KOMMISSIONENS BESLUT av den 20 maj 1998 om det stöd som Frankrike beviljat koncernen Crédit Lyonnais [delgivet med nr K(1998) 1454] (Endast den franska texten är giltig) (Text av betydelse för EES) (98/490/EG)

EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION HAR FATTAT DETTA BESLUT

med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, särskilt artiklarna 92 och 93 i detta,

med beaktande av Avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet, särskilt artiklarna 61 och 62 i detta,

efter att enligt ovannämnda artiklar ha gett berörda parter tillfälle att yttra sig (1), och

av följande skäl:

1. INLEDNING

Crédit Lyonnais (nedan CL) är en offentlig finanskoncern med verksamhet inom banksektorn. Den har sedan 1992 brottats med stora svårigheter, vilka ledde till att staten 1994 gav koncernen stöd i form av en ökning av kapitalet och inrättandet av en avyttringsstruktur som var avsedd att ta emot fasta tillgångar till ett värde av ungefär 40 miljarder franc. Andra tillgångar till ett sammanlagt värde av ungefär 190 miljarder franc (2) fördes 1995 över till avyttringsstrukturen, vars förluster omfattades av den statliga garantin. Dessa åtgärder var föremål för kommissionens beslut 95/547/EG av den 26 juli 1995, i vilket de statliga stöden i fråga på vissa villkor godkändes, förutsatt att den totala nettokostnaden för staten uppgick till maximalt 45 miljarder franska franc (3). Till följd av CL:s försämrade finansiella situation föreslog de franska myndigheterna i september 1996 brådskande stödåtgärder på sammanlagt nästan 4 miljarder franc för att allvarliga negativa följder skulle kunna undvikas. Den 25 september 1996 beslutade kommissionen att godkänna de brådskande stöden och att inleda ett förfarande (4) beträffande de övriga stödåtgärder som enligt planerna skulle beviljas CL för att göra det möjligt att förbättra koncernens situation och att i samband med detta granska huruvida allt det omstruktureringsstöd som CL beviljats är förenligt med den gemensamma marknaden. Denna granskning skall grunda sig på alla relevanta faktorer - däribland de som låg till grund för beslut 95/547/EG och de skyldigheter som genom detta beslut ålades Frankrike - samt varje ny faktor, däribland åsidosättandet av vissa villkor, de nya åtgärder som föreslås samt ytterligare motprestationer.

Samma dag skickade ledamoten av kommissionen Karel Van Miert en skrivelse till finansminister Jean Arthuis för att informera denne om de problem som granskningen av den nya omstruktureringsplanen för banken oundvikligen var förknippad med till följd av det synnerligen höga stödbelopp som redan godkänts av kommissionen och att det följaktligen inte var möjligt att förutsäga vad det slutliga beslutet skulle bli i detta ärende. De franska myndigheterna svarade bland annat genom följande skrivelser på det skriftliga beskedet om att det förfarande som avses i artikel 93.2 i fördraget inletts:

- skrivelse av den 8 november 1996, vilken innehöll en analys av den första saneringsplanen, de konsoliderade räkenskaperna för CL och Consortium de Réalisations (nedan CDR) i juni 1996, en promemoria om CL:s system för förvaltning och internkontroll samt en promemoria om den partiella värdepapperiseringen av lånet till L'Établissement Public de Financement et de Restructuration (nedan EPFR)

- skrivelse av den 23 maj 1997, vilken bland annat innehöll ett utkast till årsberättelse från CL avseende räkenskapsåret 1996

- skrivelse av den 31 juli 1997, genom vilken de franska myndigheterna inkom med den omstruktureringsplan för banken som kommissionen hade begärt när förfarandet inleddes

Karel Van Miert skickade även andra skrivelser till de franska myndigheterna, bland annat en skrivelse av den 25 juni 1997, i vilken kommissionen uttryckte oro över att den nya omstruktureringsplanen för banken var försenad, och en skrivelse av den 16 oktober 1997, i vilken de principer som kommissionen grundade sig på för att fatta ett beslut angavs närmare. Den 31 mars 1998 skickade den franske ekonomi-, finans- och industriministern Dominique Strauss-Kahn en skrivelse till Karel Van Miert med upplysningar om de nya åtgärder som den franska regeringen var beredd att vidta för att erhålla ett villkorat godkännande av stödet till Crédit Lyonnais. Den 2 april 1998 skickade Karel Van Miert med kommissionens godkännade en skrivelse till Dominique Strauss-Kahn i vilken de villkor angavs som enligt kommissionen gör det möjligt att anse stöden i fråga som förenliga med det gemensamma intresset. För att komplettera denna skrivelse skickade Karel Van Miert den 6 april en ny skrivelse till Dominique Strauss-Kahn i vilken skälen till att kommissionen inte kunde anse de åtaganden som Dominique Strauss-Kahn föreslog i skrivelsen av den 31 mars som tillräckliga för att ett positivt beslut skulle kunna fattas. Den 24 april skickade Dominique Strauss-Kahn en ny skrivelse till Karel Van Miert i vilken de franska myndigheternas ståndpunkt upprepades. Bland annat underströks kravet på att banken måste vara livsduglig och det stödbelopp som kommissionen hade beräknat ifrågasattes. Den 4 maj 1998 skickade Dominique Strauss-Kahn en ny skrivelse till Karel Van Miert med förslag på ytterligare motprestationer för att väga upp stödets snedvridande effekt. I tre separata skrivelser av den 13 maj 1998 till Karel Van Miert beskrev Dominique Strauss-Kahn de franska myndigheternas samtliga åtaganden.

Vid bedömningen av omstruktureringsplanen för CL beslutade kommissionen att grunda sin analys på råd från en internationellt känd affärsbank, nämligen Lehman Brothers (nedan kommissionens rådgivande bank), som fick i uppdrag att granska den omstruktureringsplan som de franska myndigheterna lagt fram och undersöka dess effekter på bankens livsduglighet, samt att föreslå sådana ändringar som den bedömde nödvändiga. Kommissionens rådgivande bank skulle också bedöma de nya motprestationer som de franska myndigheterna föreslagit och om nödvändigt bedöma ytterligare sådana åtgärder. Efter det att banken i slutet av juli 1997 hade gett in omstruktureringsplanen för banken till kommissionen och efter det att kommissionens rådgivande bank hade gjort en djupgående och noggrann analys, överlämnade den rådgivande banken i november 1997 sin rapport, som är av konfidentiell karaktär. De franska myndigheterna och Crédit Lyonnais fick ta del av denna rapport och ifrågasatte inte dess viktigaste slutsatser.

Karel Van Miert informerade muntligen kommissionen om hur ärendet fortlöpte vid möten den 25 november 1997, den 28 januari, 25 februari, 18 mars, 31 mars och 6 maj 1998.

Kommissionen rådfrågade även en grupp "vise män", bestående av före detta högt uppsatta centralbankstjänstemän, för att diskutera de olika problem som detta ärende är förknippat med och konsekvenserna av om en större bank gick omkull.

Synpunkter från tredje part presenteras i avsnitt 5.

Med anledning av ökningen av de stöd som kommissionen godkände genom beslut 95/547/EG och beslutet av den 25 september 1996 granskas i detta beslut följande stödåtgärder:

- de ytterligare förluster som uppstått i Consortium de Réalisation (CDR) och som staten tagit ansvar för genom vinstandelslånet från Établissement Public de Financement et de Restructuration (EPFR) till CDR;

- EPFR:s finansieringskostnader samt dess ytterligare förluster, däribland "neutraliseringen" av CL:s lån till EPFR från 1997 till 2014;

- överlåtelse av den nollkupongobligation som avses i affärsplanen för 1995 och i beslut 95/547/EG; nuvärdet av intäkterna från denna obligation hade dragits av från de godkända stöden;

- ett antal åtgärder som kan innehålla inslag av ytterligare stöd, särskilt ett eventuellt kapitaltillskott.

2. BAKGRUND

2.1 Stöden till Crédit Lyonnais under 1994 och 1995

Efter nästan fem år av kraftig tillväxt, tvingades CL rapportera negativt resultat för 1992 (1,8 miljarder franska franc) och 1993 (6,9 miljarder franska franc). Dessa i förhållande till det egna kapitalets storlek stora förluster skulle ha lett till att CL:s kapitaltäckningsgrad (det vill säga kvoten mellan bankens egna kapital och dess riskjusterade totala tillgångar) hade understigit den lägsta tillåtna nivån på 8 %, om de franska myndigheterna 1994 inte hade följt den franska banktillsynsmyndighetens (la Commission Bancaire) uppmaning att vidta åtgärder för att finansiellt stödja banken, bland annat genom ett kapitaltillskott på 4,9 miljarder franc och ett övertagande från statens sida av de risker som hänger samman med osäkra fasta tillgångar för ett värde på ungefär 42,7 miljarder franska franc, vilka överförts till ett särskilt bolag (Omnium Immobilier de Gestion, OIG). I början av 1995, då det stod klart att CL gick med fortsatt förlust, vilket skulle ha kunnat äventyra bankens soliditet, började den franska staten genomföra en ny saneringsplan genom att skapa en så kallad avyttringsstruktur, som dels består av CDR, vilket är ett konsortium med syfte att ta över CL:s osäkra tillgångar, däribland de som redan lyfts över till OIG, dels av ett holdingbolag (SPBI) med uppgiften att säkerställa avyttringsbolagets finansiering och som kontrolleras av CL:s huvudaktieägare (staten, Thomson-CSF och CDC). CDR är ett helägt icke-konsoliderat dotterbolag till CL. SPBI omvandlades sedan (lag av den 28 november 1995) till ett offentligt administrativt organ, "établissement public administratif" (EPFR), vilket gjorde att det omfattades av en obegränsad statlig garanti avseende all den risk och alla de kostnader som har samband med de tillgångar som överförts till CDR, bland annat finansieringskostnaderna. Inrättandet av denna mekanism gjorde det möjligt att begränsa CL:s bokförda förlust 1994 till 12,1 miljarder franska franc.

Enligt den plan som de franska myndigheterna inkommit med och som godkänts genom beslut 95/547/EG förvärvade CDR tillgångar för nästan 190 miljarder franska franc från CL, bland annat de som lyftes över 1994 och som hänger samman med skulder på 55 miljarder franc. Nettovärdet av de överförda tillgångarna uppgick således till ungefär 135 miljarder franska franc. Alla berörda tillgångar måste överlåtas eller avvecklas. Minst 50 % av dessa tillgångar måste inom tre år ha överlåtits och 80 % av tillgångarna måste inom fem år ha överlåtits om marknadssituationen medger detta. När det gäller de dotterbolag som är banker och som överförts till CDR, skulle den sunda delen av dessa banker antingen överlåtas till tredje part eller återtas av CL före den 31 december 1995, så att ingen verksam bankenhet vid slutet av räkenskapsåret 1995 fanns kvar i CDR.

För att göra det möjligt för CDR att köpa CL:s tillgångar mottar CDR från EPFR ett andelslån om 135 miljarder franska franc vilket kan ökas till 145 miljarder franska franc genom ett lån på ytterligare 10 miljarder franc. Andelslånet finansieras genom ett lån (ej andelslån) från CL på högst 145 miljarder franska franc. Med detta lån kunde EPFR bevilja andelslånet på 135 miljarder franska franc till CDR och borde ha kunnat köpa nollkupongobligationer för ett belopp på ungefär 10 miljarder franska franc. Denna teckning av nollkupongobligationer borde ha gjort det möjligt för EPFR att i slutet av år 2014 göra en vinst som 1995 först uppskattades till ungefär 35 miljarder franska franc, så att EPFR skulle ha kunnat täcka de förluster i CDR som då kommer att ha konstaterats.

CL:s lån till EPFR samt EPFR:s lån till CDR har förfallodag den 31 december 2014. Lånet från CL skall återbetalas i förtid i takt med att tillgångarna avyttras och återbetalningarna skall vara lika stora som de belopp som avyttringarna inbringar, dock under förutsättning att CDR:s återbetalningar till EPFR överstiger de årliga räntebetalningarna för CL:s lån. Den årliga räntesatsen fastställdes inledningsvis till 7 % för 1995 och till 85 % av räntesatsen på penningmarknaden (TMM) från och med 1996. Det vinstandelslån som beviljats CDR kommer att delamorteras vid utgången av varje räkenskapsår. EPFR kommer att erhålla en återbetalning som motsvarar summan av de avyttringar som gjorts under året, och om realisationsförluster konstateras vid dessa avyttringar kommer EPFR att skriva av fordringar (genom utnyttjande av garanti) till ett värde som motsvarar CDR:s förluster.

Genom vinstandelslånet iklär sig EPFR, och följaktligen i sista hand staten, ansvaret för CDR:s förluster upp till det maximala beloppet 135 miljarder franska franc. Parlamentet, som i lagen av den 28 november 1995 uttalar sig om bildandet av EPFR, har dock inte angett någon övre gräns för den statliga garantin, som således i praktiken kan betraktas som obegränsad, även i den händelse det mycket osannolika skulle inträffa att avyttringsbolaget skulle göra realisationsförluster som sammanlagt är större än andelslånet. CL:s lån till EPFR omfattas således av en statlig garanti, vilket gör att CDR varken av försiktighetsskäl eller bokföringsmässigt behöver konsolideras inom CL-koncernen. Detta har gjort det möjligt för banken att hålla reserver och förluster på en låg nivå och att uppfylla kravet på kapitaltäckningsgrad. I nedanstående skiss illustreras de viktigaste delarna av denna mekanism.

I gengäld får EPFR del i CL:s resultat om CL åter skulle uppvisa positivt resultat. Sålunda kommer EPFR att få ett bidrag på 34 % av CL:s konsoliderade nettoresultat, koncerndelen (före inräknande av detta bidrag och före avsättning till reserveringar för allmänna risker i bankrörelse och före fransk bolagsskatt) plus 26 % av den del av resultatet som överstiger 4 % av det konsoliderade egna kapitalet, koncerndelen.

ORGANISATIONSSCHEMA ÖVER AVYTTRINGSSTRUKTUREN

>Start Grafik>

Kapitaltillskott STATEN Budgetanslag

CRÉDIT LYONNAIS Lån på FRF 135 miljarder EPFR Ytterligare lån på FRF 10 mdr för nollkuppongobligationen Lån på 145 mdr Förluster Helägt dotterbolag CDR Överförda tillgångar Tillgångsökning netto FRF 135 Mdr AVYTTRINGSSTRUKTUREN

>Slut Grafik>

Den omstruktureringsplan för CL som lades fram för kommissionen 1995 omfattade ett flertal åtgärder, såsom fokusering på strategisk verksamhet, avyttring av dotterbolag, kostnadsnedskärningar och riskhantering. Dessa åtgärder borde ha gjort det möjligt för CL att uppvisa positivt resultat från och med 1995. Vid slutet av 1999 skulle CL uppnå en räntabilitet på eget kapital på 12,4 %. CL:s bidrag till täckandet av avyttringsbolagets kostnader skulle enligt planen uppgå till nominellt sammanlagt 6 136 miljoner franska franc under perioden 1995-1999.

2.2 Beslut 95/547/EG

Genom beslut 95/547/EG godkände kommissionen under vissa förutsättningar de stöd som den franska staten beviljat CL under 1994 och 1995 genom att på grundval av artikel 92.3 c i EG-fördraget anse dem som förenliga med den gemensamma marknaden och särskilt med gemenskapens riktlinjer om statligt stöd till undsättning och omstrukturering av företag i svårigheter (5). Bestämmelserna i beslutet, vilket riktar sig till Frankrike, återges nedan.

"Artikel 1

Det stöd som inbegrips i saneringsplanen för Crédit Lyonnais i form av ett kapitaltillskott på 4,9 miljarder franska franc, övertagande av risker och kostnader som är förenade med till avskiljningssystemet överförda tillgångar (upp till ett maximibelopp på 135 miljarder franska franc), och de skattefördelar som härrör från klausulen om återgång vid bättre resultat, vilket är en åtgärd, vars totala nettokostnad för staten, medräknat statens intäkter, uppskattas till maximalt 45 miljarder franska franc, förklaras förenligt med den gemensamma marknaden och EES-avtalet med stöd av artikel 92.3 c i Romfördraget och artikel 61.3 c i EES-avtalet

Artikel 2

Det stöd som avses i artikel 1 godkänns under förutsättning att Frankrike uppfyller följande villkor och åligganden:

a) Att säkerställa genomförandet av alla de saneringsåtgärder och alla de bestämmelser som föreskrivs för det system som avses i artikel 1.

b) Att inte ändra de villkor som föreskrivs i saneringsplanen utan föregående godkännande av kommissionen. Under alla omständigheter kan klausulen om återgång vid bättre resultat inte överlåtas förrän vid det tillfälle då Crédit Lyonnais privatiseras, och endast till marknadsvärdet; priset kommer att granskas av oberoende experter.

c) Att säkerställa minskningen av Crédit Lyonnais kommersiella kapacitet mot bakgrund av omfattningen av statens kostnader för systemet, vilka totalt uppskattas till 45 miljarder franska franc, genom en minskning på minst 35 % av dess kommersiella närvaro i utlandet, inklusive det europeiska banknätet, från och med nu och fram till slutet av 1998, enligt de åtaganden som Frankrike gjort i skrivelsen av den 18 juli 1995. Om målet inte kan uppnås inom den planerade tidsfristen utan att framkalla betydande förluster och föranleda aktieägaren, som fungerar som referens, att bidra med nytt finansiellt stöd, i synnerhet för att säkerställa att den europeiska kapitaltäckningsgraden efterlevs, förbinder sig kommissionen att utreda möjligheten att i sådant fall förlänga denna tidsfrist. Om kostnaderna för systemet, vilka uppskattas till 45 miljarder franska franc, överskrids, är det nödvändigt att på nytt utreda omfattningen av minskningen av Crédit Lyonnais kommersiella närvaro, så som den godtagits, enligt ovannämnda skrivelse.

d) Att avskaffa möjligheten för Crédit Lyonnais att åtnjuta senareläggning av skatteunderskott för det belopp som skatteförlusten för 1994 uppgår till, vilken täckts av kapitaltillskottet på 4,9 miljarder franska franc.

e) Att avskaffa möjligheten för Crédit Lyonnais att återköpa industriella och kommersiella avskilda tillgångar, förutom till det pris till vilket tillgången överförts till CDR eller till marknadspris om detta överstiger priset för överföring av tillgången till CDR, och under alla omständigheter inom en total gräns på 5 miljarder franska franc.

f) Att hindra Crédit Lyonnais från att erhålla någon andel i avkastningen från CDR:s försäljning.

g) Att genomföra ett åtskiljande mellan CDR och Crédit Lyonnais, i fråga om deras ledningspersonal, förvaltning, liksom kontroll- och övervakningssystemet för förvaltning av avskilda tillgångar.

h) Att säkerställa oberoendet för ledningsgrupperna för avskilda tillgångar i förhållande till Crédit Lyonnais.

i) Att avskaffa alla möjligheter till senareläggning av resterande skatteunderskott för åren före 1995 avseende Crédit Lyonnais om, vid privatiseringstillfället, klausulen om återgång vid bättre resultat är föremål för överlåtelse.

j) Att se till att Crédit Lyonnais använder avkastningen från överlåtelser till strukturomvandlingen av icke bärkraftiga tillgångar och icke bärkraftiga verksamheter.

k) Att se till att Crédit Lyonnais till SPBI utbetalar summorna från det uttag som skett med stöd av klausulen om återgång till bättre resultat.

l) Att till SPBI utbetala avkastningen från privatiseringen av Crédit Lyonnais, i synnerhet den avkastning som härstammar från försäljning av de aktier som för närvarande innehas av SPBI, och att föreslå parlamentet en utbetalning till SPBI av den avkastning som härrör från privatiseringen av den återstående delen av aktierna.

Artikel 3

Kommissionen har beaktat de franska myndigheternas försäkran om att målsättningen med privatiseringen är tydligt angiven för Crédit Lyonnais och att banken genom den förväntade saneringen bör vara förberedd för en privatisering på fem års sikt. Sålunda skall ett uppskjutande av privatiseringen utöver en period av fem år anmälas till kommissionen.

Artikel 4

De franska myndigheterna skall till fullo samarbeta vid övervakningen av att detta beslut efterlevs och skall tillställa kommissionen följande handlingar var sjätte månad, från och med 1 mars 1995:

a) En detaljerad rapport om planens tillämpning, liksom de rapporter som framlagts för parlamentet.

b) Balansräkningar och resultaträkningar samt rapporter från förvaltarna i de företag som ingår i upplösningstransaktionen, dvs. OIG, CDR, SPBI, liksom Crédit Lyonnais.

c) En förteckning över avskilda tillgångar som avvecklats eller försålts, med uppgift om försäljningspris, förvärvarnas namn och namnen på de banker till vilka försäljningsuppdraget anförtrotts.

d) En förteckning med specifikationer över CDR:s överlåtelser av fordringar i avräkning på det andelslån som beviljats av SPBI.

e) En förteckning med specifikationer över banktillgångar som överlåtits av Crédit Lyonnais utanför avskiljningssystemet tillsammans med en utvärdering, baserad på objektiva och verifierbara kriterier, av minskningen av medel från bankens kommersiella verksamhet i utlandet.

f) Specificerade uppställningar över Crédit Lyonnais bidrag till avskiljningssystemet i form av uttag eller utdelning på aktier.

Kommissionen skall kunna begära att dessa handlingar och genomförandet av planen utvärderas vid särskilda revisioner.

Artikel 5

Detta beslut riktar sig till Franska republiken."

Det bör dessutom påpekas att Frankrike i sin skrivelse av den 18 juli 1995 åtog sig att förmå CL att fram till slutet av 1998 minska sin kommersiella närvaro i Europa utanför Frankrike med 50 % vad gäller balansomslutningen, enligt samma villkor som de som anges i artikel 2 c i beslut 95/547/EG.

2.3 Brådskande stöd

I slutet av september 1996 anmälde de franska myndigheterna till kommissionen att den planerade att bevilja CL ytterligare stöd på nästan 4 miljarder franska franc. I syfte att undvika stora förluster för Crédit Lyonnais och en nedklassning av dess rating, vilket skulle ha kunnat få negativa följder för andra kreditinstitut, hävdade de franska myndigheterna att ytterligare stödåtgärder var nödvändiga, däribland följande åtgärder:

- brådskande stöd som syftar till att bevara företagets likviditet och långfristiga betalningsförmåga och som hänför sig till 1995 och 1996

- omstruktureringsstöd som syftar till att underlätta saneringen av Crédit Lyonnais efter 1996 och som inte kommer att utbetalas förrän kommissionen fattat ett slutligt beslut i ärendet

De planerade åtgärderna bestod i att ändra de villkor som Crédit Lyonnais lån till EPFR var förknippade med, i syfte att "neutralisera effekten av tidigare förluster på CL:s räkenskaper". Som en följd av att resultaten från den övriga verksamheten var mindre bra än planerat innebar systemet för räntebetalningar att Crédit Lyonnais resultat drogs ned med 3 miljarder 1996, 2,7 miljarder 1997 och 2,5 miljarder franc 1998. Detta räknades fram genom att beakta skillnaden mellan räntesatsen för lånet till EPFR (85 % av TMM) och Crédit Lyonnais genomsnittliga viktade återfinansieringsränta för de skulder som finansierar detta lån.

Inledningsvis och fram till den 25 september 1996 skulle dessa åtgärder genomföras för åren 1995 (retroaktivt genom att inkludera en extraordinär intäkt 1996) och 1996. Med förbehåll för kommissionens slutliga beslut skulle de därefter kunna genomföras för hela löptiden för CL:s lån till EPFR, i form av omstruktureringsstöd.

De planerade ändringarna syftade till att helt kompensera Crédit Lyonnais för de kostnader som detta lån innebär. Sålunda var avsikten att räntesatsen för lånet skulle läggas på en sådan nivå att den kompenserar CL för dess kostnader för att anskaffa de medel som krävs för att finansiera lånet. Följaktligen beslutade de franska myndigheterna att höja räntesatsen från 7 % till 7,45 % år 1995 och från 85 % av TMM till 5,84 % år 1996. För 1996 nöjde sig inte de franska myndigheterna med att upphäva räntesubventionen på 15 % av räntesatsen för det ursprungliga lånet så att CL skulle erhålla en ränta i nivå med TMM, utan de planerade även att höja räntesatsen till en nivå som låg så pass mycket över TMM att det skulle kunna väga upp CL:s högre kostnader för återfinansiering av dess långfristiga skulder. Denna ökning i förhållande till TMM uppgick till ungefär 2 %. Dessa förändringar för 1995 och 1996 skulle ge CL en fördel på 3 560 miljoner franc, vilket skulle vara tillräckligt för att banken skulle kunna undvika alla likviditets- och förtroendeproblem under 1996.

Som de franska myndigheterna tillstått genomfördes aldrig en del av den plan som kommissionen godkände 1995. Det rör sig närmare bestämt om den del av CL:s lån till EPFR på 145 miljarder franska franc som uppgår till 10 miljarder franska franc och som skulle göra det möjligt för EPFR att teckna nollkupongobligationer med lång löptid. Dessa skulle ha gjort det möjligt för EPFR att göra en vinst på 35 miljarder franc i nominellt värde år 2014, vilket motsvarar ett nuvärde av 7,8 miljarder franc. De franska myndigheterna planerade således att stryka denna del av planen. I likhet med de andra åtgärder som beskrivs ovan genomfördes denna ändring den 25 september 1996 och för år 1996 i form av en uppskjutning av transaktionen. Därefter och i enlighet med kommissionens slutliga beslut avsåg de franska myndigheterna att i form av omstruktureringsstöd genomföra denna ändring för de kommande åren.

Om nollkupongtransaktionen hade genomförts skulle det ha förvärrat ovannämnda förluster för CL genom att CL skulle ha ådragit sig årliga räntebetalningar för skulder på ytterligare 10 miljarder franc, till en räntesats som inte täcker refinansieringskostnaden.

De franska myndigheterna bekräftade också i samband med att de lämnade in sin ansökan om det brådskande stödet att dessa stöd inte var tillräckliga för att slutgiltigt sanera CL, eftersom det nya sociala åtgärdspaket och den avveckling av detaljbanksverksamheten utanför Frankrike som ingick i de föreslagna åtgärderna medförde att betydande avsättningar för osäkra fordringar samt realisationsförluster måste bokföras för flera icke-lönsamma eller inte tillräckligt lönsamma dotterbolag (ungefär 6,5 miljarder franska franc i realisationsförluster). Av denna anledning planerade de franska myndigheterna att sannolikt i samband med bokslutet 1996 göra ett kapitaltillskott "på ett belopp som överstiger dessa realisationsförluster". Kommissionen hade 1996 uppskattat att denna ytterligare transaktion möjligen skulle kunna belöpa sig till 8-10 miljarder franc.

Den 26 september 1996 beslutade kommissionen således att godkänna det brådskande stödet och att inleda ett förfarande mot de övriga stödåtgärderna till förmån för CL. Kommissionen förklarade att den inom ramen för detta förfarande skulle granska om det omstruktureringsstöd som beviljas CL är förenligt med den gemensamma marknaden. Denna granskning skulle grundas på alla relevanta faktorer - däribland de som låg till grund för beslut 95/547/EG och de skyldigheter som genom detta beslut ålades Frankrike - samt varje ny faktor, däribland åsidosättandet av vissa villkor, nya föreslagna åtgärder samt ytterligare motprestationer.

Det bör för övrigt påpekas att beviljandet av brådskande stöd för 1995 och 1996 inte på något sätt påverkar detta beslut, vilket innebär att Frankrikes och CL:s åtaganden vad gäller nollkupongobligationen och finansieringen av lånet till EPFR, enligt definitionen i beslut 95/547/EG, oförändrat gäller efter den 1 januari 1997.

2.4 Bakgrund till granskningen av ytterligare omstruktureringsstöd till förmån för Crédit Lyonnais

Vid granskningen av det ytterligare stödet till CL beaktar kommissionen det faktum att den redan har godkänt det stöd som Frankrike beviljade CL under 1994 och 1995 genom att på grundval av artikel 92.3 c i EG-fördraget anse dem förenliga med den gemensamma marknaden och i synnerhet med gemenskapens riktlinjer för statligt stöd till undsättning och omstrukturering av företag i svårigheter (6).

I dessa riktlinjer fastslås att "Omstruktureringsstöd medför särskilda konkurrensmässiga problem, eftersom de kan leda till att en orättvis andel av kostnaderna för en strukturell anpassning och de åtföljande sociala och industriella problemen överförs på andra tillverkare som inte får stöd, samt på andra medlemsstater. Grundprincipen bör därför vara att endast bevilja omstruktureringsstöd i de fall då det kan visas att beviljandet är i gemenskapens intresse". Således "får omstruktureringsstöd [ . . . ] endast beviljas en enda gång."

Kommissionen konstaterar att det utöver det avsevärda stödbelopp som godkändes 1995 nu tillkommer stöd av tidigare ej skådad omfattning. I sitt beslut från september 1996 om att inleda ett förfarande konstaterade kommissionen att dessa faktorer oundvikligen leder till slutsatsen att sådant ytterligare stöd endast kan anses förenligt med reglerna om statligt stöd i EG-fördraget om allvarliga och omfattande motprestationer görs. Dessa motprestationer borde ske såväl inom som utanför Frankrike och både i detaljbanksledet och inom CL:s övriga verksamhetsområden. Kommissionens bedömning av de ytterligare stödens förenlighet med den gemensamma marknaden kommer även att påverkas av hur stora de ytterligare stödbeloppen är i förhållande till det belopp som godkändes 1995. Följaktligen måste kommissionen se till att dessa stöd endast förklaras förenliga om CL gör en särskilt omfattande motprestation, som beaktar det sammanhang i vilket de franska myndigheterna presenterat dessa stöd för kommissionen, de ytterligare stödens omfattning i förhållande till det belopp på 45 miljarder som godkändes genom beslut 95/547/EG samt det faktum att stöd utbetalats flera gånger. Den måste i synnerhet säkerställa att CL gör motprestationer som står i proportion till den exceptionella karaktären och till omfattningen av det stöd som beviljats CL. Dessa motprestationer får inte begränsas till sådan verksamhet som inte längre faller inom bankens strategiska verksamhetsområden, utan måste även beröra sådan verksamhet vars avyttring kan väga upp den skada som stöden tillfogat konkurrenterna samt all verksamhet som inte är absolut nödvändig för att CL:s grundläggande verksamhet skall kunna fortsätta.

3. BESKRIVNING AV CRÉDIT LYONNAIS OCH DESS SENASTE RESULTAT

>Plats för tabell>

CL är en bankkoncern som är verksam inom olika områden för finansiell förmedling. Den agerar bland annat som affärsbank i detaljist- och grossistledet och som kapitalmarknadsbank samt ägnar sig åt förvaltning av medel för tredje mans räkning, leasing, factoring och försäkringsverksamhet. I slutet av 1997 hade Crédit Lyonnais 50 789 anställda, varav knappt två tredjedelar i Frankrike. CL:s sammanlagda balansomslutning i slutet av 1997 uppgick till 1 499 miljarder franc, varav 692 miljarder hänfördes till verksamheten i Frankrike (46,2 %) och 474 miljarder franc till verksamheten i Europa utanför Frankrike (32 %). Efter det att den franska staten i december 1996 förvärvade Thomsons andel ägde den 78,05 % av kapitalet och 96,01 % av rösträttigheterna i CL (däri ingår de aktier som innehas av EPFR). Caisse des dépôts et Consignations, som är ett specialiserat offentligt kreditinstitut, ägde 3,7 % av kapitalet och 3,99 % av rösträttigheterna. Återstoden av kapitalet (18,25 %) bestod av börsnoterade andelsbevis som inte ger rösträtt. Indelningen i affärsområden, antalet kontor i Frankrike och utomlands i slutet av 1997 samt den geografiska fördelningen av vissa av CL:s finansiella nyckeltal återges i följande tabeller:

>Plats för tabell>

CL:s verksamhet organiseras efter affärsområden och är indelad i ett antal avdelningar, nämligen avdelningen för verksamheten i Frankrike (DCAF), avdelningen för verksamheten i Europa utanför Frankrike (DCAE), avdelningen för den internationella verksamheten utanför Europa (DCAI), kapitalmarknadsavdelningen (DCMC), avdelningen för förvaltning och för relationerna till institutionella placerare (DGRI), avdelningen för finansiell innovation och för finansiering av tillgångar och projekt (IFAP) samt diverse. DCAF är den största avdelningen i koncernen eftersom den står för nästan hälften av CL:s konsoliderade intäkter och för en tredjedel av dess nettoresultat (före holding- och koncernjusteringar). I nedanstående tabell (tabell 3) återges varje avdelnings bidrag till vissa av koncernens finansiella nyckeltal för år 1996.

Av tabell 3 framgår att de europeiska verksamheten 1996 gav ett mycket litet nettoresultat i förhållande till de viktade åtagandena och det kapital som satsats, medan det omvända gäller den övriga internationella verksamheten. Vad gäller den franska verksamheten gav den betydande bruttointäkter, men detta resulterade inte i ett lika högt nettoresultat, bland annat på grund av rörelsekostnader, den höga risknivån och de stora förlusterna på tillgångssidan. Denna situation har förändrats betydligt under 1997 (Se nedan).

Sedan de första stöden beviljades 1994 har CL genomfört en omfattande omstrukturering av sin organisation och av hela sin verksamhet. Omstruktureringen har berört strategiska, operationella och finansiella aspekter.

CL strävar inte längre efter att bli en global bank med en allomfattande verksamhet. Samtidigt som CL fortfarande har kvar den sistnämnda målsättningen för sin verksamhet i Frankrike, där CL samtidigt fungerar som bank för privatpersoner, små och medelstora företag, storföretag och institutioner, bank med försäkringsverksamhet, affärsbank och kapitalmarknadsbank, har CL i enlighet med beslut 95/547/EG minskat sin kommersiella närvaro i övriga världen genom att avyttra utländska dotterbolag specialiserade på verksamhet i detaljistledet. Detta gäller verksamheten i Europa (CLBN, Credito Bergamasco, Woodchester), i Latinamerika (Banco Frances e Brasileiro) och i Afrika. Sedan den 1 januari 1995 har dessa avyttringar inom den utländska verksamheten berört 17,9 % av tillgångarna på detta område, vilket motsvarar ungefär 171,2 miljarder franska franc, varav 136,1 miljarder i Europa och 35,2 miljarder i övriga världen (främst i Latinamerika). Däremot har CL behållit och omorganiserat sin bankverksamhet i grossistledet och på kapitalmarknaden i hela världen. Koncernen har även bildat allianser med specialiserade partner som har en framträdande roll på sina respektive marknader (bland annat med Allianz på området skadeförsäkring och med Cetelem i Frankrike när det gäller krediter till konsumtion).

>Plats för tabell>

Från operationell synpunkt har två huvudsakliga handlingslinjer följts. Först och främst har tillgångsportföljen sanerats, vilket underlättades av att tillgångar på 190 miljarder franc, till stor del bestående av dåliga lån, överfördes till CDR och att effektivare verktyg för begränsning, hantering och kontroll av risker samt anpassade system för intern förvaltning och kontroll infördes. Under 1997 höjdes täckningsgraden för osäkra fordringar så att 65 % av dessa nu täcks av reserver. För det andra har betydande ansträngningar gjorts för att minska rörelsekostnaderna. Flera sociala åtgärdspaket har gjort det möjligt att minska antalet anställda från 59 323 år 1995 till 50 789 år 1997 och de sammanlagda personalkostnaderna från 20,6 miljarder till 19,8 miljarder franc under denna period. Minskningen av antalet anställda uppgår till 14,4 % jämfört med 1995 (7), vilket är en mycket större minskning än vad dess främsta franska konkurrenter beviljat och detta gäller även vid konstant verksamhetsområde. Ytterligare en minskning av antalet anställda planeras för 1998 i samband med att det tredje sociala åtgärdspaketet slutförs, vilket innebär att personalstyrkan minskas med 5000 personer (under perioden 1996-1998). Åtgärder för att göra kundkretsen trogen CL och för att upprätthålla nivån på resultatet av bankrörelsen har vidtagits för att bromsa upp den nedgång i resultatet av bankrörelsen som konstaterades 1996.

Den finansiella omstruktureringen har gått långsammare. Av flera skäl har CL inte kunnat uppfylla de målsättningar som koncernen angav i den plan som lades fram för kommissionen 1995. På skuldsidan har CL fortsatt att betala räntor på de långfristiga skulder som CL drog på sig för flera år sedan och vars räntevillkor blivit alltmer betungande i förhållande till den gradvisa minskningen av marknadsräntorna. CL:s rating har förblivit på särskilt låga och hämmande nivåer i förhållande till den strategi banken följer. Trots att rörelseresultatet har börjat förbättras är den lånerating som tilldelats CL av de internationella ratingbyråerna för närvarande BBB+ (Standard & Poor's) och A3 (Moody's), vilket motsvarar en tillräcklig återbetalningsförmåga men en stor känslighet för ekonomiska risker (8). En sådan rating skall jämföras med AA-/Aa3 för Société Générale och A+/Aa3 för BNP, som är de två franska privatbankerna av ungefär samma storlek som CL och med en rating som normalt sett är högre för de andra offentligägda bankerna. En rating i intervallet AAA-A- (S& P) eller Aaa-A3 (Moody's) tryggar normalt sett en banks långsiktiga fortlevnad, eftersom den kan säkerställa finansiering på konkurrenskraftiga villkor på marknaderna. CL:s rating återspeglar också den låga kapitalisering banken har i förhållande till de affärsområden banken är verksam inom samt omfattningen av den verksamhet som är utsatt för ekonomiska risker runt om i världen. Kapitaltäckningsgraden steg från 8,4 % år 1995 till 9,3 % (1997) och för dess hårda kärna ("tier one") från 4,4 till 4,8 %. Även om dessa täckningsgrader normalt sett skulle vara fullt tillräckliga för en medelstor bank, är de lägre än vad marknaderna normalt kräver av banker som har en så omfattande strategi som CL. I januari 1998 satte byrån Moody's CL:s samtliga ratingar på observation med anledning av bankens exponering mot Asien och den osäkerhet som kommissionens godkännande av stödplanen är förknippad med.

Trots problemen på skuldsidan är det på tillgångssidan som CL:s största problem förekommer, på grund av att återbetalningen av det lån som givits EPFR är försenad, vilket drar ned rörelseresultatet, men även på grund av att bankens marknadsandelar minskat under perioden 1995-96 (denna utveckling bromsades upp under 1997) och att konjunkturläget var ogynnsamt under dessa år. Detta förklarar den otillräckliga nivån på resultatet av bankrörelsen och övriga resultat, vilket föranledde de undsättningsstöd som kommissionen godkände 1996.

På tillgångssidan kan konstateras att avkastningen på fordringarna har sjunkit till följd av de sjunkande marknadsräntorna, men även till följd av den tilltagande konkurrensen som hänger samman med det minskande utnyttjandet av intermediärer på de mest avancerade delarna av de finansiella marknaderna, tekniska framsteg samt marknadsintegrationen. Minskningen av räntenettot (ränteintäkter minus räntekostnader) har gradvis vägts upp av ökningen av kommissionsavgifterna vid värdepappershandel och förvaltning av tillgångar för tredje mans räkning. Lånet till EPFR har förblivit på en nominellt hög nivå (mer än 100 miljarder franska franc) och avkastningen på detta lån, vilken har förblivit lägre än marknadsräntorna (85 % av TMM), har tyngt bankens resultat, vilket ledde till att brådskande stöd beviljades 1996.

Den finansiella och operationella analysen av CL för perioden 1994-1997 illustreras i tabell 4.

Det bör understrykas att CL:s räkenskaper för 1995 och 1996 omfattar "neutraliseringen" av lånet till EPFR. Räkenskaperna för 1997 upprättades av banken under antagandet att kommissionen skulle godkänna "neutraliseringen" av lånet. Efter det att dessa resultat offentliggjordes den 19 mars 1998 meddelade kommissionen genom ett uttalande av Karel Van Miert att det var för tidigt att i bankens resultat inkludera det stöd som gavs 1997 i samband med neutraliseringen av lånet till EPFR och som i detta skede inte hade godkänts av kommissionen, att banken inte kan föregripa föreliggande beslut samt att stödet enligt bestämmelserna om statligt stöd således är olagliga i detta skede. Hade CL inte erhållit dessa stöd på mer än 3 miljarder franc 1997 skulle banken ha redovisat ett negativt resultat. Bortsett från denna reservation är dessa resultat, så som de presenterats, jämförbara med resultaten 1996 och 1995, vilka omfattade liknande stöd, och ger viktiga indikationer om hur CL:s verksamhet utvecklats.

>Plats för tabell>

Av denna tabell framgår att bankens resultat av bankrörelse stabiliserades 1996 efter en märkbar nedgång 1995 och sedan steg märkbart under 1997. Denna märkbara uppgång 1997 beror bland annat på en signifikant ökning av kommissionsintäkterna (+11,5 % vid konstant verksamhetsområde) till följd av den omfattande aktiviteten på de finansiella marknaderna 1997. Dessa kommissionsintäkter står nu för 33,8 % av CL:s resultat av bankrörelse och har ökat inom bankens samtliga stora verksamhetsområden, i Frankrike (där kommissionsintäkterna steg från 6,6 till 7,1 miljarder franc) och utomlands. Dessutom höll utlåningsverksamheten i sig under 1997: utlåningen ökade i Europa (+11 % vid jämförbart verksamhetsområde) och i övriga världen (+7,6 %). Ökningen i Europa förklaras av BfG:s kraftigt utökade utlåning och en växelkurseffekt till följd av det brittiska pundets uppgång (+20 %). Ökningen i övriga världen inbegriper en dollareffekt (+14 %). Kapitalmarknadsverksamheten och verksamheten vid de andra utländska dotterbolagen, särskilt i Förenta staterna och Asien, bidrog i betydande utsträckning till bankens resultat.

Enligt banken har CL:s marknadsandelar i Frankrike stabiliserats efter den nedgång som noterades under perioden 1995-96 och detta gäller både ut- och inlåning.

>Plats för tabell>

Lönsamheten i affärsbanksverksamheten i Frankrike steg snabbt under 1997: resultatet av bankrörelsen i Frankrike förblev stabilt till följd av en svag minskning av utlåningen (-2,6 % värdepapperiseringsverksamheten oräknad) och urholkningen av räntemarginalerna (intermedieringsmarginal mellan ut- och inlåningsräntan) samtidigt som minskningen av rörelsekostnaderna i Frankrike, vilka sjönk med 1,4 %, dock var en positiv faktor, liksom minskningen av reserverna till följd av en lägre risknivå. Reserverna avseende affärsbanksverksamheten i Frankrike sjönk avsevärt från år 1996 till 1997, närmare bestämt från 3,7 miljarder franc, vilket motsvarar ungefär 1 % av de vägda tillgångarna till mindre än 2 miljarder franc, vilket ledde till en förbättring av resultatet (resultatet före skatt ökade med 2 miljarder franc).

Rörelsekostnaderna för hela koncernen har sedan 1995 sjunkit kraftigt, bland annat till följd av det minskade antalet anställda och de lägre sammanlagda personalkostnaderna. Rörelsekoefficienten har sålunda nedbringats från 84,7 % till 76 %. Den är dock fortfarande särskilt hög i Frankrike (ungefär 82 %), vilket skall jämföras med koefficienten för bankens främsta franska konkurrenter (ungefär 70-72 %). Däremot ökade rörelsekostnaderna mycket märkbart utomlands under 1997. Följaktligen sjunker rörelsekoefficienten (kvoten mellan rörelsekostnader och resultat av bankrörelse) för hela verksamheten långsamt trots ökat resultat av bankrörelse. Det är mycket bättre än vad som prognostiserades för 1997 i planen (80 %), men Crédit Lyonnais är fortfarande långt ifrån de främsta konkurrenternas kvot och den kvot som banken angett som mål (koefficient på 70 % år 2000).

Reserverna uppgick till sammanlagt drygt 8 miljarder franc 1997, vilket är två gånger mer än planerat. Denna ökning förklaras främst av en extraordinär avsättning på 3 miljarder för Asien. Jämfört med 1996 sjönk reserverna (Asien ej inräknat) från 5,7 till 5,1 miljarder franc. De är likväl 1 miljard större än vad som angavs i planen och har ökat vid konstant verksamhetsområde, bland annat till följd av en stor avsättning på 900 miljoner franc 1997 för täckande av landrisk (utöver den avsättning på 333 miljoner franc som gjordes redan 1996).

Bankens nettoresultat ökade mycket markant 1997 men är svårt att tolka på grund av extraordinära engångshändelser (neutralisering av lånet till EPFR, reserver för Asien, realisationsvinster vid avyttringar). Kapitaltäckningsgraden ("Cooke-kvoten") ökade märkbart från 4,6 % till 4,8 % (tier one) och från 8,7 % till 9,3 % (kapitaltäckningsgraden) till följd av att resultaten förbättrats (positiv effekt på täljaren, efter vinstdisposition) och av att de viktade tillgångarna varit stabila (kvotens nämnare).

De resultat som idag är kända visar att saneringen av CL fortfarande är bräcklig och att bankens lönsamhet fortfarande är otillräcklig för att ge en sådan avkastning på eget kapital som en privat placerare normalt förväntar sig. Utan de brådskande stöd som kommissionen godkände 1996 skulle bankens resultat ha förblivit negativa. Det bör också påpekas att om neutraliseringen av lånet inte hade skett (för tidigt och i detta skede olagligt enligt reglerna om statligt stöd), skulle CL ha redovisat en förlust även 1997.

Kommissionen kan således inte endast på grundval av detta fastställa om den senaste utvecklingen av bankens verksamhet visar att den åter har blivit lönsam och bärkraftig. För att kunna göra det måste den omstruktureringsplan som myndigheterna lade fram i juli 1997 granskas (se nedan).

4. GRANSKNING AV HUR GENOMFÖRANDET AV DE ÅTGÄRDER SOM ANGES I BESLUT 95/547/EG FORTSKRIDER

I sitt beslut 95/547/EG gjorde kommissionen ett godkännande av stöden avhängigt av att ett antal villkor uppfylldes, vars genomförande granskas nedan. De viktigaste villkoren var de följande:

a) Den omstruktureringsplan som lagts fram för kommissionen skall genomföras fullständigt.

b) Bankens kommersiella närvaro utanför Frankrike skall minska med 35 % i termer av balansomslutning.

c) EPFR-lånet skall genomföras och nollkupongobligationen skall upprättas.

d) Betalning enligt klausulen om återgång vid bättre resultat (nedan kallad lönsamhetsklausulen) skall ske.

e) Utdelningarna från CL skall betalas till aktieägaren staten.

f) Avkastningen från avyttringar skall användas till omstrukturering.

g) Möjligheten att senarelägga betalning av den skatteskuld som har samband med stöden skall avskaffas.

a) Genomförandet av den omstruktureringsplan som lagts fram för kommissionen

Sedan kommissionen i juli 1995 godkände stödplanen till förmån för CL och den överenskommelse om avyttringsstrukturen från den 5 april 1995 mellan staten och CL som denna omfattar, har de franska myndigheterna meddelat kommissionen flera tillägg till denna överenskommelse, varav vissa för att följa beslut 95/547/EG (åtskiljande CL-CDR) och kommissionens beslut från september 1996 (brådskande stöd). Det kan i detta sammanhang vara värt att erinra om tillägg nr 9 av den 6 maj 1997, i vilket återbetalningsvillkoren för EPFR:s andelslån till CDR anpassas genom att CDR:s skyldighet att varje år i förskott återbetala ett belopp till EPFR vilket motsvarar intäkterna från avyttring av tillgångar med avdrag för de belopp som ställts till de kontrollerade företagens förfogande, rörelsekostnader och de räntor som betalats till EPFR. Från och med dagen för detta tillägg skall CDR varje år inkomma med en flerårig finansierings- och likviditetsplan till EPFR och inom ramen för denna skall CDR den 30 juni i förskott återbetala till EPFR ett belopp som motsvarar den uppskattade storleken på CDR:s likviditet detta datum med avdrag för en sjättedel av de intäkter från avyttringar som budgeterats för det innevarande året.

Genom detta tillägg infördes även ett system där EPFR ger CDR en garanti på maximalt 10 miljarder franska franc i syfte att underlätta för CDR att erhålla extern finansiering. Beloppet på de ytterligare krediter som CDR kan erhålla från EPFR från och med den 1 januari 1998 och som högst kan uppgå till sammanlagt 10 miljarder franska franc minskas med beloppet på de garantier som existerar den dag en kredit ges. Dessa förändringar återspeglar CDR:s ökade likviditetsbehov, vilket bidrog till att återbetalningen av andelslånet och därmed även av CL:s lån till EPFR försenades.

Den 16 december 1997 informerade de franska myndigheterna kommissionen om den reform av CDR:s funktionssätt och kontrollstrukturer som Dominique Strauss-Kahn presenterat för den franska nationalförsamlingens finansutskott. Enligt de franska myndigheterna var denna reform nödvändig för att rätta till de brister som det förra regelsystemet var behäftat med, bland vilka märks:

- en målsättning som enbart var inriktad på avveckling samt en tvingande tidsplan;

- CDR saknade ansvar;

- en ökning av antalet kontrollinstanser och kontrollförfaranden;

- politisk inblandning;

- osäkerhet om den rättsliga behandlingen av ärendena.

Reformen grundar sig på följande tre principer: en oberoende och ansvarsfull förvaltning, en sträng och effektiv kontroll samt en opartisk och rättvis stat. I praktiken innebär detta att

- för att tillgångarna skall få ett så högt värde som möjligt och statens ekonomiska vinst maximeras skall förvaltningen av dessa tillgångar inte längre vara inriktad enbart på avyttring,

- CDR inom ramen för en strategi som presenteras varje år skall vara ensamt ansvarig för avyttringsprocessen och ett vinstandelssystem skall införas,

- internkontrollen skall förstärkas genom att CDR omvandlas till ett bolag med verkställande och övervakande organ, genom att rådgivande kontrollkommittén integreras med övervakningsorganet, genom att en ledningsgrupp med ansvar för riskhantering bildas och genom att internredovisningsfunktionen och företagsstrukturen på mellannivå förenklas,

- EPFR skall utöva de rättigheter som staten i egenskap av aktieägare har gentemot CDR, bland annat rätten att utöva kontroll, vilken den vid behov får utöva med hjälp av externa experter,

- all politisk inblandning är förbjuden och att rättsliga medel systematiskt skall tillgripas, varför resurserna för detta ändamål skall förstärkas.

Kommissionen stödjer principen om att statens tillgångar skall förvaltas på ett sätt som tar tillvara statens intressen, en princip som bör leda till att omfattningen av det stöd som staten beviljar CL genom avyttringsstrukturen minimeras. Kommissionen konstaterar att CDR redan under räkenskapsåren 1996 och 1997 har avvikit från avyttringsstrategin och att CDR i synnerhet har efterskänkt skulder, gjort kapitaltillskott eller beviljat nya garantier till sina dotterbolag eller dem som förvärvat dessa, på villkor som kan antas innehålla inslag av statligt stöd till dem som är föremål för dessa åtgärder. Kommissionen betonar att övergivandet av avyttringsstrategin gör det mindre troligt att den ursprungliga (vägledande) tidsplanen hålls. Enligt den skulle 80 % av de tillgångar som avskiljts ha avyttrats efter 5 år (det vill säga år 2000). De vinster som myndigheterna påstår sig göra till följd av en sådan strategi måste jämföras med ökningen av de kostnader som hänger samman med att avyttringen av ett visst antal tillgångar senareläggs. Myndigheterna har inte inkommit med några uppgifter på denna punkt vilka skulle visa att stödet på detta sätt minimerades.

Kommissionen vill erinra om att CDR:s tillgångar enligt artikel 92 i fördraget är att betrakta som statliga tillgångar, inte enbart därför att CDR är ett helägt dotterbolag till ett offentligägt företag, utan även därför att CDR finansieras med ett andelslån som staten garanterar och att staten ansvarar för dess förluster. Kommissionen konstaterar att dessa transaktioner inte kan komma i fråga för något undantag som befriar dem från de skyldigheter som anges i artiklarna 92 och 93 i fördraget och i synnerhet att de franska myndigheterna och CDR varken på grundval av beslut 95/547/EG eller detta beslut skulle kunna undantas från dessa skyldigheter. Det bör särskilt påpekas att CDR:s agerande gentemot sina dotterbolag inte anses innehålla något inslag av statligt stöd endast om det följer den så kallade "marknadsekonomiska investerarprincipen" och om varje kapitaltillskott (eller efterskänkning av skulder) följer denna princip. Kommissionen anser i sitt meddelande till medlemsstaterna (9) om de principer som skall tillämpas för att fastställa om en offentlig åtgärd skall anses innebära ett stöd att kapitaltillskott till offentligägda företag innehåller inslag av statligt stöd om en privat investerare under liknande förhållanden inte skulle ha genomfört kapitaltillskottet i fråga på grund av att den förväntade avkastningen inte var tillräcklig. I en skrivelse till finansministern av den 16 oktober 1997 påminde Karel Van Miert om att de av CDR:s transaktioner som innebar ett kapitaltillskott, en försäljning till negativt pris eller en avskrivning av skulder sannolikt innehåller inslag av stöd och skall anmälas till kommissionen. Dessutom skall de avyttringar av CDR:s tillgångar som inte uppfyller reglerna om öppna och överblickbara anbudsförfaranden likaså anmälas till kommissionen. Endast transaktioner som definitivt ligger under gränsvärdet på 100 000 ecu för stöd av mindre betydelse undantas från denna skyldighet.

De övriga delarna av genomförandet av den omstruktureringsplan som 1995 lades fram för kommissionen granskas nedan.

b) Minskningen av bankens kommersiella närvaro utanför Frankrike

I enlighet med de åtaganden som Frankrike gjorde i en skrivelse från minister Alain Madelin av den 18 juli 1995, föreskrivs i beslut 95/547/EG att CL:s kommersiella närvaro utomlands fram till slutet av 1998 skall minska med minst 35 %. Detta omfattar även det europeiska banknätet. Av skrivelsen framgår att minskningen skall mätas i termer av balansomslutning och att en minskning utomlands enligt ovannämnda procenttal motsvarar en minskning med 50 % av nätet i Europa. Det kan konstateras att bankens tillgångar utomlands i slutet av 1994 uppgick till 960 miljarder franc, medan tillgångarna i Europa uppgick till 620 miljarder franc. Följaktligen motsvarar 35 % av de internationella tillgångarna 336 miljarder franc, varav 310 miljarder franc i Europa, vilket motsvarar 50 % av CL:s tillgångar i Europa (utanför Frankrike).

Den 31 oktober 1997 hade CL avyttrat tillgångar för ett värde som i balansräkningen den 1 januari 1995 uppgick till 171,2 miljarder franska franc, det vill säga 17,9 % av tillgångarna utomlands. Denna minskning är resultatet av avyttringar på 136,1 miljarder franc i Europa och 35,2 miljarder i övriga världen. Minskningen i Europa motsvarar 22 % av tillgångarna i Europa. Följaktligen måste CL före den 31 december 1998 avyttra tillgångar i Europa för ett värde av nästan 174 miljarder franc för att uppfylla denna skyldighet.

c) Lånet till EPFR och nollkupongobligationen

För att CDR skulle kunna förvärva nettotillgångarna på 135 miljarder franc med de lånemedel som CL överfört till avyttringsstrukturen erhöll CDR ett andelslån på 145 miljarder franc från EPFR (varav 10 miljarder omvandlats till en garanti från EPFR för de lån som CDR tar upp av tredje part). EPFR i sin tur finansieras av CL genom ett lån (ej andelslån) på 145 miljarder franc. De båda lånen har förfallodag den 31 december 2014. Den årliga räntesatsen för CL:s lån till EPFR fastställdes inledningsvis till 7 % för 1995, därefter till 85 % av penningmarknadsräntan (TMM) från och med 1996 (10). Eftersom den största delen av detta lån (135 miljarder franc) gjorde det möjligt att finansiera överföringen av tillgångarna, borde EPFR ha använt återstående del (10 miljarder franc) till att förvärva nollkupongobligationer för samma belopp. Detta borde ha gjort det möjligt för EPFR att göra en vinst på 35 miljarder franc i nominellt värde år 2014, vilket kommissionen i sitt beslut 95/547/EG bedömde motsvarade ett nuvärde på ungefär 8 miljarder franc.

Flera ändringar har gjorts i denna plan. CL:s lån till EPFR har genomförts, men enbart den första delen på 135 miljarder franc, vilket inte gjorde det möjligt för EPFR att förvärva nollkupongobligationen. Eftersom den vinst som EPFR skulle ha fått från nollkupongobligationen hade beräknats av kommissionen med avdrag för bruttostödet till CL innebär det faktum att CL inte gav EPFR kredit på 10 miljarder franc och att nollkupongobligationen således inte kunde förvärvas en ytterligare kostnad för staten och ett ytterligare stöd till CL utöver det som hade godkänts 1995 på ett belopp som motsvarar det avdrag på ungefär 8 miljarder franc som hade beräknats 1995. En del av detta stöd som hänger samman med att nollkupongobligationen inte förvärvades under perioden 1995-1996 och som beräknas till 400 miljoner franc, godkändes dock av kommissionen i samband med dess beslut från september 1996 om brådskande stöd till CL.

I samma beslut godkändes andra brådskande stöd för ungefär 3,5 miljarder franc, vilka hängde samman med höjningen av räntesatsen för CL:s lån till EPFR för åren 1995 (retroaktiv verkan) och 1996. Kommissionen beslutade för övrigt att inleda ett förfarande beträffande utsträckandet av denna ändring till kommande år.

Tilläggen till överenskommelsen från 1995 mellan staten och CL skedde efter det att överenskommelsen undertecknats i syfte att ändra andra klausuler som godkänts av kommissionen. Vad gäller mekanismen för finansiering av avyttringsstrukturen gav följaktligen det faktum att EPFR inte lånade 10 miljarder från CL inte upphov till en motsvarande minskning av EPFR:s andelslån till CDR, utan till en omvandling av denna möjlighet för CDR att låna mera till en garanti för samma belopp vilken gör det möjligt för CDR att låna direkt från externa långivare.

Även om omfattningen av CDR:s avyttringar ligger i linje med det ursprungliga målet om avyttring av 80 % av de avskiljda tillgångarna på 5 år och 50 % på tre år, har ökningen av EPFR:s intäkter från avyttringar och således återbetalningen av CL-lånet varit mycket långsammare och mer begränsade än vad som ursprungligen planerades. Detta beror på att CDR behållit huvuddelen av dessa avyttringsintäkter för att finansiera sina rörelsekostnader och de kostnader som är förknippade med innehavet av tillgångarna (bland annat återbetalningen av skulder till tredje part) och för att på olika sätt (genom kapitaltillskott, förskott och efterskänkning av skulder) stödja vissa verksamheter som avskiljts.

Förseningen i återbetalningarna och den oväntade ränteutvecklingen har inneburit en belastning på CL:s resultat. De tillgångar som överförts till CDR var delvis finansierade med skulder med lång löptid som inte överfördes till avyttringsstrukturen och som banken tog på sig under sin expansionsfas (1988-93) till en ränta som efter 1995 överstiger räntan på EPFR-lånet, vilken uppgår till 85 % av TMM. Detta bör från och med 1996 ha inneburit kostnader för CL (vilka vid den tiden uppskattades till 2,1 miljarder franc 1997, 1,8 miljarder 1998 och 1,4 miljarder 1999). De franska myndigheterna avsåg att detta skulle utgöra CL:s bidrag till täckandet av kostnaderna för mekanismen, och således till sin egen omstrukturering. Prognoserna för bankens nettoresultat av finansiella transaktioner gav 1995 vid handeln att CL skulle kunna klara av dessa kostnader fullt ut. I verkligheten ökade dessa kostnader till följd av förseningen i återbetalningarna och den oväntade utvecklingen av marknadsräntorna. Denna ökning skulle dock inte ha gjort brådskande stöd nödvändigt om CL hade uppfyllt prognoserna för resultatet av bankrörelsen. Det är således denna sista faktor, det vill säga det lägre nettoresultatet i förhållande till prognoserna, som är anledningen till att brådskande stöd beviljades. I beslutet från 1996 hade kommissionen på grundval av uppgifter som de franska myndigheterna tillhandahållit beräknat att effekten av räntorna endast skulle ha inneburit en extrakostnad för CL på 1 miljard franc under perioden 1996-98 (11).

d) Lönsamhetsklausulen

Villkoren i lönsamhetsklausulen har tillämpats korrekt sedan beslut 95/547/EG. CL betalade emellertid inte mer än 6 miljoner franc 1995 och 107 miljoner franc 1996, vilket är avsevärt lägre belopp än de 339 och 505 miljoner som ursprungligen planerades för dessa två år. Detta beror på att bankens resultat blev sämre än vad som ursprungligen prognostiserades. Enligt den nya plan som lades fram i juli 1997 och som grundas på en fullständig "neutralisering" av EPFR-lånet och andra antaganden vad gäller avyttringarna av tillgångar, kommer bankens resultat och således även betalningarna enligt denna klausul från och med år 2000 att vara högre än det som angavs i planen från 1995, förutsatt att lönsamhetsklausulen fortfarande är i kraft.

>Plats för tabell>

En sådan förbättring skulle väga upp bristen på inbetalningar under det inledande skedet, under förutsättning att lönsamhetsklausulen fortfarande är i kraft. Att döma av den plan som lämnades in till kommissionen i juli 1997 (se nedan) är det tveksamt om lönsamhetsklausulen kommer att fortsätta att vara ikraft eller om den kommer att ersättas av en alternativ lösning.

e) Utdelningarna till aktieägaren staten

I likhet med lönsamhetsklausulen innebar det faktum att CL:s resultat var lägre än vad som prognostiserats att utdelningarna från CL till aktieägaren staten och värdet av de aktier som staten innehade blev lägre än vad som hade uppskattats inledningsvis. Kommissionen vill påminna om att den i sitt beslut 95/547/EG uppskattade nuvärdet av statens andel i CL:s resultat till 10 miljarder franc. I tabellen nedan återges de ursprungliga prognoserna och de nya uppskattningarna av CL:s nettoresultat efter betalningar enligt klausulen.

>Plats för tabell>

f) Avkastningen från avyttringar skall användas till omstrukturering

CL angav att banken hade använt sammanlagt 7,5 miljarder franc av de 14,8 miljarder franc som de genomförda avyttringarna inbringat till att finansiera samtliga omstruktureringsåtgärder, medan återstoden använts till att öka likviditetsreserven eller till att refinansiera skulden. Det kan dock konstateras att CL även har investerat nästan 254 miljoner franc utomlands. Dessa investeringar var av liten omfattning och motsvarade endast 1,7 % av inkomsterna från de avyttringar som genomförts sedan början av 1995.

g) Avskaffande av möjligheten att senarelägga betalning av den skatteskuld som har samband med stöden

I enlighet med tillämpningen av rambestämmelserna om omstruktureringsstöd ålade kommissionen den franska staten att avskaffa den möjlighet CL har att senarelägga betalningen av den skatteskuld som har samband med bankens förluster för den del som omfattas av den kapitalökning på 4,9 miljarder franc som genomfördes 1994. Kommissionen anmodade även de franska myndigheterna att avskaffa den möjlighet CL har att senarelägga betalningen av de övriga skatteskulder som banken har vid privatiseringstillfället, om lönsamhetsklausulen avskaffas.

När det gäller det första villkoret meddelade CL att den ansåg att villkoret endast omfattar de förluster från 1994 som motsvarar den del av kapitaltillskottet som finansierades av staten och Caisse des Dépôts et Consignations (3,75 miljarder franc). Kommissionen vill påpeka att den i sitt beslut 95/547/EG gjorde bedömningen att hela kapitaltillskottet från CL:s aktieägare, däribland Thomsonkoncernen, som staten var majoritetsägare i och vars tillgångar av detta skäl är att betrakta som statliga tillgångar enligt artikel 92.1 i EG-fördraget, skall anses som statligt stöd. Följaktligen fastställer kommissionen att detta villkor omfattar hela kapitaltillskottet på 4,9 miljarder franc. Kommissionen påpekar för övrigt vikten av att det andra villkoret uppfylls.

5. KOMMENTARER FRÅN TREDJE PART

5.1 Kommentarer från tredje part

Inom ramen för detta förfarande mottog kommissionen Société Générales (nedan SG) och de brittiska myndigheternas synpunkter genom skrivelser av den 21 januari och den 23 januari 1997, vilka vidarebefordrades till de franska myndigheterna och som dessa svarade på genom skrivelser av den 10 och den 27 februari 1997. Andra skriftliga synpunkter mottogs från "British Bankers' Association" den 19 maj 1997, "Nederlandse Vereniging van Banken" den 2 juli 1997 och "Bundesverband deutscher Banken" den 26 augusti 1997. Dessa synpunkter kan emellertid inte beaktas inom ramen för detta förfarande, eftersom de inkom efter utgången av den svarsfrist som angavs i det meddelande från kommissionen som offentliggjordes i Europeiska gemenskapernas officiella tidning.

SG beslutade att hänskjuta kommissionens beslut från september 1996 om godkännande av brådskande stöd till CL till EG:s förstainstansrätt, på samma sätt som SG redan hade gjort avseende beslut 95/547/EG.

När det gäller de ytterligare omstruktureringsstöd som är föremål för detta förfarande, anser SG att stödet inte är avsett att underlätta utvecklingen av sådan näringsverksamhet som avses i artikel 92.3 c i fördraget. Samtidigt erkänner SG emellertid att blotta tanken på den kris som skulle uppstå om CL gick i konkurs berättigar och till och med tvingar staten, genom dess dubbla ansvar som aktieägare och som övervakare med ansvar för stabiliteten på marknaden, att vidta åtgärder för att skydda denna stora banks insättare och övriga fordringsägare.

SG anser att kommissionen bör uppmana de franska myndigheterna att undersöka alternativa lösningar, som till exempel kontrollerad likvidation och försäljning av bankens olika delar. En sådan undersökning skulle vara desto mer befogad med tanke på att detta inte är första gången CL erhåller stöd. Samtidigt som SG först och främst hävdar att det enda tillvägagångssätt som är förenligt med fördraget består i de alternativa lösningar som anges ovan, anser SG även att kommissionen bör ersätta de skador som konkurrenterna drabbats av genom att den föreskriver att CL skall avyttra inte enbart hela sin utländska verksamhet (däribland verksamheten i Förenta staterna och Sydostasien, vilka är de mest lönsamma), utan även verksamhet som bedrivs i Frankrike, som till exempel kapitalförvaltning (kollektiv eller individuell) för tredje parts räkning, dotterbolag för konsumentkrediter och livförsäkring eller till och med vissa delar av själva nätet av bankkontor i detaljistledet. SG menar också att de franska myndigheternas och kommissionens stöd till de minskningar av antalet anställda som CL avser genomföra inte skulle utgöra en påtvingad motprestation för att beviljas finansiellt stöd, utan snarare en ytterligare form av stöd i så måtto att detta stöd skulle ha förvägrats de privata bankerna, vilka på så sätt skulle ha förhindrats att få upp lönsamheten till sina europeiska konkurrenters nivå.

SG vill slutligen fästa kommissionens uppmärksamhet på villkoren för den framtida privatiseringen av CL, i synnerhet planerna på att förbättra bankens kapitaltäckningsgrad till nästan 6 % för "tier one" (det vill säga den "hårda" delen av det egna kapitalet i ordets strikta bemärkelse) före denna privatisering, vilket skulle medföra en mycket allvarlig snedvridning av konkurrensen med tanke på effekterna på den rating som ratingbyråerna ger och i jämförelse med privatiseringen av SG som genomfördes 1987 med en kapitaltäckningsgrad på endast 3 % vilken banken först 10 år senare lyckades få upp till 6 %.

De brittiska myndigheterna stödjer kommissionens noggranna undersökning och konstaterar att det faktum att stöd beviljats flera gånger tidigare kan leda till att bankens ledning förväntar sig att få stöd även i framtiden, vilket kan ha en snedvridande effekt på konkurrensen. De betonar att det är nödvändigt att CL gör allvarliga och omfattande motprestationer som berör alla de av bankens verksamhetsområden som inte är absolut nödvändiga för att grundverksamheten skall kunna fortsätta. Av detta skäl föreslår de att de framtida stöden sprids ut över tiden och att godkännandet av dessa görs avhängigt av att omstruktureringsåtgärder och motprestationer genomförs.

5.2 De franska myndigheternas och Crédit Lyonnais kommentarer

I en skrivelse av den 6 december 1996 informerade CL:s styrelseordförande kommissionen om att denne i ett mycket tidigt skede av 1996 och sedan ännu en gång i juli hade informerat regeringen om situationen räkenskapsåret 1996 och påtalat behovet av ett snabbt beslut. Denne ifrågasatte även referensdatumet för minskningen av CL:s kommersiella närvaro utanför Frankrike genom att påstå att det i Alain Madelins skrivelse av den 18 juli 1995, som tillställdes banken först flera månader efter det att den skickats till kommissionen, inte på något sätt anges något lämpligt referensdatum och att omstruktureringen av banken påbörjades i slutet av 1993.

De franska myndigheterna kommenterade SG:s skrivelse, som kommissionen vidarebefordrat till dem, genom att betona att de fullt ut tagit det dubbla aktieägar- och övervakaransvar som SG tillerkänt dem vid anmälan av det brådskande stödet. De ifrågasatte SG:s och de brittiska myndigheternas analys vad gäller det brådskande stödets snedvridande effekt och behovet av motprestationer, eftersom CL:s verksamhet hade begränsats starkt inom ramen för 1995 års plan och en fokusering på en begränsad kärnverksamhet planerades inom ramen för den nya omstruktureringsplanen. De hävdade att omstruktureringsstödet var nödvändigt, särskilt stödet i form av en "neutralisering" av CL-EPFR-lånet men även i form av ett eventuellt kapitaltillskott till banken vars belopp skulle vara nödvändigt för att säkerställa bankens fortlevnad och strikt proportionellt till CL:s finansieringsbehov inför den snabba privatiseringen av banken. De påpekade också att när de undersöker vilken form det finansiella stödet till banken bör ta kommer de att beakta behovet av att göra utbetalningarna av det statliga stödet avhängigt av att banken uppfyller de mål som anges i dess strategiska plan.

5.3 Kommissionens synpunkter på dessa kommentarer

Tredje parts kommentarer granskas i de följande avsnitten i detta beslut.

CL:s kommentarer motiverar följande synpunkter från kommissionen: När det gäller det datum då CL informerade de franska myndigheterna om bankens försämrade finansiella situation och om behovet av statligt stöd kan kommissionen endast beklaga att de franska myndigheterna dolt bankens verkliga situation för kommissionen, eftersom de var ålagda att inkomma med regelbundna rapporter till kommissionen om hur genomförandet av den plan som kommissionen godkände i juli 1995 fortskred. Även om detta inte gör de stöd som kommissionen godkände i september 1996 mindre nödvändiga, särskilt med tanke på att kommissionen inte fullständigt kunde utesluta risken för dramatiska konsekvenser för CL om stöden uteblev, står det klart att de franska myndigheterna borde ha anmält stöden i fråga i god tid.

När det gäller det referensdatum som skall ligga till grund för bedömningen av minskningen av CL:s kommersiella närvaro utomlands kan kommissionen från rättslig synpunkt inte godta den 1 januari 1994 som referensdatum, vilket föreslagits av Crédit Lyonnais. Det bör påpekas att de franska myndigheterna 1994 inte anmälde det första statliga stödet till CL och att omstruktureringsplanen på kommissionens begäran lades fram för kommissionen först 1995 och efter det att en ny stödplan hade börjat genomföras. Det faktum att Alain Madelins skrivelse officiellt tillställdes CL först efter fördröjning är inte heller ett skäl som kan anföras mot kommissionen. Det bör för övrigt erinras om att den lämpligaste rättsliga grunden för att fastställa det datum då skyldigheten i fråga skall vara uppfylld fortfarande är Alain Madelins skrivelse av den 18 juli 1995, i vilken de otvetydiga orden "från och med nu och fram till slutet av 1998" förekommer.

Vid bedömningen av minskningen av CL:s kommersiella närvaro utomlands kommer kommissionen följaktligen att ta som referenspunkt de olika geografiska områdenas andel av bankens sammanlagda tillgångar den 31 december 1994 enligt Crédit Lyonnais årsberättelse, eftersom balansräkningen från slutet av 1994 under dessa omständigheter utgör det enda och senaste offentliga objektiva underlag som det går att stödja sig på.

6. OMSTRUKTURERINGSPLANEN SOM LÄMNADES AV DE FRANSKA MYNDIGHETERNA I JULI 1997

6.1 Planens huvudsakliga innehåll

Den plan som lämnades till kommissionen i juli 1997 utarbetades på grundval av utsikterna till en gradvis öppning av Crédit Lyonnais kapital, en princip som staten redan hade beslutat för den tidigare planen, vilken hade godkänts av kommissionen 1995. Den nya planen bygger på ett makroekonomiskt läge som kännetecknas av en medelhög BNP-tillväxt i Frankrike på 2,3 % och en inflation i storleksordningen 2 % per år. Den planerade strategin hänför sig till två stora verksamhetsområden, å ena sidan banktjänster för privatpersoner, affärsidkare och för små och medelstora företag i Frankrike, å andra sidan en "grossist"-bank, som riktar sig till stora företag och institutioner i de viktigaste regionerna över hela världen, inbegripet Frankrike och Europa. Dessa två stora verksamhetsområden kommer även framgent att gynnas av CL:s kunskaper inom marknadsaktiviteter, finansiell innovation och förvaltning av medel för tredje man, kompetensområden som banken avser att upprätthålla.

Planen är dessutom uppbyggd runt följande hypoteser:

- Alla nettotransaktionskostnader för lånet från Crédit Lyonnais till EPFR "neutraliseras".

- En stor del av det europeiska banknätet läggs ned.

- De medel som frigörs genom dessa nedläggningar reinvesteras.

Den strategi som lades fram av de franska myndigheterna var relativt återhållsam i fråga om tillväxt och hade som främsta syfte att återställa lönsamheten hos Crédit Lyonnais. Nettointäkterna av bankrörelsen skulle totalt sett förbli oförändrad i nominala termer i förhållande till den konsoliderade nivån för 1996 (med hänsyn tagen till nedläggningarna) och rörelsekostnaderna skulle minska med nästan 4 miljarder franska franc, så att bankens rörelsekoefficient (kvoten mellan rörelsekostnader och resultat av bankrörelse) skulle minska från 79 % 1996 till runt 70 % år 2000, vilket är en nivå som närmar sig Crédit Lyonnais viktigaste franska konkurrenter, Société Générale och BNP. I själva verket syftade planen till att förbättra nettoresultatet av bankrörelsen, som efter en förväntad kraftig tillbakagång 1997 (minus 7 % i värde eller nästan minus 9 % i volym) skulle stabiliseras 1998 och återhämta sig under 1998 och 1999. Denna återhämtning borde märkas från och med 1998 på bankverksamheten inom Frankrike, men mot bakgrund av de planerade nedläggningarna av europeiska filialer kommer den inte att ge utslag förrän i slutet av perioden för koncernen som helhet.

>Plats för tabell>

En förbättring av riskhanteringen som yttrar sig i en minskning av bankens avsättningsgrad (12) från 0,78 % till 0,55 % bör för den ifrågavarande tidsperioden innebära ett betydande bidrag till resultatutvecklingen. Men det är framför allt två andra åtgärder som banken har räknat med som de viktigaste medlen för att förbättra dess marginaler och dess lönsamhet.

i) en mycket kraftig minskning av rörelsekostnaderna inom den franska organisationen

För en bank med världsomspännande verksamhet som Crédit Lyonnais utgör den nationella referensmarknaden en viktig faktor. Bankens nationella marknad bör garantera den en relativt stabil rörelsevolym. Det är av avgörande betydelse för banken att vara bland de mest framgångsrika aktörerna på den franska marknaden för att kunna uppnå sådana marginaler som konsoliderar Frankrikes roll som stöd och strategisk bas för den internationella verksamheten. Därför syftar planen till att lösa det problem som består i bankens oförmåga att uppnå tillfredställande marginaler i Frankrike. Crédit Lyonnais skall på nytt uppnå höga marginaler på sin nationella marknad, framför allt på banktjänsterna till privatpersoner och mindre företag, och därifrån hämta de viktigaste medlen för sin cash flow.

>Plats för tabell>

I planen finns en rad åtgärdspaket för att förbättra CL:s ställning på den franska marknaden. Ett "reingeneering"-projekt som gäller samtliga beslutsprocesser (projekt som benämns som "en utmaning") skall leda till en genomgripande omstrukturering av bankens kommersiella verksamhet och informationsbehandlingskedjan. Nya instrument för riskbedömning kommer att upprättas för finansiering av små och medelstora företag. Genom ett avtal med Cetelem, som är specialiserat på lån till konsumtion, skall CL utveckla sin ställning på marknadssegmentet för lån till konsumtion, vilket hittills har dominerats av specialiserade företag. Slutligen kommer CL att införa bank på telefon för att kunna upprätta en tätare kontakt med sina privatkunder.

Den plan som de franska myndigheterna har lämnat in innehåller betydande sociala åtaganden. Den tredje socialplanen, som trädde i kraft i mitten av 1996 och som kommer att gälla fram till slutet av 1998, omfattar en minskning av antalet anställda med 5000 personer, huvudsakligen genom en minskning av antalet anställda på bankkontor i Frankrike. Dessa personalminskningar avser bankkontor (3 140 personer) och stabsfunktioner (1 860 personer). Enligt den plan som har lämnats till kommissionen skall dessa personalminskningar inte i betydande utsträckning minska CL:s kommersiella kapacitet, men i första hand syfta till att uppfylla målet om en minskning av kostnaderna och en förbättring av rörelsekoefficienten.

>Plats för tabell>

Efter 1998 är ytterligare minskningar planerade för 1999 och 2000, vilka kommer att beröra [ . . . ] personer, varav [ . . . ] på bankkontor och [ . . . ] i stabsfunktioner. Totalt kommer antalet anställda på CL att minska med [ . . . ] % i Frankrike jämfört med slutet av 1996 (och [ . . . ] % i hela koncernen med beaktande av nedläggningarna av bankkontor). Dessa nedskärningar kommer att leda till minskningar av personalkostnaderna i Frankrike i storleksordningen 9 % under den period som omfattas av planen, vilket även kommer att bidra väsentligt till de totala kostnadssänkningarna och förbättringen av CL:s marginaler.

>Plats för tabell>

I planen anges att banknätet i Frankrike skall rationaliseras genom att 243 olönsamma bankkontor stängs under 1997 och 1998 (av de sammanlagt 1 954 kontor för privatkunder som fanns 1996) och att kontoren för företagskunder och affärsidkare omorganiseras (jfr tabell 12 nedan). Totalt kommer det franska moderbolagets antal kontor att minska från 2 100 till 1 750 under perioden 1996-2000, vilket motsvarar en minskning med nästan 17 %. På grundval av den information som har lämnats av CL till kommissionens rådgivande bank så förefaller det emellertid som om det totala antalet kontor i Frankrike enligt banken själv kommer att minska från 2 298 i slutet av 1996 till 2 146 i slutet av år 2000, vilket skulle innebära en minskning med endast 6,6 %. Denna skillnad mellan de uppgifter som lades fram för kommissionen i juli och dem som tillhandahölls av CL verkar bero på det fält som täcks av dessa åtaganden som i CL:s presentation innefattar samtliga CL:s försäljningskontor i Frankrike, antingen de tillhör moderföretaget eller självständiga dotterbolag.

Samtliga dessa åtgärder bör göra det möjligt att förbättra lönsamheten för den franska organisationen. Bankens mål är att förändra nettoresultatet för DCAF (direction centrale des activités France) från 1 till 4,3 miljarder franska franc år 2000. Om detta lyckas kommer CL inte bara att återställa den franska organisationens bidrag till resultatet i proportion till dess omsättning utan även att göra verksamheten i Frankrike till en av koncernens mest lönsamma delar.

>Plats för tabell>

En känslighetsanalys som har genomförts av CL visade att om lånen till konsumtion ökade dubbelt så snabbt som förväntat, om de nya projektens bidrag till finansieringen av bankens nettoresultat (för DCAF) blev hälften så stora som förväntat eller om minskningen av bankens avsättningsgrad blev mindre än förväntat, så skulle den franska organisationens bidrag till resultatet halveras, men det skulle ändå förbli positivt.

ii) "Neutraliseringen" av lånet till EPFR

Bland de olika inslagen i den undsättningsplan för CL som utarbetades 1995 fanns det en överenskommelse att CL skulle finansiera avvecklingsmekanismen genom ett lån till EPFR på 145 miljarder franc till en nedsatt ränta, lägre än marknadsräntan. På detta sätt kunde staten, som i förlängningen måste bekosta nettot av CDR:s förluster genom EPFR, tack vare detta lån till nedsatt ränta minska finansieringsbördan för den del av CL:s tillgångar som överfördes till CDR.

Enligt det överenskomna systemet skulle i enlighet med vad som angivits ovan en ränta betalas på lånetjänsten från CL till EPFR som uppgick till 7 % 1995 och som från och med 1996 skulle minskas till 85 % av TMM (korttidsräntan på penningmarknaden). Genom detta system hade staten en fördel. För EPFR:s räkning kan denna fördel årligen beräknas på grundval av skillnaden mellan korttidsräntan för lånet från CL och den långtidsränta till vilken företaget skulle ha varit tvunget att låna i avsaknad av detta lån och den uppgår för närvarande till ungefär 2,5-3 % årligen av räntan för det utestående lånebeloppet. 1997 motsvarade denna räntefördel genom det system som staten hade upprättat för EPFR, med hänsyn tagen till det utestående lånebeloppet, ett ungefärligt värde på mellan 2,8 och 3,3 miljarder franska franc. För CL däremot påverkar detta lån, som delvis uppvägs av skulder i form av återfinansiering till en högre ränta och som tecknades före 1995 års avyttringsplan, bankens rörelseresultat i negativ riktning, till ett belopp motsvarande skillnaden mellan inlåningsräntan för dess återfinansieringsskuld och utlåningsräntan för lånet. Eftersom en stor del av CL:s återfinansieringsskulder är skulder med fast ränta så leder varje räntesänkning på grund av det sätt som räntan för lånet till EPFR har fastställts till en ökning av nettokostnaden för lånefinansieringen.

Enligt CL införde banken mellan september 1995 och slutet av 1996 instrument som delvis skulle täcka de ränterisker som banken exponerades för genom strukturen på dess skulder för att finansiera utlåningen. Genom dessa riskspridningsinstrument av "swap"-typ skall CL under 1995-1996 ha lyckats begränsa finansieringskostnaderna med ungefär 670 miljoner franska franc (som utgör en mycket begränsad täckning av ränteriskerna, vilket märks genom storleken på det belopp för neutralisering som sedan skulle visa sig vara nödvändigt), vilket har beaktats i beräkningen av räntekostnaderna för nödåtgärderna (som tillkom för lånet till EPFR) för 1996, vilka uppgick till 5,84 %. På grund av dessa faktorer och mot bakgrund av den mycket begränsade täckningen av ränteriskerna som hade införts 1995, framgår det under alla förhållanden att CL hade räknat med en annan ränteutveckling, som skulle ha gjort det möjligt för banken att klara en lägre belastning. Därför var banken delvis själv, genom de ränterisker som den tog, ansvarig för de ökade förluster som den gjorde på det lån som beviljades till avyttringsstrukturen. De franska myndigheterna lät i slutet av 1997 en oberoende firma genomföra en revision av åtgärderna i samband med lånet till EPFR, vars resultat ännu inte har överlämnats till kommissionen.

Enligt den information som finns till kommissionens förfogande har banken inte sedan slutet av 1996 använt några metoder för att täcka ränteriskerna i samband med lånet till EPFR, vilket dock borde ha gjorts långt tidigare eftersom sedan beslutet 95/547/EG räntorna har fallit med mer än två procentenheter.

I september 1996 ansökte de franska myndigheterna i samband med anmälan av nödåtgärderna om att helt och hållet få "neutralisera" effekterna av CL:s lån till EPFR fram till år 2014 genom att öka räntan för lånet från 85 % av TMM (räntan för korta lån på penningmarknaden) till en ränta som täcker CL:s återfinansieringskostnad (det fastställdes senare inom kommissionens rådgivande bank att denna ränta skulle utvecklas mellan en nivå som ligger 2,5 % över TMM vid periodens början och 0,2 % över TMM vid periodens slut). Denna ansökan upprepades i den plan som lades fram för kommissionen i juli 1997. Enligt de franska myndigheterna skulle denna åtgärd göra det möjligt att bryta med det förflutna genom att upphöra med att straffa CL för de ekonomiska följderna av den expansionsstrategi som ledde banken till krisen under åren 1993-1995.

Enligt kommissionen handlar detta i själva verket om en "överneutralisering" eftersom den föreslagna räntehöjningen överskrider marknadsräntan och även kommer att gottgöra de fel som begicks i inledningsskedet vad beträffar täckningen av ränteriskerna i samband med lånet från CL till EPFR. På grundval av den hypotes enligt vilket lånet kommer att återbetalas och uppgifter om "räntespridning" (skillnaden mellan räntan på aktivsidan på lånet till EPFR och det vägda medeltalet av räntorna på passivsidan för återfinansieringen) som CL har lämnat till kommissionens rådgivande bank, så kan detta stödinslag beräknas till 20,2 miljarder franska franc under perioden 1997-2014 (om framtida betalningsströmmar beräknas till den penningmarknadsränta som har legat till grund för beräkningen av räntespridningen i denna hypotes, dvs 3,19 %). Det bör påpekas att banken och de franska myndigheterna på grundval av en långtidsränta kommer fram till ett annat belopp än det stödbeloppet för neutraliseringen, som de beräknar till cirka 17,2 miljarder franska franc (för perioden 1997-2014) enligt samma metod förutom den ränta som har använts, och som har bekräftats av kommissionens rådgivande bank. Det bör även betonas att om de normala hypoteser som ligger till grund för en sådan beräkning, särskilt tidsplanen för återbetalning av lånet från CL till EPFR, förändras i betydande omfattning så skulle beräkningen av neutraliseringsstödet bli ogiltig och behöva räknas om efter nya variabler. Vid tidpunkten för detta beslut har kommissionen inte kännedom om några förändringar som skulle motivera en sådan omräkning och konstaterar att de underliggande hypoteserna för de franska myndigheternas beräkning har varit snarlika.

På anmodan av kommissionens rådgivande bank har CL genomfört en analys av hur känsligt värdet av "neutraliseringen" av lånet CL-EPFR är för en räntehöjning. Om allt annat förblir oförändrat visar denna undersökning att om den korta räntan går upp med 1 % (samtidigt som den långa räntan går upp med 0,5 %) kommer kostnaden för att neutralisera lånet att avvika med 500 miljoner franska franc från det belopp på 17,2 miljarder franc som banken kommer fram till. Mot denna bakgrund och med hänsyn tagen till att TMM ökade med ungefär 0,3 % mellan mitten av 1997 och tidpunkten för detta beslut anser kommissionen att det har bekräftats att de normala förutsättningar som har legat till grund för beräkningen att kostnaden för "neutraliseringen" av lånet från slutet av 1997 uppgår till 20,2 miljarder franska franc, har varit riktiga.

De franska myndigheterna föreslår i en skrivelse av den 31 mars 1998 att systemet skall ändras till en total "neutralisering" av lånet till och med år 2000 (i överensstämmelse med deras tidigare anmälan) och att från och med år 2001 och fram till 2014 införa en "neutralisering" av korttidsräntan (som de inte specificerar men som skulle kunna vara PIBOR, som alltefter villkoren på den berörda marknaden håller sig mellan TMM och TMM+0,2 %). Kommissionen har granskat de ekonomiska följderna av de franska myndigheternas nya förslag. Skillnaden är liten, i storleksordningen (omräknat till värdet den 31 december 1997) 2,3 miljarder franska franc, så att stödet skulle minska från 20,2 till 17,9 miljarder franska franc. Denna minimala skillnad beror på det faktum att lånet till EPFR innebär en finansieringskostnad för CL för den del som överskrider TMM, som huvudsakligen kan härledas till perioden 1997-2001.

>Plats för tabell>

Till stöd för sitt förslag har de franska myndigheterna anfört att om inte finansieringskostnaderna för lånet till EPFR neutraliseras så skulle bankens överlevnadsförmåga kunna vara hotad, genom de eventuella reaktionerna från kunder, affärskontakter och värderingsföretag som skulle kunna nedvärdera dess rating. Bland annat har de franska myndigheterna inför kommissionen försvarat denna åtgärd med att den bör underlätta frigörandet av bankens kapital.

I den plan som de franska myndigheterna lämnade till kommissionen i juli 1997 anges ett möjligt alternativ. I stället för att finansieringskostnaderna för lånet till EPFR neutraliseras årligen så skulle återbetalningen till CL ske i förtid och med en avgift motsvarande den realiserade förlusten på grund av skillnaden mellan kostnaderna för återfinansieringen av EPFR (13) fram till dess att lånet är avbetalt och kostnaden för korttidsfinansieringen av skulderna. I de diskussioner som senare ägde rum mellan kommissionen och de franska myndigheterna visade de senare dock inga avsikter att följa denna linje. I detta sammanhang bör påpekas att staten hade en relativ fördel genom det system som infördes på det sätt som det har beskrivits ovan, eftersom den under hela låneperioden (eventuellt ända fram till år 2014) skulle finansiera ett långt lån (EPFR:s andelslån till CDR) genom resurser som har samlats in till en lägre ränta, dvs. en korttidsränta. Neutraliseringslösningen har fördelen att vara mindre kostsam för EPFR än en återbetalning i förtid av lånet som lades upp på lång sikt. Med tanke på den gradvisa omstruktureringen av CL:s skulder med anknytning till lånet så bör räntan för lånet efter "neutraliseringen" sjunka undan för undan fram till dess att den sammanfaller med PIBOR från och med år 2004 eller 2005. Referensräntan för lånemekanismen är fortfarande TMM, så staten skulle på samma sätt, fast på mindre fördelaktiga villkor, kunna fortsätta överta finansieringskostnader för avvecklingen till en ränta som ligger nära korttidsräntan.

6.2 Åtgärder som de franska myndigheterna har presenterat som motprestationer för bankstödet

Utöver omstruktureringen av det franska banknätet och nedläggningen av kontor som de franska myndigheterna har presenterat som motprestationer för de stöd som CL får mottaga så anges i den plan som lämnades i juli 1997 att merparten av de bankkontor som tillhandahåller tjänster för privatpersoner och små företag i Europa skall läggas ned, inklusive CL:s största dotterbolag, Bank für Gemeinwirtschaft (Tyskland, hädanefter BfG, som kontrolleras med 50 % plus en aktie). Stora avsättningar (4,4 miljarder franska franc) har gjorts i planen för driften under 1998 och 1999 för att täcka den negativa effekten av försäljningen, som den planerades under 1997 med sikte på att BfG kommer att avyttras före år 2000. I planen anges dock att tidpunkten för försäljningen av BfG kan ändras. De franska myndigheterna har även föreslagit att den hårda tidsplan som fastlades 1995 för motprestationerna för den första stödplanen (dvs. försäljning av 50 % av bankens tillgångar i Europa före den 1 december 1998) skall lättas något, för att undvika att CL måste kalla in sin ägare för att finansiera upplösningen av eget kapital i samband med försäljningarna. De strategiska försäljningarna skulle utsträckas fram till år 2000, så att försäljningarna kan genomföras när de ekonomiska villkoren är gynnsamma.

>Plats för tabell>

De franska myndigheterna ansåg att CL genom beslutet att överlåta sina filialer före införandet av euron gick miste om de möjligheter som öppnades genom en bättre integrerad bankmarknad för privatpersoner i Europa och att det därför innebar ett betydande åtagande som lämnade delar av marknaden öppna för dess europeiska konkurrenter.

Utanför Frankrike skulle bankens strategi gå ut på att efter nedläggningen av bankverksamheten gentemot privatpersoner och små företag i Europa koncentrera verksamheten på affärsområdena kreditgivning till stora företag, strukturerad finansiering och projektfinansiering, kapitalmarknader, förvaltning av värdepapper och kapitalströmmar, privat förvaltning och internationell handel. Dessa affärsområden kommer att organiseras efter "globala linjer", för att bättre kunna ledsaga bankens kunder i deras internationella affärer. Denna omorientering är ett resultat av att man utanför Frankrike nu har frångått strategin att CL skall vara en "universalbank".

7. BEDÖMNING AV DE STÖD SOM TILLKOMMIT UTÖVER DE STÖD SOM GODKÄNDES AV KOMMISSIONEN UNDER 1995

7.1 Osäkerheten om det totala stödbeloppet

Eftersom kommissionen satt ett tak på 45 miljarder franc för de stödåtgärder som godkändes 1995, är det nödvändigt att bedöma beloppet av det överskjutande stödet, innan dess förenlighet med fördraget kan granskas. Det skall erinras om att kommissionen utöver de 45 miljarder i stöd som godkändes 1995 även har tillstyrkt cirka 4 miljarder franc för brådskande stödåtgärder i september 1996.

Det samlade stödbeloppet till CL består, som tidigare redovisats, av följande utgiftsposter för franska staten:

- Ett kapitaltillskott till CL under 1994 (4,9 miljarder franc). I en plan som de franska myndigheterna överlämnade till kommissionen i juli 1997 avsåg man att eventuellt låta detta följas av ytterligare ett kapitaltillskott med ett ej specificerat belopp.

- CDR:s diskonterade förluster, som övertagits av EPFR i form av avstående från fordringar (genom aktivering av garantier) för det beviljade andelslånet på 145 miljarder franc (varav 10 miljarder franc hade omvandlats till lånegaranti för CDR i förhållande till tredje man).

- De diskonterade finansieringskostnaderna för EPFR:s lån till CL på 135 miljarder franc. Dessa kostnader kan komma att öka om "neutraliseringen" av CL:s lån genomförs under åren 1997-2014, vilket medför en diskonterad kostnad på cirka 20 miljarder franc.

- De diskonterade finansieringskostnader som uppkommer om EPFR utnyttjar sin optionsrätt till en ytterligare kredit på 10 miljarder franc, som CL hade förbundit sig att bevilja från och med den 1 januari 1998.

- De diskonterade ytterligare finansieringskostnader som EPFR kan komma att notera om man med hänsyn till sin likviditetssituation behöver ta upp lån på marknaden utöver lånet hos CL.

Samtliga avvecklingskostnader skall täckas av staten i form av kapitaltillskott till EPFR genom budgetanslag (tidsplanen och beloppen för dessa är för närvarande inte kända), som kan komma att genomföras under hela löptiden för CL:s lån till EPFR, dvs. t.o.m. år 2014, samt av intäkter till följd av lönsamhetsklausulen (14) och från privatiseringen av CL.

Det bör först framhållas att - som framgår av nedanstående beräkning av stödens omfattning - vissa av de granskade stöden, särskilt "neutraliseringen" av CL:s lån till EPFR under 1995-1996 (som godkändes av kommissionen i september 1996 tillsammans med de övriga brådskande åtgärderna till förmån för Crédit Lyonnais) och den "neutralisering" av lånet som de franska myndigheterna planerar från och med 1997, är en integrerad del av finansieringskostnaderna för CL:s lån till EPFR. Kommissionen betraktar inte desto mindre "neutraliseringen" av lånet som ett specifikt stöd: det ligger utanför den plan som godkändes under 1995 och innebär, om det genomförs, att CL befrias från en kostnad som i diskonterat värde beräknas ligga på cirka 20 miljarder franc under perioden från och med 1997 till 2014. En "neutralisering" i den mening som de franska myndigheterna avser innebär att nettokostnaderna för lånet till EPFR skulle lyftas från CL och att bankens diskonterade värde därigenom omedelbart skulle öka till följd av denna korrigering med samma (15) belopp som det diskonterade beloppet av denna "neutralisering". Banken skulle således dra omedelbar nytta av de kommande effekterna av neutraliseringen. Av detta skäl finner kommissionen att det diskonterade värdet av "neutraliseringen" för hela perioden 1997-2014 omedelbart skall beaktas i sin helhet som ett nytt stöd till banken. Kommissionen noterar att de franska myndigheterna i en skrivelse den 3 april 1998 förefaller betrakta denna punkt på samma sätt och tar med det samlade värdet av "neutraliseringen" i sin beräkning av beloppet av stödet till förmån för CL.

Det är för övrigt flera svårigheter förenade med att beräkna vilket belopp stödet till förmån för CL uppgår till på grund av de specifika egenskaperna hos det program för avyttringen som införts av de franska myndigheterna och ett antal osäkerhetsfaktorer som de franska myndigheterna låtit ingå i den plan som de överlämnade till kommissionen i juli 1997.

Omfattningen av de förluster som i slutskedet kommer att belasta avvecklingen och därmed staten är hittills okänd. Till dessa möjliga förluster hör till att börja med CDR:s förluster som per den 31 december 1996 uppskattades till 100,2 miljarder franc. Det skall understrykas att detta belopp, som lades fram den 1 juli 1997 i EPFR:s rapport till ekonomi-, finans- och industriministern samt till det franska parlamentet inte har verifierats av CDR:s revisorer. De franska myndigheterna har som svar på en förfrågan om detta från kommissionen angivit att de på grund av de specifika förhållandena vid avvecklingen inte är i stånd att lägga fram revisorsgranskade räkenskaper för CDR. Endast de förluster som CDR redan konstaterat och överlåtit till EPFR genom aktivering av garantin för andelslånet, dvs. cirka 45 miljarder franc vid utgången av år 1996, kunde före avslutandet av räkenskapsåret 1997 i början av år 1998 betraktas som säkerställda mot bakgrund av då tillgänglig information. Vid sammanträden i början av maj 1998 förklarade de franska myndigheterna för kommissionen att de hade tillgång till uppskattningar av CDR:s ytterligare förluster under 1997 som uppgick till 3 miljarder franc utöver det tidigare nämnda beloppet. De samlade förlusterna vid utgången av 1997 skulle således uppgå till 48 miljarder franc. Med hänsyn till de återstående tillgångarnas storlek (cirka 80 miljarder franc, sedan 110 miljarder franc i tillgångar överlåtits eller likviderats) drar de franska myndigheterna slutsatsen att förlusten normalt inte skall kunna överstiga 128 miljarder franc. Kommissionen instämmer i att en del av EPFR:s återstående risk i samband med CDR (den som gäller dess tillgångar) minskar i takt med att programmet för överlåtelse av tillgångarna fortskrider. Vid utgången av 1997 hade det nått fram till 58 % av tillskotten av bruttotillgångar till CDR per den 1 januari 1995.

De franska myndigheterna har dock inte kunnat göra några åtaganden i fråga om det belopp som CDR:s förluster högst skulle kunna uppgå till. Parlamentet har inte satt något tak för den nominella risken för EPFR, som har beviljat ett andelslån på 145 miljarder franc till CDR (som utnyttjat 123,5 miljarder franc av dessa, till vilket kommer tio miljarder franc av den totala lånemöjligheten som omvandlats till garanti). Denna risk gäller CDR:s samtliga förluster, även om de skulle komma upp i eller överstiga de 145 miljarder franc som andelslånet uppgår till.

Den risk som EPFR löper för CDR är större än dess exponering i fråga om de tillgångar som ursprungligen överfördes vid avvecklingen, och detta av flera skäl. För det första ökar de kapitalinvesteringar som betecknas som "säkerhet" och ingår i de bundna tillgångarna (och om vilkas berättigande kommissionen inte uttalar sig i detta skede) CDR:s exponering för de tillgångar som uppkommit genom kapitaltillskott, och därigenom också EPFR:s exponering för CDR och för förlustriskerna vid avvecklingen (16). Trots upprepade förfrågningar hos de franska myndigheterna har kommissionen i detta skede endast mycket ofullständig kännedom om dessa transaktioner (17). Även om, som de franska myndigheterna hävdar, dessa investeringar leder till minskade förluster vid avvecklingen, medför de i detta skede ökad risk för den statliga garantin. Dessutom har ett flertal risker utanför balansräkningen överförts från CL till CDR i form av garantier för dess dotterbolag eller för tillgångar som inte hade överförts till CDR vid dess bildande. Vidare har området för den sammanställda redovisningen i CDR utvidgats under 1996 utan att kommissionen i detta skede kan bedöma om denna utvidgning i betydande grad ökar CDR:s och EPFR:s riskexponering. Denna utvidgning av den sammanställda redovisningens omfattning måste nämligen bedömas med hänsyn till de risker för CDR som de nya tillgångarna i fråga redan var förenade med innan de upptogs bland de bundna tillgångarna. Ytterligare förluster har för övrigt inträffat, och antalet kan komma att öka, särskilt på grund av ökningen av antalet inledda rättsliga förfaranden. Dessa uppgick i mitten av år 1997 till 75, varav 52 i Frankrike och 23 utomlands. Vissa av dem bör kunna leda till skadestånd för CDR och därigenom till minskade avvecklingskostnader. Andra måste däremot ses so