Kommissionens beslut

av den 16 oktober 2002

om stödordning C 50/2001 (ex NN 47/2000) - Finansieringsföretag - genomförd i Luxemburg

[delgivet med nr K(2002) 3741]

(Endast den franska texten är giltig)

(Text av betydelse för EES)

(2003/438/EG)

EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION

med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, särskilt artikel 88.2 första stycket i detta,

med beaktande av Avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet, särskilt artikel 62.1 a i detta,

efter att i enlighet med nämnda artiklar ha gett berörda parter tillfälle att yttra sig(1),

och av följande skäl:

I. FÖRFARANDE

(1) Under 1997 antog Ekofin-rådet en uppförandekod om direkt beskattning av företag för att få illojal praxis på området att upphöra(2). Till följd av det åtagande som ingicks i samband med denna uppförandekod offentliggjorde kommissionen under 1998 ett meddelande om tillämpningen av reglerna om statligt stöd på åtgärder som omfattar direkt beskattning av företag(3) (nedan kallat "meddelandet"), där den på nytt bekräftade sin avsikt att noggrant övervaka att reglerna och principen om likabehandling iakttas. Detta förfarande skall ses mot denna bakgrund.

(2) Genom en skrivelse av den 12 februari 1999 (D/50716) uppmanade kommissionen Luxemburg att lämna upplysningar om det luxemburgska systemet med finansieringsföretag. Genom en skrivelse av den 26 mars 1999 (A/32604) underrättade de luxemburgska myndigheterna kommissionen om att ovannämnda åtgärd upphört att gälla den 20 februari 1996.

(3) Genom en skrivelse av den 25 april 2000 (D/51738) begärde kommissionen kompletterande upplysningar eftersom ordningen i fråga, även om den upphävts, kan ha haft återverkningar och/eller fortsatt att ha återverkningar. Genom en skrivelse av den 10 maj 2000 (A/34012) lämnade de luxemburgska myndigheterna dessa kompletterande upplysningar till kommissionen.

(4) Genom skrivelse SG(2001) D/289743 av den 11 juli 2001 underrättade kommissionen Luxemburg om sitt beslut att inleda det formella granskningsförfarande som anges i artikel 88.2 i EG-fördraget avseende det skattesystem som tillämpas på samordningscentralerna. Genom en skrivelse av den 14 september 2001 (A/37233) lämnade Luxemburg sina synpunkter på inledandet av förfarandet.

(5) Kommissionens beslut om att inleda förfarandet har offentliggjorts i Europeiska gemenskapernas officiella tidning(4). Kommissionen har uppmanat berörda parter att inkomma med sina synpunkter på stödet i fråga. Kommissionen har inte mottagit några synpunkter från berörda parter.

(6) Genom en skrivelse av den 21 mars 2002 (D/51274) uppmanade kommissionen Luxemburg att lämna kompletterande upplysningar, vilka lämnades genom en skrivelse av den 11 april 2002 (A/32745).

II. BESKRIVNING AV ÅTGÄRDEN

(7) Finansieringsföretagens rättsliga ställning regleras genom föreskrift LIR nr 120 av den 14 juli 1989 (nedan kallad "cirkulär 120" eller "cirkuläret"). Cirkuläret upphävdes genom cirkulär LIR nr 1120 av den 20 februari 1996. Sammanlagt har nio företag godkänts som finansieringsföretag, varav sju av dem har varit verksamma.

(8) Ett finansieringsföretag i en internationell grupp är ett bolag utan personligt ansvar med säte i landet och med fullständig skattskyldighet och som ingår i en internationell företagsgrupp, vars verksamhet begränsar sig till att bevilja lån till företag inom gruppen, som upplånas genom finansiella metoder och instrument såsom aktieteckningar, privata lån eller banklån. Finansieringsföretaget skall bevilja en stor del av lånen till de företag inom gruppen som är etablerade utomlands. I föreskriften avses med utländsk internationell företagsgrupp bolag som är finansiellt kopplade till varandra och etablerade i minst två länder utom Luxemburg. Finansieringsföretagets moderbolag skall vara ett bolag som ingår i gruppen och ha ett eget kapital på minst 7,5 miljarder luxemburgska franc (ungefär 187,5 miljoner euro) eller motsvarande värde.

(9) Ställningen som finansieringsföretag beviljades i princip för en obegränsad tidsperiod.

(10) I cirkuläret preciseras att när det gäller inkomstskatt skall lån som ett finansieringsbolag beviljat de bolag som ingår i gruppen ge en skälig vinst motsvarande vad en kompetent förvaltare skulle ha kunnat uppnå i förhållande till en oberoende tredje part under liknande förhållanden. För detta ändamål skall den vinst som ett finansieringsföretag i Luxemburg skall betala skatt på minst motsvara 0,25 % av beloppet för beviljade lån. Om företagets finansieringsverksamhet omfattas av en rättsgaranti kan detta minimum minska till 0,125 %. När finansieringsföretaget har en effektiv vinstmarginal som överstiger minimivinsten, skall denna högre vinst användas som underlag för beskattningen av finansieringsföretaget.

(11) Varken de lån som tas för finansiering av lån till gruppdeltagare, eller den ränta som betalas på dessa lån, tas med vid beräkningen av den kommunala företagsskatten som baseras på rörelsekapital och resultat.

(12) De yttre finansieringskällor som finansieringsföretaget för tillfället har tillgång till kan bara i undantagsfall sättas in på ett räntebärande konto och högst under åtta dagar: denna ränta skall läggas till vinsten.

(13) Källskatt som i andra länder tas ut på utbetalningar av räntor till finansieringsföretaget, kan dras av från finansieringsföretagets skattepliktiga vinst. Skatt på räntebetalningar i utlandet som görs av de företag som ingår i gruppen omfattas inte av inkomstskatt i Luxemburg och/eller dras av från vinsten.

III. SKÄL TILL ATT FÖRFARANDET HAR INLETTS

(14) Vid sin bedömning av de upplysningar som de luxemburgska myndigheterna lämnat undersökte kommissionen om metoden för att fastställa vinstpålägget, underlåtelsen att ta med upplåningen i beräkningen av kommunalskatten och administrationens utövande av eventuella skönsmässiga befogenheter kan ha gett finansieringsföretagen en fördel. Den bedömde också att en sådan fördel kan ha beviljats med statliga medel, kan ha påverkat konkurrensen och handeln mellan medlemsstaterna och att den kan ha varit selektiv. Slutligen bedömde kommissionen att inga av undantagen från den generella principen om förbud mot statligt stöd föreföll kunna tillämpas. Dessa tvivel ledde till att kommissionen beslutade sig för att inleda det formella granskningsförfarandet.

IV. LUXEMBURGS SYNPUNKTER

(15) De luxemburgska myndigheternas synpunkter kan sammanfattas enligt följande.

(16) Eftersom systemet med finansieringsföretag upphört har det inte längre några återverkningar, utom för de företag för vilka bestämmelserna i cirkulär 120 gällde fram till utgången av 2001. De luxemburgska myndigheterna tog också upp problematiken vad gäller internpriser(5) och försvarade den lösning som Luxemburg gått in för. Slutligen ansåg de att åtgärden inte utgjorde stöd i enlighet med artikel 87 i fördraget.

Internpriser

(17) De kopplingar som finns mellan två bolag som tillhör samma företagsgrupp gör det (åtminstone teoretiskt) möjligt för dem att fastställa villkoren för tillhandahållandet av varor och tjänster mellan sig som skiljer sig från dem som skulle ha tillämpats om de två parterna agerat som oberoende bolag som bedriver verksamhet på öppna marknader. Företagen kan därför frestas till att fördela sina vinster inom gruppen och således minska gruppens totala skattepålagor. När det gäller multinationella grupper visar sig en sådan fördelning ofta genom att beskattningsunderlaget ökar i ett land och minskar i ett annat. Det förklarar regeringarnas önskan om att säkerställa att internpriserna inom en och samma grupp ligger så nära marknadspriset som möjligt.

(18) Inom ramen för OECD, som medlemsstaterna är medlemmar i, gäller principen om full konkurrens för att undvika att särskilda villkor får någon påverkan på vinsten. Denna princip, som anges i artikel 9 i bestämmelserna i OECD:s modellavtal för beskattning av inkomst och kapital från 1997, har ett dubbelt syfte, nämligen att korrekt fastställa skatten i varje land och, i den utsträckning det är möjligt, undvika dubbelbeskattning. Därmed kan multinationella företag och oberoende företag, så långt det är möjligt, behandlas lika. Bland de metoder som används för att fastställa internpriset finns metoden med jämförbara priser på en öppen marknad eller, alternativt, den utökade självkostnadsmetoden (kallas också "cost plus").

(19) Med hänvisning till önskan om att undvika skatteflykt och principen om full konkurrens, konstaterar de luxemburgska myndigheterna att artikel 164 i lagen av den 4 december 1967 om inkomstskatt utgör grund för lagstiftningen om internprissättning. Cirkulär 120 antogs för att underlätta beskattning av finansieringsföretagens administrativa verksamhet. Den luxemburgska administrationen försöker normalt jämföra de priser som används inom samma grupp med priserna för jämförbara transaktioner mellan oberoende företag. En sådan jämförelse är dock, i brist på jämförbara uppgifter, inte alltid möjlig.

(20) Den luxemburgska administrationen valde att i detta ärende använda den utökade självkostnadsmetoden för att fastställa internpriset på finansieringsföretagens tillhandahållande av gruppinterna tjänster. Genom att tillämpa en enhetlig metod, som OECD förespråkar, ansågs minimitröskeln för att fastställa den skattepliktiga inkomsten som fastställts till 0,25 % av beloppet för de beviljade lånen (0,125 % om finansieringsverksamheten omfattas av en rättsgaranti). Om ett finansieringsföretag nådde en vinst som översteg den minimivinst som härrör från tillämpningen av cirkulär 120, lades denna högre vinst till grund för beskattningen av företaget.

Cirkulär 120 medförde inget statligt stöd i enlighet med artikel 87 i fördraget

Åtgärden skall ge en fördel

(21) Åtgärden avsåg inte att minska de skattepålagor som normalt åligger finansieringsföretagen, utan syftade enbart till att, genom tillämpning av den utökade självkostnadsmetoden, så noggrant som möjligt fastställa ett marknadspris för gruppinternt tillhandahållande av tjänster. Luxemburg konstaterar att kommissionen, i punkt 13 i meddelandet, understryker att rent skattetekniska åtgärder, till exempel bestämmelser avsedda att undvika dubbelbeskattning eller skatteflykt, inte utgör statligt stöd. Med tanke på att cirkulär 120 var en allmän åtgärd som syftade till att undvika skatteflykt och ge finansieringsföretagen en lämplig och rimlig kommersiell vinst, utgjorde det inte ett statligt stöd.

(22) Kravet på att finansieringsföretagen skulle tillhöra en stor internationell företagsgrupp med ett eget kapital på minst 7,5 miljarder luxemburgska franc (ungefär 187,5 miljoner euro) gjorde det, i majoriteten av fallen, möjligt att säkerställa att betalningsbeloppen inte var för låga, för annars hade en högre procentsats varit nödvändig för att överensstämma med villkoren på marknaden.

(23) Luxemburg noterar att kommissionen begränsar sig till att ifrågasätta om principen om full konkurrens respekteras, och hur procentsatserna för ersättningen fastställts samt underlåtelsen att ta med upplåningen i beräkningen av kommunalskatten.

(24) De luxemburgska myndigheterna anser att kommissionen kritiserar två aspekter vad gäller den fördel som finansieringsföretagen har: dels användningen av den utökade självkostnadsmetoden i förhållande till användningen av de faktiskt betalda internpriserna, dels att ingen hänsyn tagits till upplåningen vid beräkningen av kommunalskatten.

(25) När det gäller den första aspekten understryker Luxemburg att det bara är i det fall när företagets internpriser är högre än de priser som följer av den utökade självkostnadsmetoden som användningen av ovannämnda metod skulle ha kunnat utmynna i en fördel för företaget, som därmed skulle ha fått ett lägre beskattningsunderlag. Luxemburg anser att den minimivinst som framgår av cirkulär 120 i själva verket var högre än den vinst som var resultatet av villkoren på marknaden, varför systemet ur skattemässig synvinkel inte var fördelaktigt för finansieringsföretagen. Om kommissionen skulle dra slutsatsen att tillämpningen av cirkulär 120 i sådana fall utgjorde olagligt statligt stöd och kräva återbetalning, skulle den bli tvungen att identifiera dessa företag och genomföra en individuell beräkning för varje företag på grundval av de faktiskt använda internpriserna.

(26) Luxemburg påpekar att kommissionen accepterar användningen av metoder som den utökade självkostnadsmetoden och att det inte skulle vara någon fördel när användningen av dessa alternativa metoder utmynnar i en beskattning som är likvärdig med eller som åtminstone är jämförbar med den som skulle ha kunnat uppnås mellan två oberoende aktörer genom att använda den klassiska metoden, enligt vilken den beskattningsbara vinsten framgår av skillnaden mellan företagets intäkter och kostnader. Enligt Luxemburg skulle kommissionen anse att det finns en fördel när det resultat som uppnås genom tillämpningen av den utökade självkostnadsmetoden inte i tillräcklig grad kan jämföras med den som skulle ha uppnåtts genom den klassiska metoden. Kommissionen tar dock inte upp frågan om den påstådda fördelens omfattning och Luxemburg anser för sin del att den utökade självkostnadsmetoden inte på något sätt ger en fördel som är så betydande att de skattepliktiga inkomsterna inte längre skulle vara jämförbara med dem som skulle ha uppnåtts mellan två oberoende aktörer när den klassiska metoden används.

(27) När det gäller den andra aspekten anser Luxemburg att kommissionen verkar framhålla att den bristande hänsynen till upplåningen vid beräkningen av den kommunala skatten skulle kunna leda till att finansieringsföretagen fick en fördel. De luxemburgska myndigheterna anser dock att sådana undantag är berättigade. Det kan förklaras med att dessa kostnader fram till 1990 inte var avdragsgilla vid beräkningen av kommunalskatten. Resultatet till följd av reglerna för bolagsskatten tjänar också som underlag för den kommunala skatten, med några smärre justeringar. Före 1990 förekom de finansiella kostnaderna bland tilläggen. Att ta med de finansiella kostnaderna i beräkningarna ledde till absurda situationer, där skattebeloppet till och med översteg vinsten. Denna situation berättigar att de finansiella kostnaderna utesluts från de skattepliktiga kommunala inkomsterna.

Fördelen skall beviljas genom statliga medel

(28) Luxemburg medger att om en fördel har beviljats genom cirkulär 120, har det skett med hjälp av statliga medel.

Åtgärden skall vara selektiv

(29) När det gäller den påstådda selektivitet som skulle härröra från tillämpningen av en skönsmässig praxis, bekräftar de luxemburgska myndigheterna att förvaltningen inte har några skönsmässiga befogenheter att godkänna eller avslå användningen av systemet med finansieringsföretag. Om en sådan selektivitet däremot är en följd av ett undantag från skattereglerna av lagstiftande eller administrativ natur, bekräftar de att reglerna om statligt stöd aldrig har tillämpats på en jämförbar situation i föreliggande ärende. Kommissionen nämner inget tidigare ärende.

(30) Luxemburg noterar att kommissionen i punkt 20 i meddelandet förklarar att vissa skatteförmåner ibland begränsas till vissa typer av företag, vissa av deras verksamhetsområden eller vissa produktionsformer och att de kan utgöra statligt stöd. Luxemburg konstaterar emellertid att det inte finns något exempel på beslut eller dom från EG-domstolen där en åtgärd skulle ha kvalificerats som selektiv när den bara tillämpats på vissa typer av företag eller på vissa av deras verksamhetsområden.

(31) Enligt Luxemburg är inte kriteriet om vissa företag eller viss produktion uppfyllt, eftersom cirkulär 120 härrör från en normal tillämpning av det luxemburgska skattesystemet. Det riktar sig till alla internationella företagsgrupper som är tillräckligt stora och ingår som ett led i kampen mot onormalt låga internpriser. De enda villkor som ställs avser gruppernas storlek och att de skall vara etablerade i flera medlemsstater. Sådana begränsningar är nödvändiga för att garantera att verksamheten tas på allvar och att ett tillräckligt antal transaktioner styrs från Luxemburg för att orsaka svårigheter vad gäller att fastställa de berörda företagens internpriser. Principerna för att fastställa ett finansieringsföretags skattepliktiga resultat som föreslås i cirkuläret grundas på OECD:s regler om internpriser, som är allmänna och kan användas av alla skattepliktiga som utför internfaktureringar. Cirkuläret innebär inte att en lägre skattesats tillämpas för finansieringsföretagen, utan på beräkningen av beskattningsunderlaget med hänsyn tagen till de multinationella företagens specifika egenskaper.

(32) I andra hand anser Luxemburg att systemet med finansieringsföretag berättigas genom sin art och funktion, även om kommissionen skulle betrakta det som ett undantag från det normala systemet. De luxemburgska myndigheterna har velat förena principerna om att de skattemässiga räkenskaperna skall bifogas de allmänna räkenskaperna och principen om rättssäkerhet med den om full konkurrens. Av ovannämnda orsaker har de valt den utökade självkostnadsmetoden för att ge de berörda skattepliktiga ett rättesnöre genom att fastställa en minimitröskel för att redovisa de vinster som uppstått vid interna transaktioner.

Åtgärden snedvrider konkurrensen och påverkar handeln mellan medlemsstaterna

(33) På samma sätt som reglerna på området för internprissättning syftar till att undvika dolda transfereringar av överskott till utlandet genom otillbörliga faktureringsmetoder, riktade sig cirkulär 120 till internationella företagsgrupper. Målet var inte att möjliggöra en övergripande minskning av den beskattningsbara vinsten inom internationella grupper, utan att undvika skatteflykt. Därmed kan, enligt Luxemburg, inte cirkuläret betraktas som en fördel, som förbättrar konkurrenspositionen för de företag som ingår i dessa grupper på den gemensamma marknaden.

Principen om skydd för berättigade förväntningar

(34) Enligt Luxemburg finns det bland de skattepliktiga på vilka cirkulär 120 tillämpades en berättigad förväntning som står i konflikt med ett återkrav av eventuellt statligt stöd som beviljats genom tillämpning av cirkuläret i fråga. Det finns inte något tidigare fall vad gäller tillämpningen av reglerna för statligt stöd på val av metod för beräkning av beskattningsunderlaget. En sådan tillämpning skulle innebära en radikal och oförutsägbar utvidgning av det nuvarande tillämpningsområdet för artikel 88 i EG-fördraget.

(35) Dessutom ansåg kommissionen vid denna tidpunkt att reglerna för beskattning av internationella gruppers huvudkontor i Europa inte omfattades av tillämpningen av fördragets bestämmelser på området för statligt stöd(6). Därmed hade Luxemburg grund att tro att cirkuläret var lagligt.

(36) Fram till offentliggörandet av meddelandet från 1998 var gemenskapens politik på området för statligt stöd dessutom oklar. Det kan som mest komma att handla om ett återkrav av de fördelar som uppnåtts efter den dag när meddelandet offentliggjordes.

Principen om icke-retroaktivitet vad gäller skattelagar

(37) Luxemburg anser att en begäran om återbetalning av det påstådda stödet skulle motsvara en retroaktiv ändring av det allmänna skattesystemet, vilket skulle strida mot den grundläggande principen om skydd för berättigade förväntningar vad gäller skattelagar. Kommissionen kan rimligtvis inte kräva återbetalning när stödet är ett resultat av ett allmänt skattesystem som kommissionen angriper i efterhand.

Omöjligt att återkräva det påstådda stödet

(38) Luxemburg anser det vara fast rättspraxis att en medlemsstat, när det är faktiskt omöjligt att återkräva ett olagligt stöd, inte kan förpliktigas att återkräva det. Det är situationen för Luxemburg i det aktuella ärendet. Stödbeloppet kan inte anges i siffror, eftersom det inte skulle vara möjligt att fastställa de faktiska internpriser som finansieringsföretagen har tillämpat och man kan inte heller använda någon annan av de metoder som OECD har beskrivit.

V. BEDÖMNING AV ÅTGÄRDEN

(39) Efter att ha övervägt de luxemburgska myndigheternas synpunkter bekräftar kommissionen den preliminära hållning som den uttryckte i sin skrivelse av den 11 juli 2001(7) till Luxemburg och som inledde det formella granskningsförfarande som anges i artikel 88.2 i fördraget. Den anser att Luxemburgs synpunkter inte har gjort det möjligt för kommissionen att undanröja de tvivel den uttryckte i skrivelsen och den anser följaktligen att det undersökta skattesystemet utgör statligt stöd enligt artikel 87.1 i fördraget. Kommissionen anser dessutom att stödet är olagligt och att det gäller ett driftsstöd som inte är förenligt med den gemensamma marknaden. Den anser dock att Luxemburg och de mottagande företagen i detta ärende hade grund till berättigade förväntningar om att stödet inte skulle komma att återkrävas.

(40) Kommissionen kan inledningsvis godta kommentarerna från Luxemburg när det gäller problematiken kring internpriser i ett internationellt sammanhang. Inget hindrar skattemyndigheterna från att använda den utökade självkostnadsmetoden för att fastställa beskattningsunderlaget för de gruppinterna tjänster som finansieringsföretagen tillhandahåller. Systemet är jämförbart med en skatteteknisk åtgärd, som nämns i punkt 13, andra stycket i meddelandet. Trots detta har vissa av tillämpningsföreskrifterna för metoden i detta ärende medfört att man inte kan utesluta möjligheten att stöd har beviljats.

(41) För att utgöra stöd i den mening som avses i artikel 87.1 i EG-fördraget måste åtgärden uppfylla samtliga fyra kriterier som beskrivs nedan.

Fördel

(42) I första hand skall åtgärden ge en fördel som minskar de kostnader som normalt belastar företagens budget. Användningen av alternativa metoder för att fastställa den skattepliktiga inkomsten i syfte att undvika att vissa transaktioner inte gömmer otillbörliga fördelar eller bidrag enbart i syfte att undslippa skatt skall normalt ha som mål att uppnå en beskattningsnivå som motsvarar eller är jämförbar med den som skulle ha kunnat uppnås mellan två oberoende operatörer med hjälp av den klassiska metoden, där den skattepliktiga vinsten beräknas utifrån skillnaden mellan företagets intäkter och kostnader. Det motsvarar principen om full konkurrens. På området internpriser finns denna internationella princip i artikel 9 i bestämmelserna i OECD:s modellavtal om beskattning av inkomst och kapital från 1997 (och som preciseras i OECD:s riktlinjer för internprissättning från 1995). Eftersom en analys kräver att hänsyn tas till individuella fakta och omständigheter, ges i OECD:s riktlinjer rådet att inte använda skyddshamnar (som till exempel fasta vinstpålägg).

(43) De luxemburgska myndigheterna har inte lämnat upplysningar om hur man genom tillämpning av den utökade självkostnadsmetoden i praktiken beräknar de vinstpålägg som används för att fastställa finansieringsföretagens beskattningsunderlag. Även om kommissionen kan godta argumentet om att förvaltningen inte hade skönsmässiga befogenheter att godkänna eller avslå tillämpningen av systemet med finansieringsföretag, framgår det tydligt av Luxemburgs svar att förvaltningen hade befogenhet att fastställa vinstpålägget. Genom cirkulär 120 fastställdes en minimisats på 0,25 % av det beviljade lånebeloppet (0,125 % om finansieringsverksamheten omfattades av en rättsgaranti). Det innehöll däremot varken bestämmelser eller riktlinjer om fastställandet av pålägget i praktiken. De luxemburgska myndigheterna angav tvärtom uttryckligen att man bara tillämpat de minimipålägg (0,25 % i ett fall och 1,125 % i sex fall) som föreskrivs i cirkuläret. Kommissionen drar därmed slutsatsen att finansieringsföretagen och de grupper dessa tillhör kunde dra fördel av det faktum att Luxemburg i praktiken systematiskt använt minimipålägget, utan att kontrollera om denna minimisats återspeglade den ekonomiska realiteten för det underliggande tillhandahållandet av tjänster.

(44) Det bör noteras att det i fallet med gränsöverskridande gruppinternt tillhandahållna tjänster inte gäller att jämföra den utökade självkostnadsmetoden med de faktiska internpriserna, utan att säkerställa att systemet leder till en beskattning som är jämförbar med den som skulle ha uppnåtts med den klassiska metoden. Omfattningen av den fördel som följer av systemet skall inte avgöras i detta skede av analysen, utan bara med tanke på en eventuell återbetalning av stödet: Kommissionen påpekar att i detta ärende har minimisatsen på 0,25 % av det beviljade lånebeloppet (0,125 % om finansieringsverksamheten omfattades av en rättsgaranti) systematiskt tillämpats. Luxemburg har inte lämnat någon indikation på att det förekom någon kontroll som garanterar överensstämmelsen mellan användningen av minimisatsen till den beskattningsnivå som följer av användningen av den klassiska metoden. Kommissionen anser följaktligen att skattemyndighetens handlande har medfört att en fördel har beviljats.

(45) Kommissionen kan godta Luxemburgs argument vad gäller att upplåningen uteslutits vid beräkningen av beskattningsunderlaget för kommunalskatten.

Påverkan på konkurrensen och handeln mellan medlemsstaterna

(46) Detta kriterium uppfylls om fiansieringsföretagen skulle bevilja merparten av lånen till de bolag i gruppen som är etablerade i utlandet. Dessutom, i enlighet med EG-domstolens rättspraxis(8) och som understryks i punkt 11 i meddelandet, leder enbart det faktum att åtgärden stärker ett företags position i förhållande till dess konkurrenter på gemenskapens inre marknad till att handeln påverkas. I förekommande fall kan finansieringsföretagen eller företagen i den grupp dessa tillhör ha befunnit sig i en sådan förstärkt position genom att skattetrycket minskat för deras bolag i Luxemburg. I detta fall, och med hänsyn tagen till möjligheten att grupperna i fråga kan vara verksamma inom sektorer som karaktäriseras av förekomsten av handel mellan medlemsstaterna, anser kommissionen att åtgärden kan ha påverkat handeln.

(47) Även om det huvudsakliga syftet med cirkulär 120 inte var att möjliggöra en övergripande minskning av den beskattningsbara vinsten, vilket de luxemburgska myndigheterna gör gällande, utan att undvika förtäckta transfereringar, skall en åtgärd utvärderas efter dess effekter och inte efter dess mål. I enlighet med fast rättspraxis(9), kan det mot bakgrund av målsättningen med ordningen i fråga inte undvikas att den betraktas som statligt stöd i enlighet med artikel 87.1 i fördraget.

Selektivitet

(48) Då skattebestämmelserna i fråga bara berör de finansieringsföretag som tillhör multinationella grupper som är etablerade i minst två andra länder utom Luxemburg, kunde bara vissa företag få tillgång till de ovan beskrivna fördelarna. Beträffande kravet på att finansieringsföretagen skulle tillhöra en stor internationell företagsgrupp med ett minsta eget kapital kan kommissionen konstatera att Luxemburg inte lämnat något bevis på att det utan en sådan tröskel skulle ha varit nödvändigt med en högre nivå för att överensstämma med villkoren på marknaden. Dessutom, som preciseras i punkt 20 i meddelandet, begränsas vissa skattefördelar ibland till vissa funktioner, som till exempel tjänster inom en och samma grupp. Det är även fallet med det luxemburgska systemet med finansieringsföretag. Selektivitetskriteriet är därmed uppfyllt.

(49) Ett annat selektivitetskriterium är att finansieringsföretagets moderbolag skall ha ett eget kapital på minst 7,5 miljarder luxemburgska franc (ungefär 187,5 miljoner euro). Det medför en selektivitet till förmån för stora grupper, eftersom de grupper som inte kunnat nå minimitröskeln för eget kapital skulle komma att uteslutas från lika behandling på grund av tillämpningen av den utökade självkostnadsmetoden. De luxemburgska myndigheterna medger själva att kravet på att finansieringsföretagen skulle tillhöra en stor internationell grupp gjorde det möjligt att säkerställa en tillräckligt hög verksamhetsvolym i Luxemburg.

(50) Kommissionen anser att dessa inslag av selektivitet inte berättigas av det luxemburgska skattesystemets art och funktion. Framför allt anser inte kommissionen att sådana begränsningar är nödvändiga för att garantera allvaret och ett tillräckligt antal transaktioner från Luxemburg för att svårigheter med att avgöra transfereringspriserna för de berörda företagen skall uppstå(10). Svårigheterna med att fastställa internpriserna avser i princip allt tillhandahållande av tjänster eller leveranser av varor som utförs mellan närstående företag. Även om dessa tillhandahållandens eller leveransers internationella karaktär kan öka dessa svårigheter, är det inte bara de företag som tillhör en multinationell grupp av betydande storlek som stöter på dessa svårigheter. I vart fall är inte svårigheterna i fråga relevanta, eftersom de luxemburgska myndigheterna systematiskt tillämpat en minimisats för att beräkna den utökade självkostnaden.

(51) Beträffande Luxemburgs synpunkter på att det inte finns något tidigare exempel i form av beslut eller dom från EG-domstolen, kan kommissionen bara konstatera att sådana exempel inte är nödvändiga. Att betrakta systemet med finansieringsföretag som statligt stöd är en direkt följd av artikel 87.1 i fördraget. Det skall dock påpekas att skatteåtgärder, enligt senaste rättspraxis, har selektiva egenskaper och utgör statligt stöd så snart de förbehålls företag som genomför investeringar som överstiger ett visst belopp eller som skapar ett visst antal anställningar(11). Kommissionen anser att samma resonemang bör tillämpas i föreliggande ärende.

(52) Med tanke på viljan att förena principerna om att de skattemässiga räkenskaperna skall bifogas de allmänna räkenskaperna och principen om rättssäkerhet med den om full konkurrens och ge de skattskyldiga ett rättesnöre, finns det inget som hindrar skattemyndigheterna från att välja den utökade självkostnadsmetoden. Kommissionen kritiserar inte användningen av detta system för att underlätta fastställandet av internpriser för transaktioner mellan närstående enheter. I föreliggande ärende måste likväl den systematiska tillämpningen av minimipålägget betraktas som ett undantag från den korrekta användningen av den utökade självkostnadsmetoden, som kan ha gett vissa företag en fördel, utan att vara berättigad av skattesystemets art eller funktion.

Statliga medel

(53) I föreliggande ärende medför det minskade skattebeloppet till följd av tillämpningen av cirkulär 120 minskade skatteintäkter, vilka utgör statliga medel.

Förenlighet

(54) De luxemburgska myndigheterna har inte bestridit den preliminära bedömningen av förenligheten med systemet med finansieringsföretag som sammanfattas i beslutet om att inleda det formella granskningsförfarandet(12), vilket kommissionen bekräftar och som kan sammanfattas enligt följande:

(55) De undantag som anges i artikel 87.2 i fördraget, som avser stöd av social karaktär som ges till enskilda konsumenter, stöd för att avhjälpa skador som orsakats av naturkatastrofer eller andra exceptionella händelser och stöd som ges till näringslivet i vissa områden i Förbundsrepubliken Tyskland, kan inte tillämpas i detta ärende.

(56) Det undantag som anges i artikel 87.3 a i fördraget, som föreskriver möjligheten att bevilja stöd för att främja den ekonomiska utvecklingen i regioner där levnadsstandarden är onormalt låg eller där det råder allvarlig brist på sysselsättning, kan inte åberopas.

(57) På samma sätt omfattas inte systemet med finansieringsföretag av kategorin stöd för att främja genomförandet av viktiga projekt av gemensamt europeiskt intresse eller för att avhjälpa en allvarlig störning i en medlemsstats ekonomi som anges i artikel 87.3 b i fördraget, och i den omfattning det inte avser att främja kultur och bevara kulturarvet kan det inte omfattas av det undantag som anges i punkt d i nämnda artikel.

(58) Det vore för övrigt lämpligt att undersöka om systemet med finansieringsföretag skulle kunna omfattas av undantaget som anges i artikel 87.3 c i fördraget, som beviljar stöd för att underlätta utveckling av vissa näringsverksamheter eller vissa regioner, när det inte påverkar handeln i negativ riktning i en omfattning som strider mot det gemensamma intresset. De skattefördelar som beviljas inom ramen för nämnda system är inte kopplade till investeringar, skapandet av sysselsättning eller särskilda projekt. De utgör bara skattelättnader för löpande kostnader och skall därför betraktas som driftsstöd. Kommissionen bedömer därmed att stödet i fråga kan påverka handeln i en omfattning som strider mot allmänintresset, och kan följaktligen inte omfattas av undantaget i artikel 87.3 c i fördraget.

Återkrav

(59) Åtgärderna i fråga kan inte betraktas som befintligt stöd i enlighet med artikel 88.1 i fördraget och artikel 1 b i rådets förordning (EG) nr 659/1999 av den 22 mars 1999 om tillämpningsföreskrifter för artikel 93 i EG-fördraget(13) (numer artikel 88). De genomfördes i själva verket efter det att fördraget trädde i kraft, har aldrig anmälts till kommissionen i enlighet med artikel 88.3 i fördraget, de omfattas inte av preskriptionstiderna och utgjorde stöd från den tidpunkt de trädde i kraft. De utgör därmed nya stödåtgärder. När statligt stöd som beviljas olagligt visar sig vara oförenligt med den gemensamma marknaden är den naturliga följden att stödet återkrävs av mottagarna i enlighet med artikel 14 i förordning (EG) nr 659/1999. Syftet med att återkräva stödet är att i möjligaste mån återställa den konkurrens som fanns innan stödet beviljades. Varken frånvaron av tidigare exempel på tillämpningen av reglerna för statligt stöd på valet av beräkningsmetod av beskattningsunderlaget eller den påstådda bristen på klarhet avseende gemenskapens politik på området för statligt stöd berättigar ett undantag från denna grundprincip.

(60) Vad gäller påståendet om att det är omöjligt att återkräva stödet och hänvisningen till principen om skydd för berättigade förväntningar vad gäller skattelagar (icke-retroaktivitet), framgår det av rättspraxis att även om återkrav av en skattelättnad ställer till svårigheter på administrativ nivå, är det inte en omständighet som gör det möjligt att betrakta återkrav som tekniskt omöjligt att genomföra(14). Enligt fast rättspraxis kan inte en medlemsstat göra invändningar mot de bestämmelser, praxis eller förhållanden som råder i deras respektive nationella lagstiftning för att dra sig undan de förpliktelser som följer av gemenskapslagstiftningen. En bestämmelse som fastställer en frist för en åtgärd som medför en fördel skall som alla andra bestämmelser i nationell rätt användas på ett sådant sätt att den inte gör det återkrav som krävs enligt gemenskapens lagstiftning praktiskt omöjligt och den skall ta fullständig hänsyn till gemenskapens intressen(15). Om det förhåller sig på annat vis kan medlemsstaterna undandra sig en effektiv kontroll av statligt stöd genom att inte iaktta den skyldighet som anges i artikel 88.3 i fördraget om att i förväg anmäla planerat stöd.

Berättigad förväntning

(61) I artikel 14.1 i förordning (EG) nr 659/1999 anges dock att "kommissionen skall inte återkräva stödet om detta skulle stå i strid med en allmän princip i gemenskapsrätten". Det har fastställts i EG-domstolens rättspraxis och kommissionens egen beslutspraxis att ett återkrav av stödet skulle kränka en allmän princip i gemenskapsrätten när stödmottagaren till följd av kommissionens agerande har en berättigad förväntning om att stödåtgärden har beviljats i överensstämmelse med gemenskapens lagstiftning.

(62) EG-domstolen angav i målet Van den Bergh och Jurgens(16) följande:

"Domstolen har konsekvent hävdat att alla näringsidkare som av en institution givits berättigade förhoppningar kan förlita sig på principen om skydd för berättigade förväntningar. Om en försiktig och omdömesgill näringsidkare å andra sidan kunde ha förutsett att en gemenskapsåtgärd som sannolikt skulle påverka hans intressen skulle komma att vidtas, kan han inte åberopa den principen om åtgärden vidtas. (icke officiell svensk översättning)."

(63) I kommissionens beslut 2001/168/EKSG av den 31 oktober 2000 om den spanska lagstiftningen om företagsbeskattning(17), har kommissionen konstaterat likheten mellan det spanska systemet i fråga och ett franskt system som den hade godkänt på grundval av att det inte utgjorde ett stöd i enlighet med artikel 92.1 i EEG-fördraget (numera artikel 87.1 i EG-fördraget). I föreliggande ärende noterar kommissionen att det luxemburgska systemet med finansieringsföretag innehåller vissa liknande inslag som det system som infördes i Belgien genom det kungliga dekretet nr 187 av den 30 december 1982 om beskattning av samordningscentraler. De två systemen avser verksamheter inom grupper och tillämpar den utökade självkostnadsmetoden för att fastställa beskattningsunderlaget. I sitt beslut av den 2 maj 1984 ansåg kommissionen att systemet inte medförde något stöd i enlighet med artikel 92.1 i Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen. Även om beslutet inte har offentliggjorts ledde det faktum att kommission inte gjorde några invändningar mot det belgiska systemet med samordningscentraler till att det vid denna tidpunkt offentliggjordes i den fjortonde rapporten om konkurrenspolitiken samt i ett svar på en skriftlig fråga från parlamentet(18).

(64) Kommissionen konstaterar i detta sammanhang att dess beslut om det belgiska systemet med finansieringsföretag antogs innan det luxemburgska systemet trädde i kraft. Kommissionen konstaterar också att alla stödmottagare godkändes som finansieringsföretag före kommissionens beslut av den 11 juli 2001 om att inleda det formella granskningsförfarandet. Kommissionen noterar dock att cirkulär 120 upphävdes den 20 februari 1996 och att sedan den 31 december 2001 har inget stöd beviljats stödmottagarna. Kommissionen kan därför godta Luxemburgs argument om att det hos stödmottagarna fanns en berättigad förväntning och den kommer därför inte att återkräva det beviljade stödet.

VI. SLUTSATSER

Kommissionen drar slutsatsen att det luxemburgska systemet med finansieringsföretag utgör en statlig stödordning i enlighet med artikel 87.1 i fördraget och att inget av undantagen i artikel 87.2 eller 87.3 i nämnda förordning kan tillämpas. Kommissionen påpekar även att Luxemburg olagligt har genomfört systemet i fråga i strid med artikel 88.3 i fördraget. Kommissionen konstaterar dock att systemet upphävdes den 20 februari 1996 och att de skattefördelar som beviljats mottagarna upphörde den 31 december 2001. Slutligen medger kommissionen att det hos stödmottagarna fanns en berättigad förväntning om att det stöd som var oförenligt med den gemensamma marknaden kunde förhindras att återkrävas. Kommissionen kommer följaktligen inte att återkräva stödet.

HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.

Artikel 1

Det skattesystem som Luxemburg införde för finansieringsföretagen genom cirkulär LIR nr 120 av den 12 juni 1989 utgör en stödordning som är oförenlig med den gemensamma marknaden.

Artikel 2

Detta beslut riktar sig till Storhertigdömet Luxemburg.

Utfärdat i Bryssel den 16 oktober 2002.

På kommissionens vägnar

Mario Monti

Ledamot av kommissionen

(1) EGT C 306, 31.10.2001, s. 2.

(2) EGT C 2, 6.1.1998, s. 1.

(3) EGT C 384, 10.12.1998, s. 3.

(4) Se fotnot 1.

(5) Internpriser är de priser ett företag fakturerar för varor eller tjänster till närstående företag.

(6) Skriftlig fråga nr 1735/90 (EGT C 63, 11.3.1991, s. 37).

(7) Se fotnot 1.

(8) EG-domstolens dom av den 17 september 1980, Philip Morris mot kommissionen (mål 730/79, Rec. 1980, s. 2671).

(9) EG-domstolens dom av den 17 juni 1999, Belgien mot kommissionen (mål 75/97, REG. 1999, s. I-3671, punkt 25).

(10) Se skäl 31: Luxemburgs argument.

(11) EG-domstolens dom av den 6 mars 2002, Territorio Histórico de Álava - Diputación Foral de Álava m. fl. mot kommissionen (de förenade målen T-127/99, T-129/99 och T-148/99, punkt 157, och de förenade målen T-92/00 och T-103/00, punkterna 39-40 och 49-50, ännu inte offentliggjorda i rättsfallssamlingen).

(12) Se fotnot 1.

(13) EGT L 83, 27.3.1999, s. 1.

(14) Se EG-domstolens domar av den 29 januari 1998, kommissionen mot Italien (C-280/95, REG 1998, s. I-259, punkt 23) och av den 3 juli 2001, kommissionen mot Belgien (C-378/98, REG 2001, s. I-5107, punkt 42).

(15) EG-domstolens dom av 20 september 1990, kommissionen mot Tyskland (C-5/89, Rec. 1990, s. I-3437, punkterna 18 och 19).

(16) EG-domstolens dom av 11 mars 1987, Van den Bergh en Jurgens m.fl. mot kommissionen (mål 265/85, Rec. 1987, s. 1155, punkt 44).

(17) EGT L 60, 1.3.2001, s. 57.

(18) Se fotnot 6.