generella linjerna för saneringsplanen. Kommissionen bekräftade att sättet att närma sig problemet tycktes angripa bankens svårigheter i grunden, att CL tycktes svara för de största bidragen för att ta hänsyn till konkurrenternas legitima intressen genom att hålla CL:s expansion i schack och dra ned på dess närvaro inom vissa verksamhetsområden. Kommissionen konstaterade att en ny återkapitalisering hade undvikits, att de improduktiva tillgångarna hade skiljts från banken och att de skulle bli föremål för ett avyttringsförfarande, och att en återgång till basverksamheten inom CL skulle ske. Kommissionen bekräftade också att den i sin undersökning av stödets förenlighet med den gemensamma marknaden skulle vara särskilt uppmärksam på de ansträngningar man begärt av CL, särskilt vad beträffar åtstramningen av balansräkningen och principen om en klausul om återgång vid bättre resultat som har till syfte att dämpa CL:s framtida expansion, liksom den viktiga rationaliseringen av bankverksamheten, som innefattar vissa ytterligare omfattande minskningar av personal och bankverksamhetens geografiska omfattning.Likväl bedömde kommissionen att det på vissa viktiga punkter var nödvändigt med förtydliganden och närmare detaljer. I avsaknad av ytterligare upplysningar kunde inte kommissionen sluta sig till att planen var förenlig med den gemensamma marknaden. Kommissionen bekräftade också på nytt den allmänt gällande principen för företag i svåra situationer, som ställer som villkor för stödets förenlighet med den gemensamma marknaden att stödet begränsas till det absolut nödvändiga, för att kostnaden för saneringen i så stor utsträckning som möjligt skall bäras av företaget självt, med tillräckliga insatser för att kompensera den snedvridande följden av ett stöd av denna storlek och med en fullständigt genomförd strukturomvandlingsplan som gör det möjligt att inom en rimlig tidsfrist återställa företagets livskraftighet.

I synnerhet begärde kommissionen kompletterande samt ytterligare upplysningar beträffande:

a) detaljerade förteckningar över överförda åtaganden, angivna i avtalsprotokollet mellan staten och CL, liksom utvärderingsstudier som utförs av bankråden och av bankkommissionen,

b) detaljerad och geografiskt fördelad omstruktureringsplan för varje verksamhet som visar att CL åter är livskraftigt,

c) åtskillnaden mellan CDR och CL och CL:s bestämmelser för vinstandel i förvaltningskontrollen av CDR,

d) bestämmelserna för CL:s återköp av tillgångar i specialstrukturen,

e) möjlighet till uppskjutande av skatteförluster,

f) statens totala övertagande av SPBI:s åtaganden,

g) den omstruktureringskostnad för tillgångarna i specialbolagen som är nödvändig för att sälja dem,

h) CL:s privatiseringsvillkor, framför allt vad avser de framtida krav som åläggs CL efter en sådan privatisering,

i) eventuellt villkor för minoritetsaktieägares tillbakadragande för de i SPBI,

j) försäljning av tillgångar utanför mekanismen CDR/SPBI till ett belopp av 100 miljarder franska franc.

k) varje annan överlåtelse i periferin eller inom CL:s bastjänster,

l) förfaranden utförda genom OIG 1994, som t.ex. finansiella rapporter.

Härefter är det lämpligt att redovisa de upplysningar som tillhandahållits av de franska myndigheterna. Dessa upplysningar har tillhandahållits skriftligen (brev av den 26 och den 28 april, av den 23 juni och av den 6 juli, diarieförda den 27 april, A/33402, den 3 maj 1995, A/33499, den 26 juni, A/34961 respektive den 7 juli, A/35317) eller muntligen under samtalen mellan representanter från kommissionen, från den franska regeringen och från CL (den 28 april, den 17 maj, den 20 och den 27 juni samt den 5 juli 1995).

4 a) Punkt a hade främst som syfte att verkställa en granskning av de avskiljda tillgångarna och kostnaden för deras överföring. Dessutom behövde kommissionen kompletterande upplysningar för att kunna göra en mera exakt uppskattning av det stöd räddningsåtgärderna innefattar. I själva verket är bestämningen av storleken på det reella statliga stödet oumbärlig för att fastställa vilka kompensationer som förmånstagaren av stödet bör uppmanas att tillhandahålla och för att begränsa stödet till det absolut nödvändiga.

Vad beträffar granskningen av bokföringen har CL uppgett sig överföra tillgångar för 190 miljarder franska franc till vilka är knutna skulder på 55 miljarder. Det har framkommit vid granskningen av de dokument som insänts att nettobeloppet för de avskiljda tillgångarna (värdepapper plus fordringar) uppgår till ungefär 130 miljarder franska franc. Till detta belopp skall läggas överföringen av 16 miljarder franska franc för garantier som kan mätas i siffror och ett visst antal andra garantier som inte kan mätas i siffror. Det handlar särskilt om potentiella risker som kan härröra från garantier för skulder som beviljas till andra företag av CL eller dess dotterföretag, från tvister och ekonomiska åtaganden som undertecknats av juridiska personer som kontrolleras av CDR. Tabellen nedan visar anskaffningsvärdena för tillgångar, indelade i grupper, så som de meddelats av CL.

>Plats för tabell>

Priset för överföringen av tillgångar har fastställts enligt följande:

- För fordringar, värdepapper med fast ränta och värdepapper som representerar kapital i icke konsoliderade företag: nettobokföringsvärdet den 31 december 1994 för fondmedlen (utom fordringarna på MGM-koncernen som överförs till sitt bruttovärde).

- För värdepapper som representerar aktiekapitalet i konsoliderade företag: priset sådant att det inte medför variationer i det egna kapitalet som konsoliderats av CL-gruppen per den 31 december 1993.

Eftersom överföringarna enligt avtalsprotokollet mellan staten och CL kommer att äga rum med retroaktiv verkan per den 1 januari 1994, borde avkastningarna och kostnaderna för de avskiljda tillgångarna som hänför sig till perioden som förflutit mellan den 1 januari 1994 och datumet för överföringen, överföras till CDR. I enlighet med denna princip har priset för överföringen av värdepapperena höjts med en räntesats som beräknats till 4,845 % (85 % av satsen på penningmarknaden för 1994, dvs. 5,7 %). Vad beträffar fordringarna, har tillämpningen av principen gjorts på ett i förväg bestämt sätt. CL avstår från att ta emot betalning för kostnader för finansiering och behåller de avkastningar som utgörs av räntor då dessa blivit bokförda.

4 b) I sitt beslut att inleda förfarandet hade kommissionen begärt att CL:s saneringsplan skulle överlämnas till kommissionen för att göra det möjligt för kommissionen att uppskatta stödets förenlighet med den gemensamma marknaden och särskilt ökningen av kapitalet. Kommissionen hade sålunda begärt mer detaljerade ekonomiska upplysningar om CL-gruppens olika ekonomiska och geografiska områden för att kontrollera att stödet inte överskrider det absolut nödvändiga beloppet och för att CL skulle kunna återfå sin livskraftighet utan något ytterligare statligt stöd i framtiden. Dessa upplysningar är oumbärliga för att bedöma graden av realism i CL:s referensscenario för de närmaste fem åren och, i synnerhet, av möjligheten till en minskning inom fyra år av exploateringskvoten (det vill säga förhållandet mellan allmänna utgifter plus amortering och banknettointäkten) för CL, i dag på 81 %, till en nivå som är lägre än dess främsta konkurrenters, ungefär 70 %, vilket skulle skapa en motsvarande förbättring av CL:s resultat.

De franska myndigheterna har överlämnat den affärsplan som utarbetats av CL. För att återställa CL:s vinstgivande förmåga analyserar affärsplanen de främsta problemen som orsakat bankens svårigheter, dvs den överdrivna och dåligt kontrollerade tillväxten, det okontrollerade flödet av allmänna utgifter och den otillräckliga riskkontrollen. Efter denna analys följer planen följande tre riktlinjer:

a) Ett förlopp med återgång till den prioriterade verksamheten, med ett stopp för betydande yttre tillväxt. CL kommer att fortsätta sin verksamhet som "affärsbank i Frankrike" (med en ny indelning av kundkretsen, utveckling av nya distributionskanaler och optimering av nätverket av bankkontor) och som "bank för stora företag och stora investerare i världen". Den kommer också att avstå från den geografiska mångsidigheten; bankens verksamhet avseende privatkunder utanför Europa liksom verksamheter som sträcker sig utöver vanlig bankverksamhet utanför Europa kommer att avyttras. I synnerhet uppskattar CL att den under 1995 skall avyttra alla dotterföretag i Latinamerika. Andra avyttringar kommer att äga rum inom det internationella nätverket. CL kommer också att avyttra eller lägga ned den verksamhet avseende privatkunder i Europa som inte har några utsikter att ge tillfredsställande lönsamhet. I detta syfte har CL redan under detta år stängt samtliga institut för privatkundverksamhet i Storbritannien. Siffrorna man håller fast vid i affärsplanen integrerar CLBN:s avyttring under 1995 och avyttringen av andra utländska dotterföretag under följande år, för att under tiden möjliggöra deras strukturomvandling. Denna återgångseffekt kommer att synas i CL:s balansräkning, under i allt övrigt lika förhållanden genom en minskning uppskattad till ett hundratal miljarder franc för en fyraårsperiod, oberoende av effekterna av att tillgångar avyttrats till avskiljningssystemet.

b) Förbättring av produktiviteten, vilket visas genom en sänkning av exploateringskvoten (allmänna utgifter + amorteringar /bankens nettointäkt) från över 80 % till 70 % på fyra år. De åtgärder som vidtagits i detta hänseende följer två huvudlinjer. För det första ett åtgärdande av lönekostnaderna per person och en minskning av antalet anställda. Vid utgången av planens första fas 1994 avskaffades 1 500 tjänster i Frankrike. Det eftersträvade målet är att åstadkomma en minskning av tjänster i storleksordningen 2 400 under 1995. Den sista fasen av planen, den som sträcker sig över perioden den 31 mars 1996 till 31 mars 1997, borde möjliggöra en motsvarande ökning av produktiviteten. Det är mot bakgrund av detta som man avsatte medel till reserver för 1994 års strukturomvandling. I Europa är det eftersträvade målet att övergå från [ . . . ] personer i juni 1994 till [ . . . ] i december 1995. Antalet anställda i affärsbanken utanför Europa (i dag 11 600) kommer att minska [ . . . ] under inverkan av den strategiska återgången. Till detta första slag av åtgärder bör man lägga minskningen av andra kostnader, särskilt på det administrativa planet.

c) Bemästrandet av riskkontrollen, ett mål som CL räknar med att uppnå framför allt tack vare omorganiseringen av åtagandefunktionen, åtgärden för riskkostnaden och förbättringen av täckningen, förutom den välgörande effekten av avskiljningen i fråga om risken.

Tabellen nedan återger utvecklingen av CL-gruppens främsta bokföringsposter sammanslutningar efter strukturomvandlingen för åren 1994-1999, sådan den framlagts av CL.

>Plats för tabell>

Förutsägelserna om basverksamheten och de siffror som finns tillgängliga i affärsplanen för 1995-1996 är de sammantagna prognoser som överlämnats av verksamhetsledningarna och ett visst antal frivilliga åtgärder som huvudsakligen gäller bankens nettointäkt och allmänna utgifter, som fastställts övergripande och vars resultat senare har påverkat basenheterna. För åren 1997 till 1999 har prognosen upprättats utan att man gått ned till de mest grundläggande enheterna, men på ett övergripande sätt för var och en av gruppens stora verksamheter.

CL:s affärsplan grundar sig på följande hypoteser:

- De korta räntorna förblir låga under hela perioden i fråga i Europa (i Frankrike 4,78 % under 1995, 4,67 % i fortsättningen), men stiger i USA (från 6,06 till 6,45 %).

- De långa räntorna förblir stabila.

- US-dollarn förbättras i jämförelse med 1994 och pariteten DM/franska franc ligger fast.

- Den ekonomiska omgivningen räknar med den förutsagda konjunkturförbättringen i Europa, vilken möjliggör en minskning av avsättning till reservmedel till 1997.

Resultaten har lagts fram av CL med följande kommentarer:

- Bankens nettointäkt sjunker under 1995 under inflytande av avyttringarna av [ . . . ] och under 1996, under inflytande av övergången av ersättningen för lånet till SPBI från CL från 7 % till 85 % av TMM (det vill säga 4 % enligt hypotesen om den räntesats som man haft som modell). Under följande år kommer den positiva följden av återbetalningarna från SPBI till CL i takt med avyttringarna av de avskiljda tillgångarna att kompenseras av avyttringar av vissa europeiska dotterföretag och av strukturomvandlingseffekter.

- De allmänna utgifterna och amorteringarna minskar i det långa loppet. Effekterna av strukturomvandlingsåtgärderna uppvisar verkningar automatiskt knutna till minskningen av antalet anställda.

- Exploateringskvoten uppvisar en konstant förbättring och övergår från [ . . . ] under 1994 till [ . . . ] under 1996, för att stanna på [ . . . ] 1999.

- Utvecklingen av nettoavsättningen till reservmedel grundar sig på hypotesen att återhämtningen avslutas under [ . . . ], den högsta punkten i bankcykeln.

- De andra faktorerna integrerar andelen från resultatet av livförsäkringarna [ . . . ] och de exceptionella plus och minus-värden som erhålls i samband med avyttringarna.

Tabell 3 återger utvecklingen av CL:s lönsamhetsgrad enligt affärsplanen (gruppens resultat före avräkningen av andelsklausulen på det egna kapitalet).

>Plats för tabell>

4 c) I samband med inledandet av förfarandet begärde kommissionen en mer distinkt åtskillnad mellan avskiljningssystemet (CDR) och CL, för att säkerställa en oberoende kontroll av förvaltningen och försäljningen eller avvecklingen av överförda tillgångar. Kommissionen bedömde att, även om besparingar hade kunnat uppnås beträffande förvaltningen av vissa områden (särskilt bank- och fastighetsområdena) av CL:s arbetsgrupper, fanns det en klar risk för intressekonflikter. Denna risk för intressekonflikter måste undanröjas genom en större åtskillnad mellan CDR och CL och genom ett starkare direkt statligt inflytande. Samma bekymmer har uttryckts av berörda tredje parter.

Inom ramen för förfarandet har de franska myndigheterna förelagt kommissionen den slutliga versionen av artiklarna i avtalsprotokollet mellan staten och CL vad beträffar förvaltningen av CDR, en version som innehåller vissa ändringar i förhållande till den första planen. Enligt dessa ändringar kommer nomineringen av CDR:s befullmäktigade, som enligt bolagsrätten tillkommer aktieägaren CL, att underställas ett statligt godkännande. Det föreskrivs också att en rådgivande kontrollkommitté skall bildas som skall bestå av tre ledamöter utsedda av SPBI under finansministerns direkta kontroll, två ledamöter utsedda av CL och fem kvalificerade personer utsedda av finansministern. Enligt avtalsprotokollet skall nomineringen av de ledamöter som föreslagits av CL underställas finansministerns godkännande.

Den rådgivande kommittén har getts mycket vidsträckta befogenheter. Den kommer att uppmanas att uttala sig om alla stora beslut som berör CDR eller dess dotterföretag beträffande till exempel avyttringar av tillgångar, ekonomiska kompletterande transaktioner eller tvister som går utöver de trösklar som definierats i avtalsprotokollet och som senare kan ändras genom kommitténs inre regelverk. Även om dessa råd juridiskt sett bara är rådgivande innebär de, om de är negativa, att SPBI fråntas sitt ekonomiska ansvar. I praktiken får den rådgivande kommittén befogenhet att avslå dessa transaktioner.

Sålunda kan kommittén för att fullgöra sitt uppdrag vidta revisioner av tillgångar eller företagna transaktioner. Särskilt kommer försäljningsuppdragen, förutom de undantag som uttryckligen godkänns av kommittén, att anförtros åt andra banker för att säkerställa utvärderingens opartiskhet. Detta säkerhetsförfarande kommer också att gälla för förvaltningen av tillgångar som, om det finns anledning, kan anförtros åt ett annat institut.

Vad beträffar vinstdelningsklausulen genom vilken CL uppmuntras att väl förvalta avskiljningssystemet, har de franska myndigheterna informellt meddelat att artikeln avtalsprotokollet om vinstdelningklausulen inte kommer att genomföras.

4 d) Vad beträffar möjligheten till återköp för CL av vissa avskiljda tillgångar kommer försäljningsuppdragen, om det finns några, enligt bilaga XII till avtalsprotokollet, att anförtros åt andra banker och CL måste begära ett uttalat godkännande i förväg från SPBI för att anförskaffa en tillgång. I synnerhet måste, vid en planerad avyttring till förmån för en bank utanför CDR-gruppen, CL:s köp ske enligt villkor som, särskilt prismässigt åtminstone är likvärdiga dem som föreslagits av banken utanför CDR-gruppen. Vid spontan avyttring kan SPBI alltid inom ramen för förvaltningen av tillgångarna, tvinga CL att konkurrera med utomstående. I det senare fallet, liksom vid avyttring av avskiljda banker, kommer anskaffningspriset för CL, om SPBI begär det, att fastställas gemensamt av två affärsbanker, utsedda var för sig av CL och SPBI i egenskap av bemyndigade experter.

4 e) Kommissionen hade också bedömt att CL:s möjlighet att få uppskov med skatteförlusterna utgjorde ett problem som borde behandlas enligt de principer som fastställts inom ramen för strukturomvandlingsstöden. De berörda tredje parterna har också begärt att denna möjlighet avskaffas.

I slutet av 1994 förfogade den skattegrupp som utgjordes av CL och 71 av dess dotterföretag över ett uppskov med förluster i storleksordningen 29 miljarder franska franc som huvudsakligen härrörde från CL:s moderbolag i Frankrike. Enligt CL:s prognoser skulle gruppens skatteresultat vara något positivt och sålunda kompensera en del av den skatteförlust som det bara går att få uppskov med i fem år, undantaget den del av förlusten som härrör från värdeminskning på fast egendom och för vilken uppskovet är obegränsat, dvs 4,8 miljarder franska franc.

[ . . . ]

De franska myndigheterna har också bekräftat att i vart fall i samband med en eventuell privatisering av CL, med ett sannolikt övergivande av klausulen om återgång vid bättre resultat, kan denna möjlighet till uppskov med förlusterna ses över på ett sådant sätt att ett sådant uppskov blir omöjligt

4 f) Kommissionen hade bekräftat att den inte kunde förklara ett totalt statligt ansvarstagande, som löper risk att undergå stora förändringar, förenligt med den gemensamma marknaden. Kommissionen förstår att den exakta kostnaden för ett statligt ansvarstagande är mycket svår att fastställa i dag på grund av flyktigheten hos tillgångarnas värde. Kommissionen måste dock kunna göra en bedömning av beloppet för den slutliga kostnaden för det statliga förfarandet, även inom en marginal av två yttersta värden, för att bedöma huruvida reglerna om statligt stöd efterlevs, särskilt vad beträffar begränsningen av stödet till det absolut nödvändiga och motprestationerna. Allt överskridande av den godkända kostnaden kommer att leda till att kommissionen åter undersöker ärendet.

Dessutom bör det beaktas att eftersom SPBI är ett handelsbolag med två delägare, staten och Thomson SIEG, och Thomson SIEG:s ansvar är begränsat till 1 000 franska franc enligt SPBI:s stadga, förblir staten den ende ansvarige för SPBI:s nettoskuld. Även om detta ansvar är begränsat kan beloppet för SPBI:s nettoskuld uppskattas genom skillnaden mellan lånet från CL till SPBI (145 miljarder franska franc) och de intäkter SPBI kommer att erhålla, särskilt av nollkupongen, av klausulen om återgång vid bättre resultat, av andelslånet till CDR och motgarantin från CDC och Thomson CSF för en del av OIG:s förluster.

De franska myndigheterna har bekräftat att det statliga ansvarstagandet via SPBI, för CDR:s risker och kostnader, är begränsat till beloppet för andelslånet från SPBI till CDR, dvs 135 miljarder franska franc, och att en gräns under detta belopp inte kunde fastställas utan att riskera revisorernas och tillsynsmyndigheternas godkännande av dekonsolideringen av avskiljningen av CL:s räkenskaper.

4 g) Avskiljningssystemet har till syfte att göra det möjligt för CL att undvika bokföring av stora fondreserver som, med revisorernas tekniska assistans uppskattats till 60 miljarder franska franc. Detta belopp innefattar [ . . . ] miljarder franska franc av de i siffror mätbara risker som uppskattats efter bokslutet av den 30 juni 1994 (och inklusive beloppet på [ . . . ] miljarder franska franc i mätbara garantier, varav i punkt 4a, [ . . . ] miljarder franska franc för kostnader i samband med övertaganden för räkenskapsåret 1994 och [ . . . ] miljarder franska franc till fondreserver för det första halvåret 1994 för så kallade undantagssituationer. Enligt de uppgifter som lämnats av de franska myndigheterna kan bruttokostnaden för övertaganden för 1995 beräknas till ungefär 4 miljarder franska franc. Ingen beräkning är möjlig för de följande åren.

4 h) Med hänsyn till längden av den period under vilken det ekonomiska stödsystemet till CL skall tillämpas (20 år) hade förtydliganden krävts av kommissionen beträffande CL:s framtida privatisering och i synnerhet om den eventuella ändring i villkoren för planen för denna eventualitet, särskilt vad beträffar klausulen om återgång vid bättre resultat och det statliga övertagandet.

De franska myndigheterna har förklarat att privatiseringen av CL förblir deras mål, men att osäkerheten om den tid som är nödvändig för strukturomvandlingen av banken inte gör det möjligt att fastställa vare sig datumet eller villkoren för denna privatisering. En första granskning har dock planerats om fem år, för att kontrollera om CL kan privatiseras eller ej. Innan dess kommer man att den 31 december 1997 ha påbörjat en fördjupad utvärdering av verkställandet av saneringsplanen för att, vid behov, se över dess parametrar. CL:s privatisering kommer att påverkas av att staten, via SPBI, säkrar en ekonomisk balans genom upplösningen av finansieringsordningarna. För detta ändamål har de franska myndigheterna bekräftat att staten inte vid privatiseringen har för avsikt att utan en lämplig kompensation avstå från den klausul som ger SPBI rätt till en andel av CL:s vinster. Huruvida kompensationen är lämplig kommer sedan att bli föremål för en utvärdering av rådgivande banker.

Inom ramen för samtalen mellan kommissionens representanter och de franska myndigheterna, har de senare åter bekräftat sin avsikt att privatisera CL och förklarat att de i princip siktar på en privatisering inom en tidsfrist på fem år, om affärsplanen respekteras och om banken således återfår sin livskraftighet.

De franska myndigheterna har också bekräftat att intäkterna av privatiseringen kommer att bidra till SPBI:s slutliga balansering. Mot bakgrund härav skulle de andelar i CL som innehas av staten kunna överföras till SPBI.

4 i) Kommissionen hade begärt mer detaljerade upplysningar om minoritetsaktieägarnas deltagande (särskilt Thomson och CDC) i planen för saneringen av CL, särskilt beträffande det eventuella villkoret för tillbakadragande från SPBI för dessa aktieägare.

De franska myndigheterna har understrukit att Thomson CSF och CDC är skyddade mot OIG:s förluster om de överstiger 12,3 miljarder franska franc och inom en gräns på 1,77 miljarder franska franc för Thomson CSF och sedan, om nödvändigt, med 300 miljoner franska franc för CDC. Datum för ianspråktagande av detta ekonomiska åtagande har uppskjutits till den 31 december 2012.

Vad beträffar SPBI har de franska myndigheterna förtydligat att SPBI är ett handelsbolag med två delägare: staten och Thomson SIEG, dotterföretag till Thomson CSF. Ansvaret för Thomson SIEG är enligt SPBI:s stadga begränsat till beloppet för dess andel i SPBI, dvs 1 000 franska franc. Thomson SIEG:s tillbakadragande är inte väntat.

4 j) De franska myndigheterna hade meddelat att CL inom kortast möjliga tidsfrist skulle minska sin balansräkning med minst 100 miljarder franska franc förutom verkningarna av att CDR bildades. De har bekräftat denna minskning. Det har förtydligats att denna minskning kan ske genom avveckling av investeringar, såväl inom som utanför banksektorn, avyttringar av fordringar, utskrivning av aktier och avyttring av placeringsaktier.

I synnerhet har de franska myndigheterna förklarat att hela banknätet i Latinamerika bjudits ut till försäljning, försäljningsuppdrag eller avyttringsplaner har lanserats för andra av gruppens internationella enheter, Banca Lombarda (Italien) har avyttrats och CLBN (Nederländerna) har bjudits ut till försäljning, ett speciellt franskt dotterföretag har bjudits ut till försäljning. De avyttringar som företagits gäller över 120 miljarder franska franc av tillgångarna i CL:s sammanställda balansräkning, förutom utskrivningen av aktier (nästan 14 miljarder franska franc).

4 k) Enligt affärsplanen räknar man med en återgång för CL:s verksamhet till de två basverksamheterna som affärsbank i Frankrike och de stora företagens och de stora investerarnas bank i världen. CL har förklarat att bankverksamheten avseende privatkunder utanför Europa liksom verksamheter som sträcker sig utanför bankverksamhet utanför Europa kommer att avyttras. De franska myndigheterna har inte lämnat uppgifter om eventuella ytterligare avyttringar.

4 l) De franska myndigheterna har lämnat en provisorisk rapport om OIG:s verksamhet och räkenskaper till kommissionen. Resultaten för 1994 är av föga betydelse, eftersom inledningen för verksamheten har varit mycket långsam. Tillgångar för 2 miljarder franska franc har avyttrats, medan kostnaden för övertagandet av tillgångsportföljen har motsvarat 2,5 miljarder franska franc i nytt kapital. Detta belopp ökade till 3,3 miljarder franska franc i mars 1995 på grund av att läget på fastighetsmarknaden förblir mycket osäkert.

5. KOMMENTARER ERHÅLLNA INOM RAMEN FÖR FÖRFARANDET

5.1 Reaktionerna hos berörda tredje parter

Banque Nationale de Paris och Société Générale, två franska banker av jämförbar storlek med CL, har överlämnat sina synpunkter beträffande detta ärende till kommissionen. Eftersom de två yttrandena som mottagits är mycket likartade beskrivs de här nedan i en enda framställning.

Sammanslutningen av aktieägare som är löntagare och f.d. löntagare i Crédit Lyonnais-gruppen ("Crédit Lyonnais Actionnaires Salariés") har till kommissionen uttryckt sin oro över CL:s framtid, särskilt vad beträffar minskningen av dess storlek. Den har också bekräftat att den aggressiva och våghalsiga politik som fördes av CL under andra hälften av 80-talet uttryckligen understöddes av franska staten.

Förenade kungarikets ständiga representation vid Europeiska unionen och "British Bankers' Association" har också skickat två brev i vilka de uttrycker att de delar kommissionens inställning vad beträffar tillämpningen av reglerna i fråga om statligt stöd på banker, samtidigt som de betonar nödvändigheten att behålla de ekonomiska operatörernas förtroende för banksystemet. När det gäller CL har de hävdat att kommissionen bör kontrollera att stödet begränsas till det absolut nödvändiga och att CL tillhandahåller betydande motprestationer i form av försäljning av tillgångar och minskning av storleken.

Danmarks ständiga representation vid Europeiska unionen har också i ett brev uttryckt sitt stöd för den hållning som kommissionen intar. De danska synpunkterna nådde dock fram efter utgången av den tidsfrist för svar som föreskrevs i kommissionens meddelande som offentliggjordes i Europeiska gemenskapernas officiella tidning och de återges därför bara som information. De danska myndigheterna påpekade också att det i vissa fall är nödvändigt med brådskande och omedelbara åtgärder, för att undvika att risken för att en eller flera banker lämnar in konkursansökan leder till en systemkris.

De franska bankernas argumenteringar kan sammanfattas i följande punkter.

I) Det går inte att ur räddningsplanen tydligt utläsa det eftersträvade målet i fråga om strategi. Utan en klar och betydelsefull minskning av bankens verksamhetsområde geografiskt sett och beträffande verksamhetsinriktning skulle man kunna befara en ombildning av banken till en exakt likadan bank med hjälp av statligt stöd.

II) Det kapital som satsats får ingen normal avkastning. Planen omfattar ett statligt stöd, efter avdrag med CL:s bidrag, på mellan 50 och 62 miljarder franska franc, värde per den 1 januari 1995. Detta belopp har erhållits genom att man adderat nuvärdena för kapitalökningen (5,3 miljarder franska franc), för upplösningsförfarandet (mellan 54 och 66 miljarder franska franc) efter avdrag för de diskonterade intäkterna från nollkupongobligationerna (7,8 miljarder franska franc) och för klausulen om återgång vid bättre resultat (1 miljard franska franc). Den diskonteringsränta som använts (7,81 %), har erhållits efter de franska myndigheternas uppskattningar av värdet för nollkupongen. Uppskattningen av kostnaden för upplösningsförfarandet har grundats på hypotesen att hela den överförda aktieportföljen kommer att säljas inom fem år och att det för varje år blir en kostnad i samband med övertaganden på mellan 5 % och 6 % att bära.

III) Planen leder till svåra snedvridningar i konkurrensen som inte kompenseras av någon betydande strukturomvandlingskostnad för CL. Enligt de berörda tredje parterna hade den mycket aggressiva politik som fördes av CL under åren 1987-1993, särskilt genom förvärv av andelar i banker och industrier till mycket höga priser, redan till stor del finansierats av staten (genom tillskott med nära 20 miljarder franska franc eget kapital, medan självfinansieringen utgjorde mindre än 6 miljarder franska franc). Dessutom skulle CL, genom sina oproportionerliga ingripanden, ha bidragit på ett avgörande sätt till förvärrandet av fastighetskrisen i Frankrike. I själva verket står CL före avskiljningen, för över en tredjedel av de sammantagna krediterna till de yrkesverksamma inom fastighetsbranschen (105 miljarder franska franc av 324 miljarder franska franc) och över det dubbla av samtliga ekonomiska åtaganden av Banque Nationale de Paris och Société Générale, institut som till storleken är jämförbara med CL. Under dessa omständigheter verkar villkoren för förverkligandet av planen föga tvingande och CL:s nedbantning endast teoretisk, eftersom de rationaliseringsåtgärder som företagits i Frankrike av CL är av samma art och samma omfattning som de som företagits av konkurrenterna (sålunda hade antalet anställda på CL:s kontor i moderlandet under 1994 minskat med 2 % inom ett och samma område samtidigt som antalet anställda inom BNP:s kontor i moderlandet minskat med 2,3 %) (9).

IV) Följande korrigerande åtgärder skulle alltså vara tänkbara:

1) CDR:s förvaltning måste vara självständig (kapital, styrande organ och personal fullständigt oberoende av CL) för att förebygga möjliga intressekonflikter.

2) Altus, SDBO och Colbert måste stanna kvar inom CL-gruppens konsolideringsområde (vilket självt skall ta på sig kostnaderna knutna till avvecklingen av dessa banker).

3) Den statliga garantin måste ha ett tak.

4) Den statliga exploateringssubventionen till CL, som uppkommer genom att de icke lönsamma avskiljda tillgångar ersatts med lånet till SPBI i CL:s räkenskaper, måste kraftigt minskas.

5) Uppskoven med skatteförlusterna måste avskaffas.

6) Klausulen om återgång vid bättre resultat måste "låsas" till den längd som från början fastslogs (20 år), vare sig CL privatiseras eller ej.

7) CL måste avyttra viktiga delar av sin verksamhet, både i och utanför Europa.

8) CL:s åtaganden måste vara detaljerade, kartlagda och oåterkalleliga. Dessutom skall en redogörelse för tillämpningen av planen lämnas årligen i en statlig rapport.

Huvuddelen av de två franska bankernas anmärkningar, som redan hade tagits i beaktande av kommissionen vid inledandet av förfarandet, antingen i bedömningen av förekomsten av stöd eller i begäran om upplysningar, är föremål för en mer fördjupad diskussion i bedömningen av förekomsten av stöd i transaktionen och i granskningen av dess förenlighet.

Kommissionen anser dock att vissa av de argument som framförts av berörda tredje parter inte kan godtas, särskilt vad beträffar punkterna 2 och 4. Punkt 3 är inte relevant när det gäller problemet avseende kommissionens utvärdering av förekomsten av stöd till denna garanti.

I själva verket tycks inte de berörda tredje parternas önskemål att Altus, SDBO och Colbert inte skall överföras till avskiljningssystemet godtagbara, av två skäl. För det första skulle CL-gruppen, om dessa dotterbolag stannat kvar inom CL-gruppens konsolideringsområde, ha behövt ytterligare ett kapitaltillskott på minst 9 miljarder franska franc för att uppfylla revisorernas krav på avsättning av medel till reserver. För det andra kommer i samtliga fall i slutet av 1995 dessa dotterbolag att återtas av CL, om de inte har sålts eller avvecklats innan dess. Priset för återköpet kommer att kunna fastställas av två oberoende affärsbanker.

Vad beträffar minskningen av exploateringssubventionen, och särskilt det resonemang enligt vilket kostnaderna i samband med övertagande av avskiljda tillgångar måste läggas till beloppet för de förluster som beräknas av revisorerna, bedömer kommissionen att detta resonemang inte är korrekt, eftersom det innebär att stödet skulle bokföras två gånger eftersom detta förlustbelopp, enligt de franska myndigheterna, innehåller alla övertagandekostnader för tillgångarna.

5.2 De franska myndigheternas svar på reaktionerna från tredje parter

De argument som framförts av tredje parter har diskuterats med de franska myndigheterna under de regelbundna samtalen mellan dem och kommissionens representanter. Deras kommentarer är medtagna i bedömningen av transaktionen och den granskning av dess förenlighet som utförts av kommissionen (punkterna 6 och 7).

6. BEDÖMNING

6.1 Bekräftelse av stödomfattningen i de ekonomiska åtgärderna till förmån för Crédit Lyonnais

Eftersom CL är en bank underställd statlig kontroll tillämpar kommissionen, för att bedöma förekomsten av statligt stöd i det ekonomiska stöd som CL förses med, "privatinvesterarens princip i en marknadsekonomi".

De strukturomvandlingsåtgärder som startades under 1994 och fortsattes under 1995 kan anses utgöra ett allomfattande strukturomvandlingsförfarande, till vilket stöden som beviljats för 1994 och 1995 är knutna.

6.1.1 Kapitaltillskott

Vad beträffar kapitalökningen som genomfördes i maj 1994, bedömer kommissionen, på basis av överlämnade dokument, att kapitaltillskottet vid den tidpunkten var långtifrån tillräckligt för att säkerställa den framtida lönsamheten. Man måste ta i beaktande att kapitaltillskottet var nödvändigt för bankens överlevnad, eftersom dess kapitaltäckningsgrad sjunkit under miniminivån på 8 %. Transaktionen ingick dock inte i en [ . . . ] plan för bankens sanering.

En privat investerare skulle ha krävt en fördjupad och fullständig undersökning av CL:s ekonomiska åtaganden och dess räkenskaper, liksom en detaljerad saneringsplan, innan han skulle godta att skjuta till nytt kapital, medan [ . . . ], vars uppdrag inte innefattade en genomgång av CL:s huvudsakliga ekonomiska åtaganden, gjorde sin bedömning på basis av information tillhandahållen av CL (där merparten var offentlig), information som [ . . . ] ej haft möjlighet att i grunden kontrollera. Dessutom värderades de aktiva tillgångarna på basis av 1993 års räkenskaper vilket inte tycktes återspegla de reella värdena, särskilt vad beträffar industriportföljen och banktillgångarna. Slutligen skulle en privat investerare också ha bedömt att vissa ekonomiska åtaganden, särskilt inom industriportföljen, vars avkastningar var lägre än deras finansiering, skulle ha haft en negativ inverkan på bankens framtida resultat. Följaktligen skulle inte ytterligare en nedskrivning av värdet på nettotillgångarna bedömts som nödvändig.

I stället för att kunna räkna med en lämplig ersättning för den investering som gjordes i maj 1994 utan att på nytt behöva skjuta till ny finansiering, fick staten följaktligen överväga nya åtgärder för ekonomiskt stöd till CL.

Dessutom skall tillsynsmyndigheterna, i enlighet med direktiv 89/647/EEG, handla så att en bank, vars kapitaltäckningsgrad faller under 8 %, vidtar nödvändiga åtgärder för att återställa den riktiga nivån så snabbt som möjligt, genom återkapitalisering eller minskning av sina åtaganden. Annars måste banken lägga ned sin verksamhet. Likväl utgör dessa återkapitaliseringsförfaranden och minskningar av ekonomiska åtaganden stöd, om de inte sker under normala marknadsvillkor. Sålunda är miniminivån för kapitaltäckningsgraden ett krav som grundas på tanken att en bank inte kan förvaltas på ett välfungerande sätt om den inte har en minsta kapitaltäckning. Kravet på en minskad kapitaltäckning utgör på så vis ett av kriterierna för en banks livskraftighet och säkerställer samtidigt likheten i konkurrensvillkoren.

Slutsatsen måste därför vara att en privat investerare i en marknadsekonomi inte skulle ha accepterat att sätta in sitt eget kapital i CL till priset av 774 franska franc per aktie, vilket den franska staten gjorde i maj 1994, utan en [ . . . ] undersökning av bankens räkenskaper och utan en [ . . . ] strukturomvandlingsplan som visar att CL kommer att finna en återgång till livskraftighet inom en rimlig tidsrymd. Följaktligen måste, på basis av tillgängliga uppgifter, kapitaltillskottet med 4,9 miljarder franska franc betraktas som ett statligt stöd.

6.1.2 Det statliga ansvarstagandet inom ramen för det första upplösningsförfarandet

Vad beträffar det beräknade statliga ansvarstagandet av 18,4 miljarder franska franc för upplösningsförfarandet 1994 måste slutsatsen dras att även detta innehåller delar av statligt stöd. Vid inledandet av förfarandet hade kommissionen ansett, vilket den franska regeringen erkänt, att det statliga ansvarstagandet var nödvändigt för CL:s överlevnad, eftersom behovet av medel skulle ha tömt ut bankens reserver utan detta stöd, och på så vis gjort banken insolvent. Utan statligt ansvarstagande eller ett annat förfarande av samma omfattning skulle CL ha måst avvecklas.

För det andra finns det inte någon fastställd riskpremie för ansvarstagandet, fastän det innefattade en klausul om återgång vid bättre resultat. Emellertid var en sådan klausul i praktiken utan värde på grund av överskattningen av de icke bärkraftiga tillgångarna och den omständigheten att ett sådant bättre resultat var osäkert. Denna överskattning medförde dels att den avsättning till reservmedel, som täcktes genom ansvarstagandet, blev otillräcklig, vilket nämndes av [ . . . ] i dess rapport om CL, och dels att en aktivering av detta åtagande blev mycket sannolik. Eftersom ansvarstagandet var nödvändigt för CL:s överlevnad och ingen avkastning kunde förväntas, är stöddelen i detta ansvarstagande praktiskt taget lika med garantibeloppet.

Dessutom bör det beaktas att detta förfarande kommit till stånd cirka tre år efter den ekonomiska konjunkturförändringen inom denna sektor. Under denna period hade CL [ . . . ] inte skaffat sig [ . . . ] täckning för de åtaganden CL gjort, vilka däremot fortsatte att öka, fastän flera experter kommit fram till bedömningen att man för en [ . . . ] del av åtagandena inom fastighetsbranschen borde ha avsatt medel som täckning.

Kommissionen hade också tillbakavisat franska regeringens argument, enligt vilka ett sådant ansvarstagande inte är ett statligt stöd, eftersom det hade anskaffats av aktieägarna på begäran av Bankkommissionen och utgjorde del i en upplösningsprocess som också hade utnyttjats av andra franska banker. I själva verket visar CL upp speciella egenskaper jämfört med andra franska banker som utnyttjat liknande upplösningsprocesser. För det första har inte CL noterat några betydande förluster i det nominella värdet för åtaganden överförda till det specifika upplösningssystemet (OIG), eftersom CL har kunnat avyttra dessa ekonomiska åtaganden till nettobokföringsvärdet, tack vare det statliga ansvarstagandet för riskerna med detta system, och de medel som avsatts till reserver av CL var nästan obefintliga i förhållande till tillgångarnas nominella värde.

För det andra verkar det på basis av mottagna uppgifter som om bara CL:s specifika företag (OIG), i förhållande till andra upplösningsprocesser, åtnjutit ett statligt ansvarstagande för riskerna. Detta statliga ansvarstagande har gjort det möjligt för CL att under 1994 behålla de ekonomiska åtagandena i huvudböckerna utan att vara tvungen att avsätta ytterligare medel till reserver eller åter bygga upp det egna kapitalet, vilket reglerna om kapitaltäckning för kreditinstitut föreskriver. Det verkar som om de andra franska bankerna inte erhållit samma fördel, eftersom de varit tvungna att bilda specifika företag utanför konsolideringsområdet där ansvarstagandet legat hos egna ekonomiska holdingföretag och inte hos deras slutliga aktieägare.

För det tredje innefattar processen bara i CL:s fall betalning till CL av kostnaderna i samband med övertagande av det lån som beviljats till det specifika företaget (4 miljarder franska franc). Betalningen för övertagandekostnaden bör alltså klart betraktas som ett stöd som läggs till stödet för ansvarstagandet.

Följaktligen måste den slutsatsen dras att betydande stöd ingår i upplösningsprocessen och särskilt i det statliga ansvarstagandet för riskerna för de överförda ekonomiska åtagandena och för låneservicen.

6.1.3 Det andra upplösningsförfarandet

Under 1995 ändrades avskiljningssystemet, inom ramen för det andra räddningsförfarandet, för att man skulle räkna med andra potentiella risker som skulle ha överstigit CL:s eget baskapital. De franska myndigheterna har förklarat att den lösning man planerade hade utarbetats på Bankkommissionens begäran och är den enda möjliga som kan uppfylla de många skyldigheter som saneringsplanen innehåller, nämligen skyddet för insättarna och respekten för reglerna inom bank-, handels- och börsrätt, minsta möjliga kostnad för planen för skattebetalarna, förebyggande av all snedvridning av konkurrensen samt tillvaratagandet av statens och minoritetsaktieägarnas intressen.

De har också framhållit att den statliga kostnaden för alla alternativa lösningar skulle bli mycket högre, att statens totala ansvarstagande för de överförda ekonomiska åtagandena är nödvändigt för att möjliggöra deras dekonsolidering av CL:s räkenskaper och certifiering av samma räkenskaper, och att klausulen om återgång vid bättre resultat tillsammans, med intäkten av avyttringen av tillgångarna, av nollkupongen och av bankens privatisering täcker kostnaden för ansvarstagandet inklusive räntan på lånet från CL till SPBI.

Kommissionen anser dock att avskiljningssystemet och särskilt det statliga ansvarstagandet för riskerna och kostnaderna för denna process utgör ett statligt stöd. Stödkaraktären hos detta ansvarstagande understryks av det faktum att det både är nödvändigt för CL:s överlevnad, har en utomordentlig varaktighet, innebär en mycket hög risknivå, och att ingen lämplig ersättning för detta ansvarstagande är att vänta, eftersom det kan undergå betydande förändringar som CL är oförmögen att förutse.

Enligt tillgängliga uppgifter bedömer kommissionen att det inte finns anledning att dra slutsatsen att de totala kostnader för franska staten som går att förutse på detta stadium för den process man valt är lägre än den kostnad staten som aktieägare skulle ha varit tvungen att bära, om man hade valt en lösning med en kontrollerad avveckling eller någon annan lösning för försäljning eller strukturomvandling med hänsyn tagen till de eventuella krav som följer av de nationella reglerna eller gemenskapsreglerna målar upp olika tänkbara scenarion. Dessa regler kan innebära högre kostnader vid en avveckling inom banksektorn än inom industrisektorn.

Dessutom finns det anledning att dra slutsatsen att kostnaden för staten skulle ha blivit mycket lägre om ett ingripande hade skett tidigare. Om staten hade ingripit för att begränsa CL:s överdrivna tillväxt skulle den också ha begränsat de risker CL utsatte sig för, genom sitt stöd i egenskap av aktieägare och genom sin storlek, och därmed minskat kostnaden för den statliga saneringen.

I detta sammanhang är det lämpligt att påminna om att CL:s aggressiva, inte tillräckligt kontrollerade politik och den blygsamma kvaliteten hos dess tillgångar redan hade fått noteringsbyrån Moody's att under 1991 nedåt revidera bankens anseende med två hack under maximitalet. Emellertid förblev denna betygssättning över den verkliga kvalitetsnivån på CL:s portfölj, eftersom den gynnades av den garanti som staten lämnade, i egenskap av bankens främsta aktieinnehavare.

Dessutom hade de franska myndigheterna varnats redan i början av 1992 genom ett flertal faktorer: konjunkturnedgången med dess klara följder för CL:s ekonomiska åtaganden inom fastighetsbranschen och industrin, CLBN:s känsliga ställning, särskilt på grund av sitt och CL:s ekonomiska åtagande i MGM-affären, följderna av aktieinnehav i statliga förlustföretag som Usinor-Sacilor, den svaga ledningen i vissa av gruppens dotterföretag, till exempel Altus, vilket kunde förutsägas av de första undersökningarna som letts av Bankkommissionen.

Trots detta fortsatte CL sin [ . . . ] expansionsstrategi. Totalbeloppet för balansräkningen ökade från 1 600 (slutet av 1991) till nästan 2 000 miljarder franska franc (slutet av 1993), det vill säga 25 % på två år, varav hälften för förvärvet av BfG i Tyskland som gjordes upp i december 1992. Samtidigt förstärkte CL sin närvaro i Amerika, i Asien och i Afrika. Industri- och affärsportföljen, som låg på nästan 38 miljarder franska franc i slutet av 1991, skulle uppnå ungefär 50 miljarder franska franc i slutet av 1993 (det vill säga +30 %). Det står alltså klart att en strängare kontroll av CL:s expansion skulle ha begränsat saneringskostnaderna. Följaktligen tycks saneringsplanen sent påkommen.

Det bör märkas att de franska myndigheterna inte har lagt fram någon alternativ lösning med kontrollerad avveckling eller försäljning av delar eller någon utvärdering av dess kostnader. Om man hade valt en sådan lösning, är det tydligt att denna lösning, till och med om kostnaderna för denna närmat sig dem för den sanering man hållit fast vid, skulle ha haft en mindre snedvridande verkan ur konkurrenssynpunkt. Om man alltså tillämpar proportionalitetsprincipen borde man ha tagit fasta på denna lösning.

[ . . . ]

Även om man kan förstå de orsaker som fått de franska myndigheterna att välja saneringslösningen som åtföljs av ett betydande statligt ekonomiskt stöd, får man inte bortse från en sådan lösnings negativa effekter på konkurrensen. Sådana effekter kräver betydande kompensationer.

Slutligen bör det konstateras att det är mycket troligt att kostnaden för räddningsförfarandet skulle ha varit lägre för staten om en fördjupad och fullständig analys inbegripet en lämplig saneringsplan hade förberetts vid det första ingreppet, eller till och med tidigare.

Sammanfattningsvis anser kommissionen på grund av ovanstående faktorer och på basis av tillgängliga uppgifter att kapitaltillskottet och de olika faktorerna i CDR/SPBI-processen liksom de statliga ansvarstagandena av de överförda ekonomiska åtagandena innehåller betydande delar av statligt stöd.

6.2 Bedömning av affärsplanen

Vad gäller CL:s affärsplan tycks denna behandla bankens grundläggande problem och möjliggöra för CL att återställa sin livskraftighet. Vissa förtydliganden ter sig likväl nödvändiga.

Mot bakgrund av att CL:s krissystem gör det möjligt att återställa kapitaltäckningsgraden till 8,3 %, alltmedan beloppet avseende de tillgångar som staten betalar minimeras, kan den slutsatsen dras att stödet inte är markant högre än det absolut nödvändiga, vilket för närvarande är oundgängligt. Betydande kompensation är likväl nödvändig för att CL inte skall återuppstå i tidigare form, för att banken på ett betydande sätt deltar i kostnaderna för strukturomvandlingen och för att ge konkurrenterna lämplig kompensation för den snedvridning av konkurrensen som stödet medfört.

Enligt de upplysningar som tillhandahållits av de franska myndigheterna om utvecklingen av CL:s eget kapital, möjliggör strukturomvandlingsplanen att CL kan återfå sin livskraftighet med en tillräcklig kapitaltäckningsgrad. Med en ökning av det egna kapitalet för gruppen (18 % på fem år) som överstiger tillväxttakten för de sammanvägda tillgångarna (4,6 %), kan kapitaltäckningsgraden stärkas.

Man kan på ett enkelt sätt komma fram till en uppskattning av kapitaltäckningsgradens utveckling och dess värde i slutet av saneringsprocessen, på grundval av CL:s uppskattningar av de sammanvägda tillgångarnas tillväxt och gruppens eget kapital och enligt den synnerligen försiktiga hypotesen att eget resterande kapital (minoritetsandelar och kompletterande eget kapital) kommer att ligga kvar på 1994 års nivå (nästan 50 miljarder franska franc). Uppställningen visar att kapitaltäckningsgraden under hela saneringsperioden håller sig på en nivå som är högre än föreskrivet minimum (Tabell 4).

>Plats för tabell>

Emellertid ter sig de hypoteser som ställts upp avseende affärsplanen något optimistiska. I fråga om räntesatser, nominella och reella, utgår affärsplanen från att satserna för 1995 skall gå ner till en låg nivå (4,78 %) och sedan förbli stabila (4,67 %). Likväl har för närvarande den förväntade minskningen av räntesatserna endast i relativt begränsad grad ägt rum. De nuvarande kortfristiga räntesatserna noteras till cirka 7,2 %, alltså 2,4 procentenheter mer. I ett läge då inflationsnivån förblir låg (10) innebär detta höga realräntor. Men tidigare erfarenhet i fråga om sanering av banker och studier som utförts av Bankkommissionen visar att sanering av en bank är särskilt svår då realräntesatsen är hög.

I synnerhet visar de studier som Bankkommissionen presenterat i sina årsrapporter att förhållandet i allmänhet är positivt mellan realräntesatsen och den minimala avkastning som bankerna i medeltal måste erhålla från sina kredittransaktioner för att ersätta sina lånade tillgångar och täcka kostnaderna för förmedling (bankernas "döda punkt").

Den monetära åtstramningen medför en minskad kreditefterfrågan och en ökad konkurrens mellan kreditinstitut, vilket gör att bankernas marginal minskar. Dessutom påverkar räntesatskurvans platta form i Frankrike (de korta räntorna ligger nästan på samma nivå som de långa räntorna) verksamheten på marknaden negativt och förhöjer kostnaden för övertagande av fasta tillgångar. Slutligen har finansieringskostnaderna för de svagaste instituten ökat, eftersom de har en sämre lönsamhetsbedömning särskilt i fråga om långfristiga lån. (11)

Den hypotes som utgår från att CL skulle kunna återhämta sig och rentav få ett bättre resultat än sina konkurrenter i fråga om exploateringskvoten från och med nu och fram till 1999 ter sig sålunda optimistisk. Det skulle innebära att CL skulle öka sin marknadsandel. Det ter sig dock mer realistiskt att förmoda att de ansträngningar som konkurrenterna under denna tidsperiod kommer att göra för att förbättra sin produktivitet, omöjliggör för CL att gå om sina konkurrenter. Återhämtning är möjlig då slöseri och misshushållning kan elimineras, men att göra ett bättre resultat än konkurrenterna förutsätter att man utgår från att CL kan införa nya förvaltningssystem, som är effektivare och lönsammare än konkurrenternas och som konkurrenterna än så länge är obekanta med. Följaktligen ter sig denna målsättning ambitiös.

Vidare bör inte den förutsedda kostnadsförbättringen övervärderas. I synnerhet finns en begränsning i fråga om minskning av personalkostnader i Frankrike i det nuvarande friställningssystemet, som gör det svårt att ersätta den äldsta personalen med nyare personal, som är bättre förberedd för att börja arbeta med, sprida och intensivt tillämpa datoriserade system. Trots att sociala program med fackförbundens medgivande upprättats i syfte att främja frivillig avgång för överskottspersonal, tycks varje ansträngning att behålla och attrahera den mest kvalificerade personalen och förbättra dess produktivitet problematisk.

[ . . . ] bör tilläggas att [ . . . ] för åren 2000-2014 [ . . . ] affärsplanen räknar med en ökning av nettoresultatet efter skatt med 4 % per år. Med en inflationssats på cirka 2 % per år innebär detta en real, automatisk tillväxtsats på 2 % per år för nettoresultatet, under i övrigt oförändrade förhållanden. Det är uppenbart att ett dylikt aritmetiskt synsätt inte är realistiskt. Om man förutsätter en bankmarknad med enbart marginell tillväxt, förutsätter en sådan hypotes en tillväxt av CL:s marknadsandel. En sådan hypotes kan inte godtas.

På grund av samtliga dessa skäl ter det sig alltså mer realistiskt att förutsätta en resultatstabilisering efter saneringen. Den avkastningsgrad för eget kapital man räknat med för 1999 (12,4 %) bekräftar i själva verket CL:s förnyade livskraftighet, medan dess automatiska höjning under följande år ter sig alltför optimistisk.

Det är därför lämpligt att göra en försiktigare uppskattning av CL:s saneringsförmåga. Detta innebär självfallet att prognoserna över förväntade inkomster för staten (avkastning från klausulen om återgång vid bättre resultat, liksom resultatet för staten i egenskap av aktieägare, i form av utdelning på aktier och överföring till resultatreserv) måste anpassas nedåt, genom en känslighetsanalys, som skall baseras på en hypotes som räknar med en nominell tillväxtsats av nettoresultatet efter skatt på 2 % för perioden 2000-2014.

6.3 Värdering av beloppet för statens ingripande

Först bör det beaktas att det är mycket svårt att göra en uppskattning av statens kostnad för den krisåtgärd som avser CL på grund av svårigheten att uppskatta det stöd som är inbegripet i upplösningsmekanismen. I själva verket kan inte det stöd som inbegrips i statens övertagande av till avskiljning överförda tillgångar med exakthet beräknas, på grund av svårigheten att värdera den risk som ligger i tillgångarna. En heltäckande värdering av det stöd som inbegrips i övertagandet, kräver en detaljerad värdering och måste beröra varje avskiljd tillgång. Sådana utvärderingar kan endast utföras av yrkesverksamma revisorer. Därför har kommissionen velat utreda resultaten i olika värderingar, som utförts med bistånd från ett flertal specialister, särskilt Bankkommissionen, CL:s nya revisorer och rådgivande banker.

Ett indexvärde för det stöd som inbegrips i statens övertagande kan uppskattas, vilket kommissionen hade gjort vid inledandet av förfarandet, genom att först beakta vilket belopp av eget kapital som CL hade behövt för att kunna uppnå kapitaltäckningsgraden om banken inte hade åtnjutit täckning från staten. I själva verket är den huvudsakliga målsättningen med statens övertagande av det totala nettovärdet av avskiljda tillgångar att göra det möjligt för CL att avveckla avskiljningen, och undvika all täckning (antingen för nedskrivning av tillgångarna i förhållande till det bokförda värdet, eller för kostnaden i samband med övertagande) liksom varje tillskott av eget kapital, i enlighet med kapitaltäckningsreglerna för kreditinstitut vilket i hög grad skulle ha belastat statsbudgeten.

De upplysningar som de franska myndigheterna tillhandahållit har gjort det möjligt att erhålla en mer exakt uppskattning av transaktionens bruttobelopp, enligt denna metod. Detta belopp omfattar 4,9 miljarder franska franc i kapitaltillskott, 60 miljarder franska franc i täckning (12) och cirka 4 miljarder franska franc, som sammanhänger med den enkla mekaniska effekten på behovet av eget kapital, vilket är förenat med dekonsolideringen, det vill säga nästan 69 miljarder franska franc sammanlagt.

Men mekanismen har som mål, vilket de franska myndigheterna understrukit, att undvika att CL bokför dessa förluster nu och senarelägger förlusterna över flera år i framtiden, och sålunda uppnår kompensation för dem genom de olika beståndsdelarna i mekanismen. Enligt de franska myndigheterna kommer det underskott som härrör från CDR:s överlåtande av fordringar att kompenseras genom en klausul om återgång vid bättre resultat som inbegriper uttag till förmån för SPBI, eventuella mervärden för de överförda tillgångar som återtas till nettovärde i SPBI:s bokföring, liksom inkomst från SPBI:s försäljning av CL:s aktier vid privatiseringen av banken. Ett eventuellt negativt slutligt nettosaldo (år 2014) kommer att täckas genom inkomsterna från nollkupongsobligationslånet upp till ett belopp av 35 miljarder franska franc.

För att pröva hållbarheten i ett sådant resonemang, måste den förväntade ersättningen för transaktionen för den aktieägande staten jämföras med de kostnader som staten kommer att få bära. Självfallet måste samtliga nominella belopp avseende nuvarande kostnader och förväntade inkomster av mekanismen i en mer eller mindre avlägsen framtid, särskilt slutliga förluster för och avkastning från klausulen om återgång vid bättre resultat, utdelningar på aktier och nollkupongobligationer jämföras på ett korrekt sätt. Detta innebär att varje framtida värde måste diskonteras till ett lämpligt nuvärde.

Skälet till att det är nödvändigt för kommissionen att använda ett sådant synsätt är de franska myndigheters argumentation att åtgärden har en slutlig nettokostnad som uppgår till noll för staten, och den bedömning som konkurrerande banker gjort inom ramen för förfarandet, vilken bekräftar att beloppet för stödet i nuvärde beräknas ligga mellan 50 och 62 miljarder franska franc.

Vidare har denna metod för utvärdering av en statlig intervention fastlagts av kommissionen i dess meddelande 93/C 307/03 (13). I meddelandet hävdade kommissionen att man vid uppskattning av statliga ingripanden måste jämföra statens beteende och den privata investerarens. I meddelandet hävdades särskilt att "en investerare i en marknadsekonomi normalt skulle tillföra kapital under förutsättning att nuvärdet (det vill säga framtida `cash-flow:s` nuvärde omräknat till företagets kapitalkostnad eller interna aktualiseringsvärde) för `cash-flow` han kan förvänta sig få ur ett planerat projekt ( i form av utdelning på aktier eller mervärde på kapital och anpassade till risker) överstiger den nya kapitalinsatsen". I meddelandet försäkrar kommissionen även att "detta stödinslag utgörs av skillnaden mellan investeringskostnaden och investeringens korrekta nuvärde."

Vid utvärderingen av kapitaltillskott och förväntade resultat i form av utdelning på aktier eller mervärde på kapital, måste det diskonterade nuvärdet vara likvärdigt med det värde som kapitalmarknaderna skulle ha använt för att utvärdera avkastningen av sina stöd.

Enligt ett flertal experters uppskattningar, inklusive CL, är lämplig avkastningssats för kapital som är placerat i bank i storleksordningen 12 %. Samma uppskattning får man om man utgår från ett medelvärde för den avkastning som ett urval av stora internationella banker (14) uppnått under de fyra senaste åren. Sålunda är den avkastningssats för eget kapital som CL fastställt såsom målsättning av likvärdig omfattning, då den förväntade satsen för 1999, efter saneringen, är fastställd till 12,4 %. Följaktligen anser kommissionen att en sats på 12 % kan anses lämplig för kalkylen av nuvärdet för statens framtida inkomster.

För att komma fram till en uppskattning av åtgärdens nettokostnad för staten är tre överväganden nödvändiga. Först och främst bör det noteras att SPBI, i egenskap av statsägt handelsbolag, åtnjuter en full garanti från sin aktieägares sida. Åtgärdens stödinnehåll omfattar inte bara förluster på andelslånet till CDR, utan även SPBI:s finansieringskostnader.

För det andra måste i föreliggande fall metoden grundas på bedömningen att CL:s värde utan krisplan skulle ha uppgått till noll, eftersom förlusterna skulle ha uttömt bankens egna fonder. I fråga om åtgärdens bruttobelopp bör följaktligen vikt läggas vid nollkupongobligationslånet, avkastning från klausulen om återgång vid bättre resultat ("uttaget") och de resultatandelar som staten kommer att motta i egenskap av CL:s direkta och indirekta aktieägare (Thomson och CDC), antingen genom utdelning på aktier eller avsättningen till resultatreserver.

Slutligen bör det beaktas att de ekonomiska nettobidragen från CL till CDR/SPBI-mekanismen enligt på klausulen om återgång vid bättre resultat måste minskas med de intäkter i form av skatt som staten skall avstå ifrån för att möjliggöra CL:s bidrag till kostnaderna för åtgärden. Eftersom klausulen är ett uttag av vinsten före fransk skatt, förlorar staten därigenom den skatt som normalt tillkommer den i egenskap av skattemottagare.

Följaktligen består stödet av följande delar:

i) Kapitaltillskott.

ii) Övertagande av fordran till förmån för CDR på andelslånet om 135 miljarder franska franc som beviljats av SPBI och som övertagits av staten, efter beaktande av avkastning från och kostnader för övertaganden och strukturomvandling av tillgångar.

iii) Nettokostnad för övertagande av andra avskiljda tillgångar, dvs. saldot mellan SPBI:s kostnad för det lån som beviljats av CL och SPBI:s inkomster av andelslånet som beviljats CDR.

Följande kostnader skall beaktas:

iv) Framtida inkomster av nollkupongobligationer omräknade till nuvärdet

v) Framtida inkomster av klausulen om återgång vid bättre resultat omräknade till nuvärdet, liksom statens andel i de förväntade resultaten direkt och indirekt (Thomson och CDC), minskad med skatteförlusten för staten på grund av denna klausul.

Kapitaltillskottet på 4,9 miljarder franska franc genomfördes i juli 1994, vilket i nuvärde motsvarar 5,2 miljarder franska franc.

I fråga om punkt ii, bör det beaktas att den maximala förlusten för SPBI på CDR inte får överskrida beloppet för andelslånet om inte SPBI beviljar CDR andra lån (15). För att komma fram till en uppskattning av förlusten måste flera beståndsdelar i princip beaktas: tillgångarnas nuvarande latenta förluster, kostnad för övertagande eller avveckling av tillgångarna, tillgångarnas försäljningsvärde, sannolikheten av en aktivering av säkerheterna samt marknadens utveckling. En sådan uppskattning är särskilt svår på grund av tillgångarnas art och marknadsvillkorens osäkerhet.

Förenklat kan man dela avskiljda tillgångar i två delar, varav den första består av icke eller föga lönsamma tillgångar till vilka man kan tänka sig att samtliga täckningar som skulle göras var koncentrerade, medan den andra delen utgörs av mer bärkraftiga tillgångar. Vad gäller den första delen, hade de franska myndigheterna i ett första skede förklarat att den förväntade förlusten var lika stor som de uppskattningar av täckningsbehovet som gjorts med hjälp av revisorer och att uppskattningarna låg på cirka 50 miljarder franska franc. Kommissionen har, efter genomgång av skilda resultatanalyser som utförts av de franska myndigheterna i samverkan med revisorer, Bankkommissionen och rådgivande banker, kommit fram till slutsatsen att till detta belopp även måste läggas CL:s täckningar för första halvåret 1994 och kostnaderna för övertagande avseende 1994 års verksamhet, vilka överförts till CDR. Dessa belopp uppgår till cirka 9,8 miljarder franska franc.

Till beloppet bör läggas finansieringskostnaden för mer bärkraftiga tillgångar (iii). Kostnaden i samband med övertagandet bärs av SPBI, som finansierar kostnaden genom CL. Räntesatsen på det lån som beviljats av CL är 7 % för 1995 och därefter 85 % av penningmarknadens kvot (TMM ). I det fall alla tillgångar överlåts inom fem år till en fast sats (16) och om TMM ligger kvar på 4,7 % (den sats som CL använt vid utarbetande av affärsplanen), kan man komma fram till en uppskattning av denna kostnad på cirka 11 miljarder franska franc (nuvärde).

>Plats för tabell>

Från detta belopp skall avkastningen från de mest bärkraftiga tillgångarna dras av. Enligt de franska myndigheterna beräknas denna avkastning uppgå till cirka 5,2 miljarder franska franc, nominellt värde, dvs. 4,1 miljarder i nuvärde. Följaktligen kan nettokostnaden i samband med övertagande av andra avskiljda tillgångar uppskattas till cirka 7 miljarder franska franc.

Dessa totalkostnader för staten (cirka 72 miljarder franska franc) måste dras av från statens inkomster för nollkupongobligationer (iv), liksom från klausulen om återgång vid bättre resultat och från inkomsten för staten i egenskap av aktieägare, i form av utbetalning på aktier eller avsättning till fonder (v).

Nollkupongobligationer på 10 miljarder franska franc (iv) bör kunna frigöra ett mervärde på 35 miljarder franska franc på 20 år, med en räntesats på 7,8 %. Sålunda uppgår mervärdets nuvärde enligt samma sats till cirka 8 miljarder franska franc (värde per den 1 januari 1995).

I syfte att utröna i vilken mån CL bidrar till finansieringen av systemet, är det självfallet av intresse att beakta de sammanlagda förväntade inkomsterna för staten på grundval av saneringsplanen, det vill säga alla typer av vinster, varav en del i form av uttag för avskiljning i kraft av klausulen och de vinster som normalt återstår efter skatt för den aktieägande staten, och som anslås antingen i form av utdelning på aktier eller som fondmedel (v). Det bör noteras att då man från kostnaden för transaktionen drar av framtida normala utdelningar på aktier till deras nuvärde, vilka staten skall motta direkt eller indirekt (Thomson och CDC), utbetalda eller kvarhållna, utgår man i själva verket från värdet av en eventuell privatisering eller, om en privatisering inte äger rum, CL:s nuvärde efter strukturomvandlingen, enligt metoden för framtida cash-flows netto-nuvärde.

I fråga om klausulen om återgång vid bättre resultat måste hänsyn tas till det faktum att den aktieägande staten därigenom förlorar den utdelning på aktier som den normalt sett hade haft rätt till i egenskap av CL:s direkta eller indirekta aktieägare (med 71 % av kapitalet (17)) samt som mottagare av skatt. CL:s nettobidrag till kostnaderna för avskiljningssystemet är därmed begränsat. I själva verket hade staten utan klausulen fått cirka 35 % av resultatet i form av skatt och 71 % av återstående belopp i egenskap av aktieägare (vilket motsvarar 81 % av resultatet) medan staten, med klausulen, genast får cirka 47 % av resultatet i kraft av klausulen (18) och totalt 90 % av resultatet. Men samtidigt förlorar staten en del av den franska skatten (det vill säga cirka en sjättedel av klausulens belopp) som staten annars skulle ha erhållit. Klausulens mervärde för staten är därmed 9 % av resultatet, det vill säga 3 miljarder franska franc på 20 år (i nuvärde).

Det står därmed klart att det som staten vinner å ena sidan på klausulen, förlorar den å andra sidan i normala skatter och utdelningar på aktier, med undantag för andelen av det uttag i kraft av klausulen som staten gör [ . . . ]. Klausulen utgör dock ett åtagande och frambringar en åtstramande effekt för CL, i synnerhet som uttaget med stöd av klausulen sker före täckningar för fonden för allmänna bankrisker.

Enligt affärsplanen kan uttagen i nuvärde med stöd av klausulen om återgång vid bättre resultat och resultaten i nuvärde för staten uppskattas till cirka 18 respektive 12 miljarder franska franc.

Kommissionen anser dock att affärsplanen grundar sig på ganska optimistiska förutsättningar (se punkt 6.2). Penningmarknadens räntesats är för närvarande mycket högre än den räntesats man räknat med i affärsplanens uppskattningar för 1995. Sålunda visar analysen av tidigare fall av sanering av banker och studier över bankernas "döda punkt" att saneringen av en bank oftast är mer problematisk med en låg inflationsnivå och höga realräntesatser än i det motsatta fallet. Vidare verkar det osannolikt att CL så snabbt skulle kunna klara att minska sina allmänna kostnader (18 % på fyra år), även om minskningen är nödvändig för en återhämtning i förhållande till konkurrenterna. Till dessa överväganden bör slutligen läggas att utarbetandet av affärsplanen för år 2000-2014 grundar sig på en hypotes om en automatisk ökning av nettoresultatet efter skatt med 4 % per år, vilken ter sig varken realistisk [ . . . ].

Av dessa skäl verkar det mer lämpligt att förutsätta en stabilisering av realresultaten efter saneringen. I själva verket bekräftar lönsamhetssatsen för eget kapital för 1999 (12,4 %) en återgång till livskraftighet för CL, medan dess automatiska ökning under följande år verkar alltför optimistisk. Detta innebär att avkastningen från klausulen om återgång vid bättre resultat liksom resultaten för den aktieägande staten, i form av utdelning på aktier och avsättning till fonder, måste anpassas nedåt. Känslighetsanalysen, som grundar sig på hypotesen om en nominell tillväxt av nettoresultatet efter skatt på 2 %, ger en uppskattning för dessa två beståndsdelar på 15 respektive 10 miljarder franska franc.

Uppskattningen kan emellertid inte betraktas som definitiv eftersom staten förlorar en del av sina sedvanliga inkomster på grund av klausulen. Denna effekt måste beaktas i kostnadskalkylen för statens ingripande, eftersom detta är berättigat med hänsyn till möjligheten för staten att tillgodogöra sig en återgång vid bättre resultat. Trots att denna skattelättnad är tillämplig både på privata och offentliga investerare, tillämpas den endast på företag i svårigheter. Hädanefter utgör en sådan fördel i princip ett statligt stöd.

Såsom nämnts ovan, tillämpas uttaget i kraft av klausulen före uppbörden av fransk skatt. Mot bakgrund av att CL åtnjuter en senareläggning av skatteunderskott avseende de fem första åren och att nästan hälften av CL:s inkomster kommer ifrån utlandet, kan skatteförlusten uppskattas till 17,5 % av klausulens belopp i nuvärde år 2000-2014, det vill säga cirka 2 miljarder franska franc. Detta belopp måste dras av från klausulens nuvärde. Följaktligen kan klausulen om återgång vid bättre resultat uppskattas till 13 miljarder franska franc.

>Plats för tabell>

Sammanfattningsvis ser beståndsdelarna i krisåtgärden riktad till CL ut så som följer:

i) Kapitaltillskott med nuvärde på 5,2 miljarder franska franc.

ii) Avstående från fordran på CDR avseende SPBI:s andelslån på maximalt 135 miljarder och uppskattat till 60 miljarder franska franc, efter beaktande av avkastning från och kostnader i samband med övertagande och strukturomvandling av icke eller föga bärkraftiga tillgångar.

iii) Nettokostnad i samband med övertagande av andra avskiljda tillgångar, 7 miljarder franska franc, det vill säga skillnaden mellan SPBI:s kostnad för det lån som beviljats av CL (11 miljarder franska franc), och SPBI:s inkomster av det andelslån som beviljats CDR (4 miljarder franska franc).

Följande kostnader för systemet bör