Kommissionens beslut

av den 25 juli 2001

om påstått statligt stöd till förmån för den amerikanska koncernen Reebok i samband med etablering i Rotterdam, Nederländerna

[delgivet med nr K(2001) 2383]

(Endast den nederländska texten är giltig)

(Text av betydelse för EES)

(2002/64/EG)

EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION HAR FATTAT DETTA BESLUT

med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, särskilt artikel 88.2 första stycket i detta,

med beaktande av avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet, särskilt artikel 62.1 a i detta,

efter att i enlighet med nämnda artiklar ha gett berörda parter tillfälle att yttra sig och med beaktande av dessa synpunkter(1), och

av följande skäl:

I. FÖRFARANDE

(1) Genom en skrivelse av den 31 juli 1998 mottog kommissionen ett klagomål enligt vilket den amerikanska koncernen Reebok med olagligt statligt stöd skulle ha uppmuntrats till att placera sin nya fabrik i Rotterdams hamn. Med anledning av detta klagomål begärde kommissionens tjänstegrenar den 23 september 1998 kompletterande upplysningar från de nederländska myndigheterna. Genom skrivelser av den 2 oktober 1998 och den 7 januari 1999 begärde de nederländska myndigheterna uppskov men genom en skrivelse av den 2 februari 1999 sände de slutligen över den efterfrågade informationen.

(2) Genom en skrivelse av den 9 juni 1999 underrättade kommissionen Nederländerna om sitt beslut att inleda det förfarande som anges i artikel 88.2 i EG-fördraget avseende detta stöd. Genom en skrivelse av den 8 september 1999 sände de nederländska myndigheterna sina synpunkter och närmare upplysningar till kommissionen.

(3) Kommissionens beslut om att inleda förfarandet offentliggjordes den 14 augusti 1999 i Europeiska gemenskapernas officiella tidning(2). Kommissionen uppmanade i detta beslut berörda parter att inkomma med sina synpunkter, mottog den 14 september 1999 synpunkter från en berörd part och översände dessa synpunkter till Nederländerna som gavs tillfälle att bemöta dem. Nederländerna svarade inom en månad.

(4) De nederländska myndigheterna insände på begäran ytterligare information om det påstådda stödet till kommissionen genom skrivelser av den 7 juli 2000, 17 juli 2000, 6 december 2000, 15 december 2000, 8 februari 2001, 9 april 2001, 22 maj 2001, 27 juni 2001 och 6 juli 2001. Möten med de nederländska myndigheterna ägde rum den 4 juli och 25 oktober 2000.

II. DETALJERAD BESKRIVNING AV DET PÅSTÅDDA STÖDET

(5) Den amerikanska koncernen Reebok (nedan kallad Reebok) är en av världens största tillverkare av framför allt idrottsskor med verksamhet i ungefär 170 länder och hade 1999 en nettoomsättning på ungefär 2,9 miljarder US-dollar (2,72 miljarder euro). Reeboks produkter tillverkas i Asien och måste transporteras till Europa med båt.

(6) Under perioden 1993-1994 lade Reebok om sitt distributionsnät i Europa där företaget vid denna tidpunkt hade åtta lager. Meningen var att logistiken skulle struktureras om och att det skulle skapas en "bulk"-anläggning (ett distributionscentrum) för Europa, förmodligen i Benelux, och två så kallade pick and pack centres. Reebok fick olika erbjudanden om etableringsorter för distributionscentret. Företaget beslutade slutligen att acceptera erbjudandet om en fastighet på 11,4 ha i Distripark Maasvlakte i Rotterdams hamn. Enligt de nederländska myndigheterna lät sig koncernen när den fattade sitt beslut styras av strategiska överväganden såsom minskade transporttider och transportkostnader.

(7) Den klagande hävdade att Reebok erhållit olagligt statligt stöd som uppmuntran till att placera sitt nya distributionscentrum i Rotterdams hamn, som inte ligger i ett stödområde. Stödet bestod av följande fyra åtgärder:

- Förmånliga hyresvillkor för mark i Distripark Maasvlakte till en hyra av 8,50 nederländska gulden per m2 och år.

- Förmånliga villkor vid nyttjandet av en rad infrastrukturanordningar i parken.

- Subventionering av arbetskostnader.

- Tullfördelar, det vill säga att tullen i distriktet Rotterdam skulle göra det lättare för Reebok att slå sig ned och verka i området.

(8) De nederländska myndigheterna förklarade att Gemeentelijk Havenbedrijf Rotterdam (GHR, kommunala hamnföretaget Rotterdam), det företag som utvecklar och driver hamnområdet i fråga, är ett offentligt företag som icke desto mindre agerar enligt den "marknadsekonomiska investerarprincipen" och behöver en avkastning på sina investeringar på minst 7,5 % med en genomsnittlig avskrivningstid på 25 år.

(9) De nederländska myndigheterna pekade också på att Reeboks hyra på 8,50 nederländska gulden/m2 (3,9 euro/m2), som fastställts för en fastighet på 11,4 ha, är ett normalt marknadspris mot bakgrund av lönsamheten för investeringsprojektet Distripark Maasvlakte som helhet och av att hyran mycket väl kan jämföras med dem som tas ut i konkurrerande områden i andra europeiska hamnar. När det gäller villkoren för nyttjandet av infrastrukturen ansåg Nederländernas regering att byggandet av detta slags grundläggande infrastruktur ingick i totalinvesteringarna i parken och därigenom räknats med i hyran. Dessutom skulle varje användare finansiera anslutningen till befintliga allmännyttiga tjänster, såsom elektricitet, gas, vatten och telekommunikationer.

(10) När det gäller den påstådda subventioneringen av arbetskostnader sände Nederländernas regering över en förklaring om finansieringen av åtgärder såsom Wet Vermindering Afdracht Loonbelasting en Premie Volksverzekering (WVA, lagen om sänkt inkomstskatt och sänkta socialförsäkringsavgifter), Jeugdwerkgarantiewet (lagen om arbetsgaranti för ungdomar) och den landsomfattande Kaderregeling Scholing Werkzoekenden (KSW, ram för utbildning av arbetssökande), som enligt de nederländska myndigheterna är exempel på allmänna åtgärder och inte några stöd i enlighet med artikel 87 i EG-fördraget. Vidare betonades att Reebok inte skulle få åtnjuta några ekonomiska tullförmåner.

(11) Nederländernas regering förklarade icke desto mindre att GHR som ett fortlöpande incitament beviljat Reebok ett belopp på 4,25 miljoner nederländska gulden (1,9 miljoner euro), nedan kallat kontantbidrag (cash incentive), som skulle betalas ut i omgångar allteftersom nya arbetstillfällen skapades.

Skäl för att inleda förfarandet

(12) Kommissionen kom fram till att subventionerna för arbetskostnader och de påstådda tullförmånerna inte var något statligt stöd i den mening som avses i artikel 87.1 i fördraget.

(13) Kommissionen kunde dock inte utesluta att kontantbidraget och hyresvillkoren, inklusive den tillgång till infrastruktur(3) som GHR gett Reebok, utgjorde stöd i den mening som avses i artikel 87.1 i fördraget utan inledde förfarandet med avseende på dessa två åtgärder.

(14) Kontantbidraget på 4,25 miljoner nederländska gulden (1,9 miljoner euro) utgjorde uppenbarligen ett statligt stöd eftersom det beviljats en specifik koncern, det vill säga Reebok, av det offentligt ägda företaget GHR. Stödet lämnades fortlöpande med det enda syftet att uppmuntra Reebok att placera sin nya fabrik i Distripark Maasvlakte. Detta synsätt underbyggdes av det faktum att de nederländska myndigheterna talade om "ett belopp som beviljats som bidrag", "som skulle betalas ut i omgångar beroende på investeringstakten och det antal nya arbetstillfällen som skapades". Man lämnade inte någon annan förklaring och anförde inte något affärsmässigt skäl som privatinvesterare brukar göra. Kontantbidraget hotade slutligen, genom att stärka Reeboks ekonomiska ställning, att snedvrida konkurrensen och att negativt påverka handeln mellan medlemsstaterna på den inre marknaden för skor i EES.

(15) Den hyra på 8,50 nederländska gulden/m2 (3,9 euro/m2) som Reebok betalar för fastigheten på 11,4 ha bedömdes ligga ungefär 30 % lägre än den genomsnittliga förväntade hyran. Kommissionen förklarade att ett privat eller offentligt företag i princip får ta ut olika hyror, men att dessa skillnader inte får vara diskriminerande utan måste motiveras av affärsmässiga skäl, nämligen konkurrensbetingade åtgärder för att locka till sig kunder, samtidigt som man ser till att kostnaderna täcks och att man erhåller en rimlig avkastning på investerat kapital.

(16) Kommissionen ansåg det dock vara osannolikt att en privat investerare skulle ha erbjudit lika förmånliga villkor, framför allt eftersom rabatten inte klart och tydligt motiverades av skalfördelar. Här verkade det handla om ett fall av prisdiskriminering som dessutom inte låg i linje med den marknadsekonomiska investerarprincipen. I samband med detta måste också det faktum beaktas att drygt 60 % av hela Distripark Maasvlakte vid denna tidpunkt ännu inte hade hyrts ut och att man enligt kommissionen kunde tvivla på om de förväntade högre framtida hyrorna var realistiska. Kommissionen räknade ut att GHR skulle göra en förlust på investerat kapital om företaget för övriga fastigheter endast krävde den hyra på 8,50 nederländska gulden/m2 (3,9 euro/m2) som avtalats med Reebok. I brist på närmare uppgifter kunde kommissionen inte heller undersöka om Reeboks hyra var helt jämförbar med hyrorna i andra europeiska hamnar, såsom Nederländernas regering anförde.

(17) Kommissionen kunde i detta stadium därför inte utesluta att de förmånliga hyresvillkoren, däribland tillgången till infrastruktur, utgjorde stöd i den mening som avses i artikel 87.1 i fördraget. Hyresvillkoren erbjöds av GHR, som är ett offentligt företag. De föreföll att gynna Reebok i förhållande till andra tillverkare av idrottsskor i Europeiska unionen och hotade att snedvrida konkurrensen och att påverka handeln negativt, inte bara på marknaden för idrottsskor i EU utan även på marknaden för industriområden. Kommissionen bad Nederländernas regering om närmare upplysningar angående GHR:s rättsliga form och ägarstruktur, de exakta kriterier enligt vilka kontantbidraget beviljats, hyresavtalen för andra hyresgäster samt bevis om hyresvillkor för likvärdiga tomter i andra europeiska hamnar.

III. KOMMENTARER FRÅN NEDERLÄNDERNA

(18) De nederländska myndigheterna sände upplysningar angående GHR:s rättsliga form och ägarstruktur. Enligt dessa upplysningar är GHR en del av den offentligrättsliga juridiska personen "kommunen Rotterdam" och inte någon separat juridisk person. I synpunkterna bekräftades att GHR är ett offentligt företag i den mening som avses i artikel 86 i fördraget. GHR skapades för att förvalta och driva hamnen och industrikomplexet i hamnen, däribland Distripark Maasvlakte. I ekonomiskt hänseende skiljer sig GHR som enhet från resten av kommunen Rotterdam, vilket formellt tar sig uttryck i att det varje år ställs upp en balansräkning och en resultaträkning för GHR. Företaget måste vidare tjäna in alla sina investeringar i och kostnader för personal, varor och tjänster genom driften av hamnanläggningarna. De nederländska myndigheterna pekade på att GHR när det utför sina uppgifter agerar i enlighet med den marknads-ekonomiska investerarprincipen.

(19) När det gäller kontantbidraget förklarade de nederländska myndigheterna i sin skrivelse av den 8 september 1999 att GHR ville låta Reebok ta del i de besparingar som företaget kunde göra genom att Reebok hyrde en så stor tomt. Vidare förklarades att "utbetalningen av detta belopp till Reebok är bunden till företagets framgång när det gäller att skapa nya arbetstillfällen. Varje gång en på förhand överenskommen nivå uppnås betalas en del av bidraget ut. Reebok uppger sig nu ha nått upp till den nivå vid vilken hela bidraget skall betalas ut." I ett brev av senare datum förklarade Nederländernas regering att GHR ställt in betalningen av resten av kontantbidraget sedan kommissionen inlett sitt förfarande och att GHR fram till detta ögonblick (1998) betalat ut 1,625 miljoner nederländska gulden (0,7 miljoner euro). Efter överläggningar, under vilka kommissionen ifrågasatte motiven bakom kontantbidraget, lät de nederländska myndigheterna meddela att de övervägde att dra in kontantbidraget och kräva tillbaka det belopp som betalats ut samt ränta på detta belopp. Genom en skrivelse av den 27 juni 2001 sände Nederländernas regering över ett bevis till kommissionen på att 1,872 miljoner nederländska gulden krävts tillbaka, dvs. nuvärdet av 1,625 miljoner nederländska gulden, detta i form av en kopia av kontoutdraget och GHR:s beslut om att dra in kontantbidraget samt en utfästelse om att inte göra några fler utbetalningar av kontantbidraget.

(20) När det gäller hyresvillkoren förklarade de nederländska myndigheterna att hyrorna i Distripark Maasvlakte, i Rotterdams hamn, är höga jämfört med liknande områden i andra europeiska hamnar. De sände till kommissionen över en jämförande studie som utförts av konsulter. De nederländska myndigheterna förklarade vidare att den hyra på 8,50 nederländska gulden/m2 som avtalats med Reebok låg inom ramen för de hyror som gäller för kunder inom kategorin "European Distribution Centres" som inte är bundna till en hamn utan skulle kunna flytta längre in i landet där hyrorna i allmänhet är lägre. Det fanns dock inga uppgifter om hyrorna för detta slags tomter längre in i landet. De nederländska myndigheterna sände därför på begäran i december 2000 en andra studie, utförd av oberoende konsulter, till kommissionen om de nuvarande genomsnittshyrorna för jämförbara tomter längre in i landet. De nederländska myndigheterna sände även över kopior av två andra erbjudanden som Reebok fått när koncernen letade efter en etableringsort.

(21) De nederländska myndigheterna framförde också att den hyra som GHR tar ut beror på sådana kriterier som vid vilken tidpunkt avtalet slöts, tomtens storlek och hur attraktiv kunden är för GHR, t.ex. när det gäller varuströmmen och den avkastning som denna genererar för GHR. Enligt de nederländska myndigheterna är detta objektiva kriterier som inte medför någon diskriminering. Dessutom ledde den hyra som avtalats med Reebok inte till några förluster för GHR:s investering i Distripark Maasvlakte, och denna låg därför i linje med den marknadsekonomiska investeringsprincipen. För att stödja detta påstående sände de nederländska myndigheterna över detaljerade beräkningar av de separata kostnaderna och intäkterna, däribland en nuvärdesberäkning. De lämnade även in de kalkylark som GHR använt och som innehåller rådata om utgifter, inkomster och besparingar för att kommissionen skulle kunna göra sin egen bedömning.

(22) De sände vidare över hyresavtalen för alla nuvarande hyresgäster. Av dessa framgår att de hyror som redan avtalats varierar mellan [...](4) och [...](5). Enligt de uppgifter som lämnats har endast 33,7 ha av Distripark Maasvlaktes totala yta på 86,6 ha hyrts ut(6): för [...](7) pågår för närvarande förhandlingar, och för [...](8) finns det ännu inte några kandidater.

(23) De nederländska myndigheterna har också lämnat in detaljerade beräkningar av de kostnadsbesparingar som kunnat göras genom att Reebok hyr en så pass stor tomt(9). Genom att Reebok har en tomt som är tre till fyra gånger större har man kunnat avstå från att bygga den förbindelseväg som ursprungligen planerades mellan de tomter där det normalt sett annars hade funnits fyra hyresgäster. Dessutom har besparingar kunnat göras genom att kostnaderna fallit bort för anslutning av tomterna till avloppssystemet, till det brandskyddsnät som förbinder hyresgästernas olika byggnader med varandra och till infarterna. På kommissionens begäran sände de nederländska myndigheterna över en beräkning av dessa besparingar som gjorts av en byggnadsfirma och som bekräftar ovanstående.

IV. SYNPUNKTER FRÅN BERÖRD PART

(24) Sedan kommissionens beslut om att inleda förfarandet offentliggjorts, erhölls synpunkter från Förenade kungariket(10), vilka kan sammanfattas enligt nedan: Regeringen gläder sig åt att kommissionen granskar stödet till Reebok. Detta får viktiga följder för skoindustrin i Förenade kungariket, och stöd till ett så stort företag skulle få negativa följder för andra tillverkare av idrottsskor som inte erhåller detta slags subventioner. Eftersom skor, och särskilt idrottsskor, är en mycket priskänslig produkt, skulle ett stöd av denna storleksordning till en marknadsaktör få en ytterst snedvridande effekt på konkurrensen inom denna sektor. Det är framför allt en tillverkare av idrottsskor i Förenade kungariket som skulle ta allvarlig skada om Reebok erhöll detta stöd. Detta företag anser att det stöd som beviljats Reebok, om det inte krävdes tillbaka, skulle få en snedvridande effekt på konkurrensen i den europeiska skoindustrin och framför allt för Förenade kungariket.

V. NEDERLÄNDERNAS REAKTION PÅ DEN BERÖRDA PARTENS SYNPUNKTER

(25) De nederländska myndigheterna förnekade att avtalen mellan hamnföretaget och Reebok skulle utgöra statligt stöd. De ansåg också att dessa avtal framför allt inte påverkade det företag som nämnts av de brittiska myndigheterna. Detta företag är huvudsakligen inriktat på den amerikanska marknaden och endast till en liten del på den brittiska marknaden. Dessutom behöver varje tillverkare av idrottsskor och andra idrottsartiklar ett distributionscentrum. Samma avtal skulle kunna slutas med dessa företag om de etablerade sig i Rotterdam. Dessutom har distributionscentret i Rotterdam, fram till det ögonblick då denna förklaring gavs, lett till ekonomiska förluster för Reebok. Avtalet mellan hamnföretaget och Reebok rör endast ett mycket ringa belopp om det beräknas per par idrottsskor. Man kan därför inte räkna med några följder av betydelse för det företag som Förenade kungariket nämnt.

VI. BEDÖMNING AV STÖDET

(26) Genom att den del av kontantbidraget som betalats ut (se skäl 19) dragits in och återkrävts kan förfarandet enligt artikel 88.2 i EG-fördraget avslutas i detta avseende.

(27) När det gäller hyresvillkoren bestrids inte det faktum att dessa beviljats av GHR som tillhör kommunen Rotterdam och därför är en offentlig investerare. Investerarens rättsliga form ger icke desto mindre inte ensamt svar på frågan huruvida hyresvillkoren för Reebok innehåller inslag av statligt stöd i den mening som avses i artikel 87.1 i fördraget. Avgörande här är om inte den offentliga investerarens beteende kan jämföras med en privat investerares (marknadsekonomiska investerarprincipen) såsom EG-domstolen anförde i målet Tubacex(11).

(28) Det finns dock inga privata investerare verksamma inom den sektor där GHR bedriver sin verksamhet, dvs. investeringar i att förbereda eller till och med skapa mark för privata kunder i en hamn (torrläggning av mark som tidigare stått under vatten, anläggning av infrastruktur såsom vägar, rörledningar och andra nät). Sådan verksamhet bedrivs vanligen av antingen hamnföretag som står under staten/kommunen eller direkt av kommunerna själva. Privata investerare bedriver inte heller sådan verksamhet som att göra mark användbar eller att skapa infrastruktur för företags verksamhet längre in i landet.

(29) Eftersom kommissionen inte kan jämföra GHR:s beteende med privata investerares beteende studerade den i ett första steg hyresnivån för liknande tomter i andra europeiska hamnar eller längre in i landet för att jämföra dessa "marknadshyror" med den hyra som Reebok betalar i Distripark Maasvlakte. I ett andra steg undersökte kommissionen om den hyra som Reebok betalat till GHR ger en nettovinst och följaktligen kan betraktas som en marknadshyra. I ett tredje steg måste kommissionen fastställa om den relativt låga hyra som Reebok betalar kan motiveras objektivt, till exempel genom kostnadsbesparingar.

(30) De studier som utförts av två oberoende konsulter och som inlämnats av de nederländska myndigheterna visar att hyrorna för "torra tomter" i andra nordeuropeiska hamnar ligger avsevärt lägre än i Rotterdam. Av den studie som lämnades in först (och som bl.a. behandlar hamnarna Le Havre, Dunkerque, Zeebrugge, Antwerpen, Hamburg, Bremerhaven, Moerdijk, Vlissingen, Amsterdam och Rotterdam) framgår att de genomsnittliga hyrorna för perioden 1993-1998 varierade mellan 4,75 nederländska gulden/m2 och 9,75 nederländska gulden/m2, där den sistnämnda, högsta genomsnittliga hyran gällde Rotterdam. Den andra studien, som egentligen gällde en annan fråga (se skäl 31), ger en översikt över maximihyrorna i de sex största hamnarna (Rotterdam, Antwerpen, Hamburg, Bremen/Bremerhaven, Dunkerque och Le Havre), som varierar mellan ungefär 14 nederländska gulden/m2 och 4 nederländska gulden/m2. Även av denna studie framgår att Rotterdam har den högsta maximihyran.

(31) Eftersom de nederländska myndigheterna förklarat att Reebok inte var beroende av en hamntomt och hade kunnat placera sitt distributionscentrum längre in i landet, där marken i allmänhet är billigare, sändes det över ytterligare en studie. I denna studie jämförs hyrorna inne i landet (icke-hamnar) i norra Frankrike (Pas-de-Calais), Belgien och Nederländerna i syfte att studera Reeboks teoretiska alternativ mot bakgrund av företagets krav på låga transportkostnader. De genomsnittliga årshyrorna i inlandet varierar i denna studie mellan 0,6 nederländska gulden/m2 och 8,3 nederländska gulden/m2 och ligger vanligtvis, om man bortser från de högsta och de lägsta värdena, avsevärt lägre än i hamnarna.

(32) Av uppgifterna framgår att den hyra som Reebok betalar i Rotterdam inte bara ligger i linje med utan även befinner sig i det översta segmentet för de hyror som tas ut på "marknaden", dvs. för tomter i nordeuropeiska hamnar eller inne i landet. Beslutet att hyra en tomt med en relativt hög hyra visar också att Reebok inte i första hand grundade sitt beslut på markkostnaden utan även på allmänna strategiska kriterier såsom lokaliseringens inverkan på transporterna. Detta argument underbyggs ytterligare av det faktum att Reebok valde att inte acceptera ett erbjudande om att helt kostnadsfritt placera centret på en tomt fri från pålagor under 99 år. Detta visar dock också att lokaliseringar i andra hamnar eller längre in i landet enligt Reeboks uppfattning inte var helt jämförbara. Dessutom sköts uthyrningen och förvaltningen av områden i andra hamnar eller längre in i landet också av kommuner eller offentliga företag och inte av privata investerare. Därför uppställer kommissionen som ytterligare kriterium för att godkänna Reeboks hyra som "marknadshyra" kravet att denna ger GHR en nettovinst.

(33) Kommissionen undersökte därför i ett andra steg huruvida GHR:s investering i Reebok-projektet var lönsam. Eftersom det inte finns några privata investerare i denna sektor finns det inga uppgifter tillgängliga om den procentuella avkastningen på marknaden för sådana investeringar. Minimikravet är därför att differensen mellan intäkterna från projektet (kontantvärdet per den 1 januari 1998) minus kostnaderna (kontantvärdet per den 1 januari 1998) ger ett positivt kontantvärdesnetto för GHR.

(34) De nederländska myndigheterna har till kommissionen sänt över GHR:s kostnads- och intäktsberäkningar för en period av 25 år. Enligt dessa beräkningar uppgick intäkterna från Reeboks hyra per den 1 januari 1998 till [...](12). Kontantvärdet av Reeboks andel i de totala kostnaderna(13) minus de kostnadsbesparingar som kunnat göras tack vare Reebok uppgick till [...](14), vilket ger ett positivt kontantvärdesnetto på [...](15)(16).

(35) Kommissionen behandlade slutligen frågan om skillnaden i hyra, dvs. det faktum att andra hyresgäster i Distripark Maasvlakte betalar högre hyror. I samband med detta uppstod frågan om GHR gett Reebok en särskilt förmånlig behandling. Privata eller offentliga företag kan i princip tillämpa differentierad prissättning på villkor att prispolitiken inte leder till förluster på investerat kapital och att det inte rör sig om diskriminering av andra kunder. Det första kriteriet har behandlats ovan och är uppfyllt (se skäl 34). För att uppfylla det andra kriteriet måste rabatterna ligga i linje med de kostnadsbesparingar som görs, t.ex. besparingar till följd av inköp av större mängder eller andra skalfördelar(17).

(36) Det vägda genomsnittet av de årshyror(18) som redan avtalats i Distripark Maasvlakte och som bevisats genom de avtal som sänts över till kommissionen uppgår till [...](19). Härav följer att Reebok åtnjöt en rabatt på [...](20) eller ungefär 15 %. Kontantvärdet av totalbeloppet för denna rabatt över en period på 25 år per den 1 januari 1998 är enligt kommissionens beräkning [...](21), vilket är mindre än kontantvärdet av de kostnadsbesparingar på [...](22)(23) som uppnåtts genom att den tomt som Reebok hyrde var större (se även skäl 23). Man kan därför anta att kostnadsbesparingarna motiverade en rabatt på Reeboks hyra.

VII. SLUTSATSER

(37) Kommissionen anser att ovannämnda hyresvillkor ligger i linje med den marknadsekonomiska investerarprincipen och därför inte utgör något statligt stöd eller innehåller stödinslag i den mening som avses i artikel 87.1 i EG-fördraget och artikel 61.1 i EES-avtalet.

HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.

Artikel 1

Det formella granskningsförfarandet avslutas med avseende på kontantbidraget på 4,25 miljoner nederländska gulden (1,9 miljoner euro), då Nederländerna lämnat övertygande bevis på att kontantbidraget dragits in och det belopp som betalats ut, tillsammans med räntan fram till datumet för återbetalningen, beräknad med hjälp av referensräntan, betalats tillbaka.

Artikel 2

Den hyra som Reebok betalar för sin tomt i Distripark Maasvlakte, Rotterdams hamn, i enlighet med det avtal som slöts mellan Reebok och Gemeentelijke Havenbedrijf Rotterdam den 25 juni 1998 är inte något stöd och innehåller inga stödinslag i den mening som avses i artikel 87.1 i EG-fördraget och artikel 61.1 i EES-avtalet.

Artikel 3

Detta beslut riktar sig till Konungariket Nederländerna.

Utfärdat i Bryssel den 25 juli 2001.

På kommissionens vägnar

Mario Monti

Ledamot av kommissionen

(1) EGT C 233, 14.8.1999, s. 39.

(2) EGT C 233, 14.8.1999, s. 39.

(3) Kommissionen godtog resonemanget från Nederländernas regering om att de påstått förmånliga hyresvillkoren för Reebok och de påstått förmånliga villlkoren för tillgång till infrastruktur i parken måste betraktas som en åtgärd eftersom kostnaderna för den grundläggande infrastrukturen ingick i totalinvesteringarna i parken och därigenom räknats med i hyran.

(4) Konfidentiella uppgifter.

(5) Konfidentiella uppgifter.

(6) Den ursprungliga siffran på 85,2 ha har i viss mån justerats av de nederländska myndigheterna då det tillkommit extra mark som ursprungligen var avsedd för en del av förbindelsevägen inom Distripark.

(7) Konfidentiella uppgifter.

(8) Konfidentiella uppgifter.

(9) Av en karta framgår att standardstorleken på en tomt är 3,4 ha, men detta kan variera beroende på läget inom de rektangulära eller triangulära tomtgrupper som är knutna till varandra genom vägar.

(10) Förenade kungarikets regering är inte identisk med den ursprungliga klagande som redan nämnts.

(11) REG 1999, s. I-2459.

(12) Konfidentiella uppgifter.

(13) Reeboks andel i de totala kostnaderna beräknades proportionellt på grundval av det antal m2 som Reebok tagit i anspråk i Distripark Maasvlakte: 13,2 % av 86,6 ha.

(14) Konfidentiella uppgifter.

(15) Konfidentiella uppgifter.

(16) De nederländska myndigheterna har vid sina beräkningar av kontantvärdena av kostnaderna och intäkterna tydligen använt sig av diskonteringsfaktorer som varierar mellan 5 och 6 %. När kommissionen diskonterar siffrorna med en referensränta på 5,95 % (den som användes i Nederländerna i början av 1998), kommer den fram till ett ganska identiskt resultat, nämligen ett positivt kontantvärdesnetto på [...]*. Med tanke på att hyran vanligtvis inte börjar betalas förrän ett år efter det att avtalet slutits, dvs. 1999 i Reeboks fall, skulle man också kunna förorda en referensränta på 4,76 %. Kommissionen anser dock att det är tidpunkten för avtalet som bör vara avgörande vid beräkningen av kontantvärdet av kostnader och intäkter. Dessutom är räntabiliteten, om den anges med en referensränta på 5,95 %, ännu högre med en lägre referensränta.

(17) Se REG 1990, s. I-3083.

(18) Vägt mot den totala ytan per pris/m2.

(19) Konfidentiella uppgifter.

(20) Konfidentiella uppgifter.

(21) Konfidentiella uppgifter.

(22) Konfidentiella uppgifter.

(23) För beräkningen av kontantvärdet användes en referensränta på 5,95 %.