SÄRSKILD RAPPORT nr 3/98 om kommissionens genomförande av EU:s politik och åtgärder på vattenföroreningens område samt kommissionens svar (i enlighet med artikel 188c.4, andra stycket i EG-fördraget) (98/C 191/02)

INLEDNING

1. Artikel 130r i EG-fördraget bemyndigar Europeiska unionen att sträva efter vissa mål för att förbättra miljön genom att kontrollera, minska och förhindra miljöförorening. Den politik som syftar till att uppnå dessa mål bör stämma överens med och förstärkas av annan EU-politik, och principen "förorenaren skall betala" bör normalt gälla.

2. Kommissionen har enligt fördraget initiativet när det gäller att föreslå direktiv med syftet att uppnå EU:s mål på miljöns område. Efter det att EU har enats om dessa direktiv skall de överföras till inhemsk rätt av medlemsstaterna. Om en medlemsstat underlåter att vidtaga åtgärder inom den tidsskala som anges i ett direktiv, kan medlemsstaten dras inför EG-domstolen av kommissionen för denna underlåtenhet.

3. Ett av de grundläggande målen för EU:s miljöpolitik är att minska vattenföroreningen och förbättra vattenkvaliteten. Sedan 1973 har man enats om ett tjugotal direktiv om olika aspekter av vattenkvaliteten. Tre av de viktigaste direktiven beträffande minskningen av vattenföroreningen är:

a) Direktivet om rening av avloppsvatten från tätbebyggelse (avloppsvattendirektivet) (1). Syftet med detta är att före år 2005 skall nästan alla tätorter inom EU med över 2 000 personekvivalenter (pe) (2) vara försedda med ledningsnät och avloppsreningsverk. Tillgängliga data visar att över 40 000 avloppsreningsverk måste byggas eller renoveras för att de nya europeiska gränsvärdena för vattenförorening skall kunna hållas.

b) Direktivet om skydd mot att vatten förorenas av nitrater från jordbruket (nitratdirektivet) (3). Detta direktiv stämmer överens med målen för reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken (GJP) och med miljömässiga aspekter, på vilka det skall läggas ned betydande medel från EUGFJ-garanti under de kommande åren.

c) Direktivet om skyddet för miljön, särskilt marken när avloppsslam används i jordbruket (slamdirektivet) (4). Detta direktiv är direkt kopplat till det ökade antalet avloppsreningsverk, eftersom behandlat slam är en biprodukt från avloppsreningsverken.

4. Betydande kostnader är förknippade med genomförandet av dessa direktiv. Avloppsvattendirektivet kräver att många nya avloppsreningsverk byggs, en uppgift som normalt åligger myndigheterna. De erforderliga anläggningarnas kapacitet beror inte bara på hushållsspillvattnets mängd, utan också på mängden av orenade industriutsläpp i avloppsnätet. Tillämpningen av principen "förorenaren skall betala" kräver antingen att den industriella vattenföroreningen elimineras eller korrigeras vid källan av industrin ifråga, eller att industrin åtminstone bär den merkostnad som den förorsakar de allmänna reningsanläggningarna. Nitratdirektivet ålägger jordbruksproducenterna villkor när det gäller formerna för och kvantiteterna vid användningen av nitrater, i synnerhet för att förhindra förorening av ytvattnet och grundvattnet genom utsläpp från kreatursbesättningar. Slamdirektivet är på liknande sätt avsett att skydda marken från förorening till följd av användningen av avloppsslam i jordbruket.

5. Kostnaden i de nationella budgetarna för genomförandet av avloppsvattendirektivet är mycket svår att beräkna. För Frankrike beräknas den uppgå till ca 12 355 miljoner ecu (80 000 miljoner FRF) (5) enbart för avloppsreningsverken, utan hänsyn tagen till ledningsnäten. För Grekland beräknas den uppgå till 1 000 miljoner ecu, för Portugal till 1 300 miljoner ecu, för Spanien (endast för mål 1-regioner) till 5 500 miljoner ecu och för Irland till 550 miljoner ecu (6). En annan studie (7) har visat att kostnaden för genomförandet av avloppsvattendirektivet i nio medlemsstater kan uppgå till sammanlagt ca 201 120 miljoner ecu till de priser som gällde i maj 1995 (se tabell 1).

>Plats för tabell>

6. Nitratdirektivet är ett lika viktigt direktiv för bekämpande av vattenföroreningar från jordbruket. Dess syfte är att medlemsstaterna skall minska mängden av vattenföroreningar som vållas eller framkallas av nitrater från jordbruket samt att förbättra jordbruksmetoderna. Kostnaden för dess genomförande i Frankrike beräknas vara ca 618 miljoner ecu (4 000 miljoner FRF) (8).

Finansiering av avloppsreningsverk har en betydande effekt på uppkomsten av slam. Eftersom slammet behandlas i samma anläggning som avloppsvattnet, täcks kostnaden för genomförandet av detta direktiv delvis av avloppsvattendirektivet. Kostnaden för genomförandet av slamdirektivet kommer att öka till följd av överföringen till inhemsk rätt av avloppsvattendirektivet. Dock kommer en annan betydande del av kostnaderna (anläggning av lämpliga upplag) att tillkomma i allt högre grad. Revisionsrätten har inte fått tag i någon pålitlig ekonomisk information om detta.

8. Förutom att ta initiativet till att bestämma EU-normer och övervaka att de följs ger kommissionen ett viktigt bidrag till genomförandet av EU-politiken genom sina ekonomiska bidrag, huvudsakligen genom strukturfonderna i mål 1-, mål 2- och mål 5b-områden till program och projekt med miljöinriktning. Europeiska unionens ekonomiska insats till förmån för miljön och i synnerhet vattenkvaliteten är betydande. De miljömässiga utgifterna genom strukturfonderna har fördubblats för den nya gemenskapsstödramen. Utgifterna för målen 1, 2 och 5b ökade från 54 500 miljoner ecu för perioden 1989 93 till 107 000 miljoner ecu för perioden 1994 99 (se tabell 2). Även om siffrorna i tabell 2 rörande de miljömässiga utgifterna för perioden 1994 99 inte inkluderar anslagen för mål 2 1997 98, tycks de miljömässiga utgifterna i gemenskapsstödramen och de operativa programmen (OP) utvecklas proportionellt. De miljömässiga utgifterna utgör 9 % av den europeiska unionens budget i mål 1-regioner, 5,7 % i mål 2-regioner och 11,7 % i mål 5b-regioner, och omfattar bidrag genom ERUF, ESF och EUGFJ-utveckling. Andelen vattenrelaterade utgifter (inklusive vattenbestämmelser och avloppsvattenreningsprojekt) är ungefär 7 % av de totala strukturfondsutgifterna. De utgör likväl den mest betydande delen av de totala miljörelaterade utgifterna (ca 80 %).

>Plats för tabell>

9. Den granskning som är ämnet för denna rapport har därför inriktats på två huvudfrågor:

a) Den utsträckning i vilken kommissionen och medlemsstaterna har handlat för att genomföra de tre direktiven.

b) Huruvida vattenreningsanläggningar och annat som har byggts med ekonomiska bidrag från EU bidrar eller inte bidrar till utförandet av EU:s politik som den har fastställts i direktiven.

10. Projektgranskningen utfördes i olika regioner i sju av Europeiska unionens medlemsstater. Tyskland (Sachsen), Grekland (Attika, Kreta och Makedonien), Spanien (Andalusien, Asturien, Galicien, Kanarieöarna, Kantabrien, och Kastilien-La Mancha), Frankrike (Bretagne och Korsika), Irland (Dublin och Kerry), Italien (Apulien och Basilicata) och Portugal (Alentejo, Centro och Madeira) besöktes.

KAPITEL I GENOMFÖRANDE AV DIREKTIVEN

11. De tre direktivens huvudsakliga mål och krav finns sammanställda i tabellerna 1, 2, 3 och 4 i den tekniska bilagan. För ett effektivt genomförande av direktiven krävs att de överförs till inhemsk rätt, att det fastställs planer eller program för uppfyllandet av målen (med krav på såväl de ekonomiska aktörernas beteende som byggandet av anläggningar för förbättring av vattenrening och vattenkvalitet), och tillhandahållandet av information om fortskridandet i riktning mot uppfyllandet av målen.

Överföring av direktiven till inhemsk rätt

12. Det finns problem med att överföra direktivet om rening av avloppsvatten från tätbebyggelse, direktivet om nitrater och direktivet om slam i nästan alla medlemsstater. Betydande förseningar har konstaterats: upp till tre år ifråga om avloppsvatten- och slamdirektiven och fyra år ifråga om nitratdirektivet. I slutet av 1996 hade somliga medlemsstater ännu inte överfört dem till inhemsk rätt (9). Andra hade efterlevnadsproblem och problem med att anpassa den regionala lagstiftningen till de kvalitetsnormer som krävts av direktiven.

13. I sin årliga publikation om granskningen av tillämpningen av gemenskapsrätten för år 1996 (10), påvisar kommissionen många fall av bristande efterlevnad, bristande och även felaktig tillämpning av direktiven och måste därför inleda förfarandet vid underlåtenhet att uppfylla en skyldighet såsom föreskrivs i artikel 169 i EG-fördraget. De åtgärder som föreskrivs enligt detta förfarande har inletts gentemot Portugal för bristande efterlevnad och mot fem medlemsstater (Tyskland, Grekland, Spanien, Italien och Förenade kungariket) för underlåtenhet att meddela nationella åtgärder för överföring av direktivet om rening av avloppsvatten från tätbebyggelse till inhemsk rätt. I detta sammanhang har kommissionen fört ärendet vidare till EG-domstolen i tre av de sex fallen (Tyskland, Grekland och Italien).

14. Detta förfarande vid underlåtenhet har också inletts inom ramen för nitratdirektivet, mot Frankrike för felaktig tillämpning och mot sex medlemsstater (Belgien, Grekland, Spanien, Italien, Nederländerna och Portugal) för bristande efterlevnad; motiverade yttranden har också skickats till dessa medlemsstater. Förfarandet vid underlåtenhet att meddela åtgärder för överföring till inhemsk rätt planeras också att inledas mot två medlemsstater (Österrike och Finland). Slutligen har, inom ramen för direktiv 86/278/EEG om avloppsslam, förfarandet vid underlåtelse att uppfylla en skyldighet inletts mot Frankrike som fått motta ett motiverat yttrande.

15. Förseningarna vid överföringen av direktiven till inhemsk rätt har lett till förseningar i medlemsstaternas sammanställning av ett antal rapporter som krävs enligt dessa direktiv. Rapporterna ifråga utgör sedermera grundval för de bedömningar som kommissionen måste göra för att fastställa vattenföroreningens nivå och/eller de framsteg som gjorts mot en riktig tillämpning av direktiven. De skall vid behov göra det möjligt för kommissionen och medlemsstaterna att revidera sin förvaltnings- och finansieringspolitik i vattenkvalitetsfrågor.

Medlemsstaternas rapportering

16. Tabell 5 i den tekniska bilagan visar de rapporteringskrav som har införts av rådets direktiv för alla medlemsstater, enbart för vattenförorening. En studie av kommissionen (11) har visat att det kan uppstå problem med rapporteringsfrekvensen och de övervakningsmetoder som används. Ifråga om avloppsvattendirektivet har revisionsrätten konstaterat att kommissionen inte har erhållit det genomförandeprogram som beskrivs i artikel 17 från alla medlemsstater. Emellertid skall en del av dem enligt gemenskapens vattenbestämmelser (12) ändå rutinmässigt överlämnas till kommissionen.

17. Revisionsrätten har konstaterat att vissa medlemsstater inte tillhandahåller rapporter om genomförandet av de undersökta direktiven. Detta gäller i synnerhet rapporterna om programmen för genomförande av direktiv 91/271/EEG, som medlemsstaterna är skyldiga att sända in till kommissionen i enlighet med artikel 17 i direktivet. I september 1996 hade sju medlemsstater ännu inte skickat dessa rapporter. Inom ramen för samma direktiv gäller detta också de rapporter som föreskrivs i artikel 13.2, om industriutsläpp, och artikel 16, om bortskaffande av avloppsvatten och slam i deras områden. Som en följd därav har kommissionen varken gjort de utvärderingar som föreskrivs i artikel 17.5 eller de jämförelser som föreskrivs i artikel 13.3.

18. Angående rapporteringskravet ifråga om slamdirektivet noterade revisionsrätten att somliga medlemsstater inte hade överlämnat sina rapporter om genomförandet av direktivet till kommissionen per september månad 1996. Ursprungligen skulle de lämnas vart fjärde år och sedan 1991 vart tredje år. De rapporter som har kommit in är ofullständiga, särskilt de som rörde period I (1987 90). För den andra perioden (1991 94) har endast fem medlemsstater skickat in sammanfattande rapporter i enlighet med rapporteringsdirektivet 91/692/EEG. I båda fallen har rapporterna skrivits och skickats till kommissionen först efter betydande förseningar.

19. Det sena överlämnandet av rapporterna till kommissionen har inneburit att kommissionen bara har offentliggjort en rapport, den 27 februari 1997, och inte har lämnat lämpliga förslag till medlemsstaterna, som det föreskrivs i avloppsvattendirektivet. Följaktligen kan inte medlemsstaterna dra fördel av denna väsentliga information för utvecklingen av sin politik på detta område.

20. Ramförordningen (EEG) nr 2052/88 för strukturfonderna sådan den ändrats genom förordning (EEG) nr 2081/93 av den 20 juli 1993 föreskriver att de regionala utvecklingsplanerna för mål 1-, 2- och 5b-regioner måste innehålla såväl en bedömning av den nuvarande miljösituationen och utvecklingsprioriteringarna som de specifika målen, i möjligaste mån kvantifierade. Artikel 8 i förordningen föreskriver också att gemenskapsstödramarna för dessa regioner måste innehålla kvantifierade utvecklingsmål och visa vilken utveckling som skall uppnås i jämförelse med den ursprungliga situationen.

21. Förordningen som samordnar de olika strukturfonderna, sådan den ändrats genom förordning (EEG) nr 2082/93 av den 20 juli 1993, samt standardklausulerna om genomförandet av gemenskapsstödramarna och om uppgifterna för gemenskapsstödramarnas uppföljningskommittéer föreskriver vidare att indikatorer skall användas som ett medel att följa upp och kontinuerligt utvärdera gemenskapsstödramarna. På grundval av detta har kommissionen i samförstånd med medlemsstaterna fastställt en hel lista med indikatorer, och även skapat en databas för uppföljning av de tretton huvudkategorierna av utgifter som finansieras genom strukturfonderna (transport, energi, vatten, miljö, telekommunikationer etc.).

22. Revisionsrätten konstaterade att databasen täckte perioden 1986 1991, men endast för mål 1-regioner. Data för miljöindikatorerna och särskilt reningen av spillvatten är i de flesta fall obefintliga, och när de finns täcker de varken alla regioner eller alla medlemsstater.

23. I sitt dokument "Directions for the EU on Environmental Indicators and Green National Accounting" (13) har kommissionen accepterat att ekonomiska indikatorer utvecklas parallellt med miljöindikatorerna. På avloppsvattnets område och i förhållande till avloppsvattendirektivet har kommissionen endast skapat kvalitetsindikatorer och personekvivalents/kvalitets-indikatorer. Direktivet förutsätter emellertid att det redan finns ekonomiska indikatorer och miljöindikatorer. En liknande slutsats kan dras om man studerar direktiv 85/337/EEG av den 27 juni 1985 om bedömning av inverkan på miljön av vissa offentliga och privata projekt, sådant det ändrats genom direktiv 97/11/EG (14).

Fortskridande i förhållande till angivna tidsskalor

Avloppsvattendirektivet

24. Ett av målen för direktiv 91/271/EEG (artikel 4) är att, å ena sidan, senast vid utgången av år 2005 tätorter med mindre än 15 000 pe, och å den andra, senast vid utgången av år 2000 tätorter med över 15 000 pe, skall vara försedda med reningsverk, som i de flesta fall skall utföra sekundär eller tertiär rening. I känsliga områden är siktet inställt på 1998 (se tabell 1 i den tekniska bilagan). De flesta besökta medlemsstaterna har svårt att uppfylla dessa mål inom de angivna tidsgränserna.

25. För närvarande finns det över 40 000 reningsverk i drift i medlemsstaterna (se tabell 6 i den tekniska bilagan). Även om den tillgängliga statistiken på detta område inte är homogen och därför kan användas endast med svårighet, har revisionsrätten bedömt att nästan 30 % av de reningsverk som byggts före 1992 bör förbättras. Ifråga om Belgien och Italien bör nästan hälften av de befintliga reningsverken också rustas upp (15). Ifråga om medlemsstater som ännu inte har fastställt känsliga områden (där reningsverken skall vara av typen tertiär rening) rör det sig troligen om ännu fler.

26. Enligt tillgängliga data (se tabell 7 i den tekniska bilagan) var den del av befolkningen som betjänades av reningsverk år 1990 i genomsnitt 69 % (Eurostat-data), och varierade från 10 % (Grekland) till 98 % (Danmark). Med hänsyn tagen till informationen i föregående punkt och det faktum att ett stort antal små kommuner ännu inte är försedda med reningsverk, kan det bli nödvändigt att sörja för att det byggs eller förnyas nästan 40 000 reningsverk till utgången av år 2005.

27. Dessutom finns det ett stort antal projekt för byggnad av avloppanslutningar och ledningsnät för det avloppsvatten som skall behandlas. Som tabell 8 i den tekniska bilagan visar låg den genomsnittliga anslutningen till reningssystem i medlemsstaterna år 1994 runt 76 %. Även om direktivet inte fastställer tidsgränser för anslutning, är det uppenbart att anslutningarna måste vara klara vid utgången av år 2005, om reningsverken skall överensstämma med direktivet. Arbetena med att bygga anslutningar och avloppsnät är ibland svåra och utsätts även för förseningar, eftersom det mesta av arbetet äger rum i tätbebyggelse.

28. I alla medlemsstater där revisionsrätten har företagit granskningar har myndigheterna bekräftat att det finns risk för att de inte kan fullgöra sina skyldigheter enligt direktivet (uppförande av reningsverk) inom de fastställda tidsgränserna, i synnerhet när det gäller de "små" tätorter som även ställs inför problemet att finansiera investeringen. Att strängt hålla på tidsramarna och till följd av det påskynda konstruktionsarbetet skulle kunna äventyra arbetets kvalitet. Revisionsrätten anser att kommissionen borde ha tagit detta under närmare övervägande, i god tid före utgången av tidsfristerna för genomförandet av direktivet.

Nitratdirektivet

29. Direktivets huvudsakliga mål är att minska den vattenförorening som orsakas av nitrater som kommer från jordbruket. Tabell 3 i den tekniska bilagan anger de viktigaste genomförandekraven som medlemsstaterna skall uppfylla. Fastställandet av en kodex för god jordbrukssed och införandet av utbildnings- och rådgivningsprogram för jordbrukare ingår i denna insats. Begreppen känsliga områden (zones vulnérables) (nitratdirektivet) och känsliga områden (zones sensibles) (avloppsvattendirektivet) hör nära ihop och visar på betydelsen av samordning mellan olika avdelningar inom kommissionen och i medlemsstaterna.

30. Studier som finansierats av kommissionen (16) visar att det finns allvarliga problem med nitratförorening av vatten i somliga medlemsstater, till exempel i Belgien, Danmark, vissa regioner i Tyskland, Frankrike, Nederländerna och Förenade kungariket. Bretagne (Frankrike) valdes, främst därför att det är mottagare av gemenskapsstöd via de tre strukturfonderna, men också därför att det är ett område där problemet med vattenförorening är särskilt akut. En granskning av de åtgärder som vidtagits i regionen bekräftade att mycket ännu återstår att göra.

31. Regionens befolkning utsätts för nitratkoncentrationer som är betydligt högre än 50 mg/liter (den gräns som har bestämts genom nitratdirektivet och genom direktiv 80/778/EEG dricksvattendirektivet (17)). Denna medlemsstat startade år 1990 programmet Bretagne eau pure ["Bretagne rent vatten"] med en budget på 500 miljoner FRF och målet att stabilisera mängden nitrater i vattnet och därigenom förbättra vattnets kvalitet. Flera miljoner grisar föds upp i den här regionen, dock utan någon effektiv infrastruktur vare sig för behandling eller bortforslande av gödseln.

32. Man bör observera hur motsägelsefull gemenskapspolitiken är. Vissa grödor (gräs, klöver, lusern, proteingrödor) kallas "nitratfällor" och skulle förtjänstfullt kunna bidra till upptagningen av nitratövergödningen i jorden. Men gemenskapsstödet är betydligt större för fodermajs än för de här grödorna, som då överges av producenterna. Under budgetåret 1996 betalades således 55 miljoner ecu till jordbrukare i Bretagne som understöd för fodermajsodling (18). Dessutom subventionerar kommissionen inte åtgärder för plantering av häckar runt fälten, en mycket viktig faktor för att förebygga och eliminera nitratförorening av vatten, i mål 2-områden, och alltså inte i Côtes d'Armor, där problemen i samband med dessa ämnen är mest akuta.

33. Ett av de kooperativ som besöktes av revisionsrätten var en sammanslutning av 1 500 bönder som föder upp nästan 3 miljoner grisar per år. Av dessa bönder hade bara två reningsverk. För detta kooperativ hade ERUF räknat med en subvention på 72 000 ecu (504 600 FRF) enligt mål 2 för att bygga ett pilotreningsverk, som av tekniska och bakteriologiska skäl fick överges under uppförandet. ERUF:s stöd har på så vis sänkts i förhållande till de stödberättigade utgifterna till 62 784 ecu (440 011 FRF).

34. Det franska åtgärdsprogrammet för känsliga zoner (zones vulnérables) är fortfarande under utarbetande. Det skulle ha varit färdigt till den 31 december 1995. Ett program för kontroll av förorening från jordbruket (PMPOA) har upprättats och en karta över de distrikt som har "ett strukturellt överskott" (ett organiskt utsläpp på över 170 kg/ha) har gjorts upp. Det måste emellertid understrykas att denna statistik endast tar upp de nuvarande utsläppen av organiskt avfall i allmänhet och nitrater i synnerhet, utan att de berörda zonernas hydrologiska känslighet tas med i beräkningen och utan att någon undersökning av ämnet gjorts.

35. I Bretagne går ERUF-stödet i vissa fall ut på finansiering av experimentella agroindustriella projekt, av vilka somliga har slutat i totalt eller partiellt fiasko på grund av sin experimentella karaktär. Kommissionen borde ha kombinerat finansieringen av dessa projekt med åtgärder för främjande av utbytet av experimentresultat och i samarbete med medlemsstaten ha försäkrat sig om en bättre spridning av resultaten av erfarenheterna, inte bara på regional och departemental nivå, utan även på nationell.

36. Särskilt ifråga om de franska operativa programmen enligt mål 2 har kommissionen systematiskt uteslutit varje projekt för rening av avloppsvatten från tätbebyggelse och varje jordbruksinvestering, och har även kritiserat medlemsstaten för att den förordat för många experimentella projekt. Det av Bretagne framlagda samlade planeringsdokumentet enligt mål 2 (perioden 1994 1996) var ursprungligen koncentrerat på två aspekter och sju åtgärder. Efter ändringar från kommissionens sida innehöll det 27 åtgärder utspridda över fem aspekter. Under dessa förhållanden blir de finansierade projekten mycket små och den inverkan som kan förväntas av dem ifråga om förbättring av miljön är ytterst begränsad.

37. Att ERUF:s anslag är spridda över åtgärder av olika slag, att så få miljöprojekt i regionen finansieras av ERUF och att en egentlig politik saknas för offentliggörande av resultaten av de redan finansierade pilotexperimenten, går tvärs emot de mål som kommissionen hoppas uppnå i fråga om vattenkvalitet.

Slamdirektivet

38. Genomförandet av slamdirektivet är nära förbundet med genomförandet av avloppsvattendirektivet, eftersom ökningen av antalet reningsverk kommer att ge upphov till en ökning av slamproduktionen. Tabell 4 i den tekniska bilagan innehåller de viktigaste genomförandekraven som skall uppfyllas av medlemsstaterna. Enligt en kartläggning av kommissionen 1994 (19) produceras 6,5 miljoner ton slam per år inom EU. Runt 40 % av det som produceras inom EU kommer från 1,3 % av reningsverken från de tätbebyggda områden som har över 100 000 pe. (se tabell 9 i den tekniska bilagan). Det är därför nödvändigt att reningsverken i stora tätbebyggda områden förbättras tekniskt så att de producerar behandlat slam som kan användas som organiskt gödningsmedel i enlighet med de villkor som fastställs av direktivet.

39. Beroende på det av reningsverket producerade slammets kvalitet lagras det antingen på utvalda upplag (40 %), används inom jordbruket (37 %) eller förbränns (11 %). En del av det dumpas i havet (6 %), vilket kommer att vara förbjudet efter 1998 (20). Produktionen förväntas uppgå till 10,1 miljoner ton per år (15,5 % ökning) år 2005 på grund av avloppsvattendirektivet.

40. Att använda behandlat slam i jordbruket är i många av medlemsstaterna förenat med problem beträffande kvantitet och kvalitet, enligt förordningarnas definitioner. I Bretagne (Frankrike) används slam utöver kemiska gödningsmedel, vilket strider mot direktivets mål när det gäller föroreningsbegränsning. På Korsika hamnar behandlat och obehandlat slam ofta på allmänna upplag för avfall. Underlåtenheten att effektivt genomföra Envireg-åtgärden ifråga om eliminering av fast avfall till vilken endast 25 % av de tilldelade anslagen har använts har lett till försämringen av situationen ifråga om fast avfall på ön. Detsamma gäller ett projekt i Portugal, där slam deponerades på öppna upplag och därmed ytterligare ökade föroreningen.

41. Vid reningsverket i Alviela i Portugal deponerades det obehandlade slammet nära mitten av en olivodling. Reningsverket tar emot spillvatten från ett stort industrikomplex där det finns garverier, och vattnet innehåller stora mängder kvicksilver.

42. I Irland behandlades bara 15 % av totalproduktionen av slam (32 000 ton 1993). Omkring 50 % av det obehandlade slammet dumpas i havet, vilket förvärrar problemen med kustvattenförorening och marin förorening. I Galicien (Spanien) och Korsika (Frankrike) deponeras också slam på icke övervakade och illa förberedda upplag med åtföljande risker för grundvattnet.

43. Frågan om användning av slam inom jordbruket är fortfarande kontroversiell. I somliga regioner i medlemsstaterna, till exempel Sachsen, är användningen av slam i jordbruket förbjuden för bönder som deltar i det "ekologiska jordbruksprogrammet", så det exporteras till andra regioner. I andra fall där bönderna tillåts använda slam som gödningsmedel, är de skyldiga att ange detta när de säljer sina produkter. Detta framkallar en negativ effekt på marknaden och bönderna är mer tveksamma till att använda behandlat slam som gödningsmedel, även om det erbjuds gratis.

44. Liksom ifråga om nitratdirektivet har studier i detta ämne som kommissionen kunnat utföra inte offentliggjorts eller utnyttjats på ett tillfredsställande sätt, vare sig inom kommissionens avdelningar eller i medlemsstaterna. Det har således inte varit möjligt att visa vad effekterna skulle ha kunnat bli, om bönderna hade använt behandlat slam som gödningsmedel.

KAPITEL II EUROPEISKA UNIONENS UTGIFTER FÖR FÖRBÄTTRING AV VATTENKVALITETEN

Budgetens genomförande

45. Största delen av bidragen från Europeiska unionens budget i form av miljöförbättrande infrastrukturprojekt är bidragen från strukturfonderna, inom vilka den största delen är bidragen från ERUF (8 421 miljoner ecu). Medel är också disponibla från Sammanhållningsfonden (3 791 miljoner ecu) och anslagen ur EUGFJ:s utvecklingsfond (331 miljoner ecu). Dessutom ger socialfonden (ESF) stöd för utbildning med miljöaspekter (692 miljoner ecu) (21). Ett visst stöd ges också av det finansiella instrumentet för miljön (Life) för nyskapande projekt (292 miljoner ecu).

46. Exakta data om projekt och utgifter i samband med rening av avloppsvatten är i allmänhet inte tillgängliga, eftersom strukturfondernas bidrag till dessa infrastrukturprojekt inte anges i de olika operativa programmen. Följaktligen är siffrorna i tabell 2 övergripande skattningar av gemenskapsstödramen. Revisionsrätten fann nästan inga siffermässiga uppgifter om miljöutgifterna, särskilt på avloppsvattnets område, i kommissionens femte årliga rapport, där de första resultaten av reformen av strukturfonderna granskas (22). Den sjunde rapporten om genomförandet av strukturfonderna innehåller en del information, fastän den varken är systematisk eller specifik ifråga om rening av avloppsvatten, trots politikens betydelse och de involverade beloppen.

47. Sammanhållningsfondens miljörelaterade utgifter (se tabell 3) från 1993 till 1996 var ungefär 1 847 miljoner ecu, vilket utgjorde 48,7 % av fondens resurser. Åtagandena beträffande vattenreningsprojekt för samma period var 1 502 miljoner ecu, vilket var 39,6 % av fondens åtaganden för miljöändamål eller 18,8 % av fondens totala disponibla resurser.

>Plats för tabell>

48. Gemenskapsinitiativet Envireg tilldelades 500 miljoner ecu (1990 års priser) för perioden från 1989 till 1993 för finansiering av miljöprojekt i de mindre utvecklade EU-regionerna. Ungefär 70 % av Enviregs resurser gick till system för rening av avloppsvatten (23). Vid slutet av 1995 gick den formella tidsfristen för utbetalningar inom Envireg-initiativet ut.

49. Bidragen från EUGFJ-utveckling på vattenreningens område finns huvudsakligen inom ramen för operativa program enligt mål 1 och mål 5b och Envireg.

50. Liksom ifråga om ERUF-projekt är antalet projekt avseende rening av avloppsvatten på landsbygden sällan känt på kommissionens nivå. En granskning av det operativa programmet för jordbruksteknisk utveckling i Nordirland visade att ett av de fyra underprogrammen innefattade en åtgärd till en total kostnad av 25,1 miljoner ecu, inklusive 6 miljoner ecu som finansierades genom EUGFJ-utveckling angående problemet med vattenförorening i landsbygdsmiljön och två andra angående separat rening av dagvatten och avloppsvatten. De senare åtgärderna gäller 1 158 respektive 4 782 mottagare. Detta exempel visar hur kommissionen har valt att finansiera ett stort antal små projekt ett val som ökar de problem kommissionen ställs inför när det gäller att säkerställa att de projekt den finansierar blir effektivt övervakade.

51. Budgetrubrik B4-3040 (femte åtgärdsprogrammet på miljöområdet) är avsedd att finansiera ett stort antal aktiviteter, såsom studieavtal, finansiella bidrag, subventioner, tekniskt stöd, publikationer, konferenser etc. Alla har till syfte att underlätta genomförandet av det femte åtgärdsprogrammets mål. Tabell 4 visar att vattenrelaterade utgifter (inklusive rening av avloppsvatten och vattenförsörjning) utgör 9 och 9,5 % av de totala åtagandena respektive betalningsbemyndigandena för de tre åren 1994, 1995 och 1996. Vidare blev endast 40 % av åtagandena angående vattenprojekt verkligen använda.

>Plats för tabell>

Databrister

52. Det finns betydande skillnader mellan den terminologi som används av kommissionen och den som används av andra organisationer för vissa definitioner i direktiven och förordningarna. Det är nödvändigt att använda en enhetlig terminologi, inte bara för vetenskapliga ändamål, utan också för utförandet av inventeringar av vattenförorening, något som nästan alla viktiga direktiv kräver.

53. Vidare är bristen på exakta data särskilt betydelsefull när det gäller Europeiska regionala utvecklingsfonden (ERUF), där kommissionen (GD XVI) inte har någon detaljerad information om storleken på bidragen till förbättringen av reningen av avloppsvatten från tätbebyggelse enligt den första gemenskapsstödramen (1989 93).

Bristen på specialiserade data

54. De miljöskyddsdata som är tillgängliga avser endast de belopp som totalt tillhandahållits enligt strukturfonderna, utan uppdelning på typ av fond eller stödberättigad region. De belopp som tillhandahållits enligt mål 1:s gemenskapsstödram är bara de som tilldelats den specifika miljöaspekten och omfattar inte andra belopp som tilldelats andra aspekter som också kan innehålla miljöskyddsåtgärder. Det är svårt att fastställa de belopp som tillhandahållits enligt mål 2:s och mål 5b:s gemenskapsstödram eftersom de är utspridda över flera aspekter. Det finns inga data för löpande åtgärder (integrerade medelhavsprogram (IMP), nationella program av gemenskapsintresse, åtgärder utanför kvoterna etc.). Bedömningarna i efterhand av gemenskapsstödramarna 1989 1993 innefattade inte en specifik bedömning på avloppsvattenreningens område.

55. När det gäller rening av avloppsvatten ger den nya gemenskapsstödramen 1994 1999 en situation som i mycket liknar den under den tidigare gemenskapsstödramen. Det finns fortfarande inga tillgängliga data för mål 1-regionerna i Belgien, Nederländerna och Portugal; för mål 2-regionerna i Belgien, Spanien, Italien, Luxemburg, Nederländerna och Förenade kungariket; och inte heller för hela mål 5b. De tillgängliga data är inte fördelade på stödberättigade regioner, utom i Italiens och Frankrikes fall (mål 2), och det görs ingen skillnad mellan renings- och förbättringsåtgärder (avloppsvatten, kustvatten) och spridningsåtgärder (bevattning, ledningsnät) ifråga om Spanien och Italien (mål 1). Inte förrän det nya programmet 1994 1999 höll på att utarbetas, utförde kommissionen en serie studier för att fastställa både behovet av investering i infrastruktur för avloppsvattenrening och kostnaden för genomförandet av tre miljödirektiv, inklusive direktiv 91/271/EEG (24). Dessa studier hämmades emellertid av bristen på nationella statistiska uppgifter, och kommissionen hade svårt att tolka de prognoser de ställde, eftersom de var mycket disparata och ofullständiga.

56. Harmonisering av data bör bli en av de huvudsakliga sysselsättningarna för kommissionens avdelningar, särskilt när denna information skall användas för att påvisa framsteg och/eller behovet av ytterligare investeringar. Olika datakällor visar olika procenttal av befolkning som betjänas av avlopps- eller ledningsnätsystem (se tabellerna 7 och 8 i den tekniska bilagan).

KAPITEL III GRANSKNING AV PROJEKTENS GENOMFÖRANDE

Överensstämmelse med avloppsvattendirektivet

57. Artikel 7 i rådets förordning (EEG) nr 2081/93 om strukturfonderna och artikel 8 i förordningen om inrättandet av Sammanhållningsfonden (25) fastställer att villkoret för beviljande av gemenskapsstöd är att alla gemenskapsregler angående miljön efterlevs. Detta belyses av vattenreningsprojekten: besluten att bevilja stöd enligt Sammanhållningsfonden hänvisar ofta till direktiv 91/271/EEG. Det förekommer liknande hänvisningar i samband med olika åtgärder och underprogram som samfinansieras inom ramen för ERUF:s finansieringsverksamhet under programperioden 1994 1999. En klausul av denna typ är viktig för efterlevnaden av gemenskapslagstiftningen angående miljön, men den blir meningsfull bara om följande villkor uppfylls:

- Klausulen måste vara tvingande.

- Kommissionen måste ha medel att utföra kontroller av efterlevnaden när det gäller samfinansierade projekt.

58. Medlemsstaternas skyldighet att rätta sig efter direktivets villkor härrör från artikel 19.1, vilken anger den 30 juni 1993 som det datum då efterlevnaden skall vara säkerställd. Bestämmelsen ifråga gäller medlemsstaterna vare sig de har överfört direktivet till inhemsk rätt eller inte. Projekt som inledningsvis samfinansieras genom det finansiella instrumentet och sedan genom Sammanhållningsfonden måste följa direktiv 91/271/EEG, eftersom både detta och förordning (EEG) nr 792/93 om det finansiella instrumentet trädde i kraft under 1993.

59. Angående gemenskapsinitiativet Envireg, vilket godkändes i maj 1990, blev det inom ramen för förhandlingarna mellan kommissionen och medlemsstaterna överenskommet att projekt angående reningsverk så långt som möjligt skulle uppfylla villkoren i direktiv 91/271/EEG. Följande projekt uppfyller emellertid inte villkoren:

a) Projektet med undervattensutloppet i La Coruña (Spanien) ger bara förbehandling medan direktivet kräver sekundär rening.

b) Reningsverket i Funchal på Madeira (Portugal) är för litet (det kan bara rena mellan 60 % och 70 % av avloppsvolymen från staden) och är av den låggradiga typen, medan den enligt direktivet borde vara av den sekundära typen.

c) Ifråga om reningsverket i Mola di Bari (Italien) uppfyller inte avloppsvattnet de normer som fastställs av direktivet.

Gemenskapsbidraget till dessa projekt uppgår till 12,7 miljoner ecu.

60. Problem av liknande typ förekommer ifråga om andra projekt som finansierats av ERUF (under den gamla gemenskapsstödramen 1989 1993), vilka påbörjades 1990 och avslutades efter det datum då direktivet trädde i kraft utan att uppfylla villkoren i detta.

61. Detta gäller särskilt följande projekt:

a) Det integrerade förbättringsprojektet Arteixo (Spanien), vilket endast tillhandahåller förbehandling, medan den sekundära typen krävs.

b) Projektet Ledning och undervattensutlopp för Nigran (Spanien), där det orenade avloppsvattnet släpps ut direkt i vattenmiljön, i strid med bestämmelserna i artikel 4 i direktiv 91/271/EEG.

c) Reningsverket vid Biguglia-lagunen (Frankrike) uppfyller inte de kvalitetsnormer som föreskrivs i direktivets bilaga I. Man bör räkna med ytterligare investeringar på omkring 22 miljoner FRF för att det skall uppfylla den norm som fastställs av direktivet.

Gemenskapsbidraget till de ovan nämnda projekten var omkring 7,2 miljoner ecu. Det finns liknande exempel inom ramen för Sammanhållningsfonden, till exempel ifråga om driften av reningsverket i Alviela (se även punkt 41). Medel för modernisering av anläggningen erhölls via Sammanhållningsfonden. Kommissionen fick av de portugisiska myndigheterna veta att de kvalitetskriterier som föreskrivs av direktivet inte uppfylldes, och ytterligare en ansökan om ny programplanering lämnades in, så att de erforderliga normerna skulle kunna uppfyllas. Anläggningen är i själva verket alltför liten för det verkliga behovet i området, som har en hög koncentration av garverier. Gemenskapsbidraget till projektet är 4,9 miljoner ecu.

62. Slutligen är det, som revisionsrätten redan har påpekat, beklagligt att samfinansierat arbete med nya reningsverk påbörjades utan att hänsyn togs till direktivets bestämmelser (26). För att dessa anläggningar skall uppfylla de normer som fastställs av direktivet blir ytterligare arbete nödvändigt på kort sikt, vilket leder till en ökning av investeringskostnaden, fastän anläggningarna nyss har byggts.

Genomförande av projekten

63. Revisionsrätten har granskat 67 projekt angående byggnad av reningsverk för avloppsvatten och ledningsnät. Deras totala kostnad är ungefär 467,7 miljoner ecu och Europeiska unionens samfinansiering var 291,7 miljoner ecu (se tabell 5). Dessa projekt samfinansierades av ERUF, Sammanhållningsfonden, EUGFJ-utveckling och Life. Under de följande punkterna granskas projekten med avseende på deras bidrag till de betjänade tätorternas behov, kostnadsberäkningarnas exakthet och de redovisade utgifternas stödberättigande.

>Plats för tabell>

Föråldrad utformning av projekten

64. Många av projekten utformades långt innan de började byggas och hade inte alltid anpassats till ökningar av folkmängd och förorening eller förändringar av tekniken.

65. Följaktligen saknar dessa reningsverk i de flesta fall den storlek eller tekniska kapacitet som krävs för att uppfylla de betjänade tätorternas behov. Sådana fall konstaterades av revisionsrätten i ett antal medlemsstater. I Grekland byggdes ett reningsverk utan att det i begynnelseskedet togs någon hänsyn till två närbelägna lokala läderbearbetningsindustrier, ett slakthus och de hotell som höll på att uppföras i området. Utsläppen från dessa industrier leddes ut i havet utan någon som helst rening. De ligger inom 400 meter från reningsverket. Stödmottagaren begärde och fick ytterligare medel för att förbinda de ovan nämnda förorenande inrättningarna med reningsverket. Kostnaden för detta projekt är 6,1 miljoner ecu.

66. De ursprungliga planerna för byggandet av ett reningsverk i Italien härrörde från 1988, men de tekniska aspekterna av projekten fick revideras på grund av budgetbegränsningar, vilket fick till följd att det byggdes en anläggning med en reningskapacitet som är otillräcklig för stadens behov.

67. Projektet Funchal-SRESA i Portugal räckte endast till att 60 till 70 % av avloppsvattnet från tätbebyggelsen kunde renas. Dessutom utformades det för låggradig rening, medan det borde ha varit en anläggning för sekundär rening. Totalkostnaden var 9,6 miljoner ecu.

68. I ett ledningsnät som höll på att byggas i Galicien var de planerade ledningarna otillräckliga för den totala mängden mottaget dagvatten. Dessutom trängde havsvatten in i huvudledningen vilket medförde att pumpstationerna fick funktionsproblem. Detta kommer senare att påverka själva reningsverkets funktion. Kostnaden för projektet var ca 4,7 miljoner ecu.

Beaktande av problemet med dagvatten och industrispillvatten

69. Reningsprojekt måste beakta de problem som vållas av dagvatten vid uppsamling och rening av avloppsvatten. Med enkla ledningsnät eller i översvämningsdrabbade områden kan förhöjningar av vattenståndet ibland leda till översvämning av ledningssystem, driftstörningar vid reningsverken och en betydande förorening av vattenmiljön.

70. Fransk lag kräver bara att det spillvatten som uppkommer under torrt väder tas om hand och överlåter på de lokala myndigheterna att beräkna det av regnväder förorsakade flödet av föroreningar och att göra valet av uppsamling och rening med vederbörlig hänsyn till kostnadseffektivitet. Till exempel projektet för avledning av avloppsvatten till reningsverket i La Marana (operativa programmet Envireg-Stride 1990 1993) omfattade inte separata ledningssystem på grund av budgetbegränsningar, trots att Biguglia befinner sig i ett område som drabbas av periodiska översvämningar (där riksvägen fungerar som en vall och hindrar dagvattnet från att rinna bort). Följaktligen rinner dagvattnet via diken ut i Biguglia-dammen utan att ha renats.

71. Nästan alla projekt som revisionsrätten granskade i Spanien saknar separata dagvattenavlopp, vilket ger upphov till problem med översvämningar av avloppsvatten, föroreningar och driftstörningar i reningsverken för avloppsvatten. Även de reningsverk som revisionsrätten inspekterade i Portugal är av den kombinerade typen.

72. Emellertid hade, vilket revisionsrätten konstaterade i Tyskland, vissa avloppssystem separata ledningssystem för dagvatten (i städernas utkanter) medan de kombinerade systemen huvudsakligen betjänade stadskärnorna.

73. Beträffande industrispillvatten som släpps ut till ledningsnät och reningsverk för avloppsvatten från tätbebyggelse fastslår direktiv 91/271/EEG (artikel 11) att medlemsstaterna måste säkerställa att sådana utsläpp sker i enlighet med på förhand fastställda bestämmelser och/eller särskilda tillstånd från behöriga myndigheter. Sådant vatten måste vara tillräckligt förbehandlat innan det släpps ut i det allmänna avloppssystemet, så att det har samma egenskaper som vatten från tätbebyggelse. Detta skall göras för att säkerställa att reningsverken fungerar på rätt sätt, förhindra att de skadas, skydda hälsan hos personal som arbetar med ledningsnäten och reningsverken, och slutligen säkerställa att utsläppen av avloppsvatten är acceptabla ur miljömässig synpunkt. Den preliminära reningen måste utföras av industrierna ifråga i enlighet med principen "förorenaren skall betala".

74. Revisionsrättens granskning visade emellertid att dessa bestämmelser inte alltid respekterades. Så är fallet med det spanska projektet Ledningsnät för avloppsvatten från Sabóns industriområde (lokalmål 1-OP), där industrinätet skulle förbindas med ledningsnätet från Arteixos tätbebyggelse utan någon som helst preliminär rening. Allt avloppsvatten släpps direkt ut i havet via undervattensutloppet i La Coruña. Projektets kostnad ligger runt 14,5 miljoner ESP.

75. Ett annat spanskt projekt, det integrerade utvecklingsprojektet för floden Tajo i Toledo, till en total kostnad av 2 540 miljoner ESP (av vilka ERUF bidrog med 1 000 miljoner ESP), omfattade en förbättring av den anläggning som renar industrispillvattnet från stadens industriområde. Vattnet renas inte alls av industrierna ifråga innan det når reningsverket; det finns en kommunal bestämmelse om rening av industrispillvatten, men den har aldrig tillämpats i praktiken.

76. Att övervaka utsläppen av renat vatten, vare sig det släpps ut direkt i den omgivande naturen (varvid gemenskapens normer är direkt tillämpliga) eller leds in i ledningsnät och reningssystem för avloppsvatten från tätbebyggelse, är en viktig faktor vid bekämpandet av vattenföroreningar. Ett nationellt system för övervakning av utsläppsförhållandena föreskrivs i de driftstillstånd som medlemsstaterna utfärdar på förhand för varje klassificerad anläggning. Under en granskning i Irland av ett jordbruks- och livsmedelsprojekt som erhåller medel från EUGFJ-utveckling noterade revisionsrätten emellertid att de normer som fastställts i tillståndet inte alltid efterlevdes, utan kännbara påföljder (vare sig pekuniära eller administrativa), trots att det fanns nationella bestämmelser om detta.

77. Övervakningen är helt och hållet de nationella myndigheternas ansvar. Kommissionen bör å sin sida ombesörja kontroller under sina inspektioner i medlemsstaterna för att förvissa sig om

a) att reningsverk som tar emot industrispillvatten fortlöpande övervakar detta spillvattens kemiska egenskaper,

b) att lokala myndigheter har fullständiga uppgifter om klassificerade anläggningar och övervakningen av utsläppen från dem, och

c) att resultaten av gjorda provtagningar visar att man följer de normer som fastställts i tillstånden och gemenskapsdirektiven i de fall där gemenskapsfinansiering har beviljats allmänna eller privata företag som producerar spillvatten.

Projektens kostnad planerade och faktiska kostnader

78. De tekniska svagheter som observerats i utformningen och planeringen av projekt ger i de flesta fall upphov till felaktiga beräkningar av kostnaderna för de arbeten som skall utföras. De faktiska kostnaderna är betydligt högre. I alla besökta medlemsstater och för nästan alla granskade projekt upptäcktes betydande kostnadsavvikelser. De viktigaste fallen av undervärdering av stödberättigade utgifter som iakttagits av revisionsrätten beskrivs i de följande punkterna.

79. För byggandet av reningsverket för regionen Stor-Aten i Psytalia (OP ERUF Attika aspekt 1.1) hade vid tiden för granskningsbesöket sex huvudavtal som täckte 77 % av projektets kostnad genomförts till en kostnad som hade ökat till nära det dubbla det planerade beloppet [från planerade ca 40,4 miljoner ecu (11 500 miljoner GRD) till ca 78,9 miljoner ecu (22 400 miljoner GRD)].

80. I Spanien hade den allmänna hydrologiska planen för Galicien (PHGC) som formulerades av de regionala myndigheterna 1990 omfattat investeringar på ca 19,6 miljoner ecu (3 125 miljoner ESP) beträffande programmet för minskad förorening av Ría de La Coruña. 1994 förutsågs i den reviderade regionalplanen investeringar beträffande samma program på ca 39,2 miljoner ecu (6 245 miljoner ESP), vilket utgör en ökning på 100 % jämfört med den ursprungliga planen. Trots att de olika beräkningarna inte är direkt jämförbara då hade man tvingats ta hänsyn till inflationen, införlivandet av nya projekt och krav med anledning av direktiv 91/271/EEG måste man konstatera att en stor del av ökningarna i kalkylerna beror på avsevärda förseningar i verkställigheten; förseningar som har en mångfald tekniska, juridiska (expropriationer) och budgetmässiga orsaker. Liknande avvikelser från planen observerades i Ría de Vigo-programmet, som ökade från ca 67,2 miljoner ecu (10 700 miljoner ESP) till ca 177,1 miljoner ecu (28 200 miljoner ESP) (163 %), och Ría de Arousa-programmet, som ökade från ca 29,5 miljoner ecu (4 697 miljoner ESP) till ca 51,3 miljoner ecu (8 167 miljoner ESP) (73 %). Ökningarna av projektens faktiska kostnader granskas i punkt 86.

81. För byggandet av reningsverket i Dingle i Irland (OP Envireg) blev de slutliga utgifterna ca 6,1 miljoner ecu (4,9 miljoner IEP) mot planerade ca 4,1 miljoner ecu (3,3 miljoner IEP), vilket är 45 % ökning av de planerade kostnaderna.

82. I ett franskt projekt var den planerade kostnaden för ett litet reningsverk, som finansierades genom EUGFJ-utveckling (Grisslaktföreningen ABERA) 93 000 ecu (0,6 miljoner FRF). Den slutliga kostnaden för anläggningen uppgick efter talrika tekniska förbättringar till ca 0,9 miljoner ecu (6 miljoner FRF) eller 10 gånger så mycket som de beräknade utgifterna.

83. Slutligen "korrigerades" kostnaderna uppåt för Meißens reningsverk i Tyskland (ERUF OP Sachsen) av ingenjörerna för tilläggsarbeten. Dessa förändringar har ändå stannat under den tioprocentgräns över vilken man enligt nationell lag [punkt 2 (3.2) del B i Verdingungsordnung Bauleistung (riktlinjerna i bestämmelserna för offentlig upphandling)] hade blivit tvungen att omförhandla om nya priser. Revisionsrätten anser dock, i motsats till kommissionen, att betydande besparingar hade kunnat göras för samma projekt utan att minska anläggningens effektivitet. I synnerhet är det onödigt och olämpligt att bygga en källare och ett antal kulvertar under hela anläggningen i syfte att direkt kunna komma åt alla rör och bassänger (oxidations- och nitreringsbassänger etc.) via stora och väl uppvärmda korridorer. Detta är det enda av de reningsverk som revisionsrätten besökt som är försett med sådana anordningar.

84. Revisionsrätten inser svårigheten med att genomföra betydande infrastruktursprojekt utan kostnadsökningar. Prismodifieringar planeras och accepteras i alla former av kortsiktig och långsiktig teknisk planering. I normalfallet leder inte ökade kostnader direkt till ökat gemenskapsstöd. Betydande kostnadsförändringar är emellertid en klar indikation på bristande planering och projektförvaltning samt förseningar i utförandet av projektet. Förseningarna leder i de flesta fall till ökade kostnader.

Förseningar i utförandet av projekten och deras effekter på kostnadsökningarna

85. Det finns ett klart samband mellan observerade förseningar i projektens genomförande och ökade konstruktionskostnader.

86. I Frankrike påbörjades ett projekt finansierat av det integrerade medelhavsprogrammet (IMP) för minskning av föroreningarna i Biguglia-lagunen år 1991, fastän de inledande studierna hade gjorts 1986. I detta sammanhang skulle vissa arbeten för ett annat av Envireg finansierat projekt ha varit avslutade inom tre månader (september 1992). I själva verket avslutades de efter 21 månader (juni 1994). För detta projekt beställdes arbeten och inkrävdes anbud efter det att tidsgränsen för åtaganden gått ut till ett belopp av 0,7 miljoner FRF. Detsamma gäller anbudsförfarandet för ett annat projekt finansierat av det integrerade operativa programmet Korsika 1990 1993 där beloppet var 1,4 miljoner FRF. Påbörjandet av projektet beträffande reningsverket för staden Ajaccio blev likaså försenat. Fastän de förberedande studierna finansierades av Envireg 1991, beställdes de först 1993. Tidsfristerna för slutförandet av första stadiet (1997) och följaktligen de för hela projektet (2000) kommer inte att respekteras. Det var betydande förseningar vid utarbetandet av studierna inför projektet beträffande reningsverket i Bastia Syd, finansierat av Envireg i början av 1991. Dessa studier avslutades 1995 i stället för 1993 som planerat, och följaktligen blir det nya reningsverket färdigt först i början av 1999. De största förseningarna gällde projektet för minskning av föroreningen längs Ajaccio-buktens södra strand, där de inledande studierna påbörjades 1984 och reningsverket togs i drift först elva år senare.

87. I Spanien ökade kostnaderna för projektet Ledning GLI-3 Valladares-Lagares med 26 % och projektet försenades med 28 månader. Ifråga om det integrerade projektet för föroreningsminskning i Arteixo var avvikelsen 45 % från den ursprungliga kostnaden och projektet försenades med 50 månader. Ifråga om hela projektet för sanering av Sada var avvikelsen 47 % och förseningen 15 månader. Ifråga om det integrerade projektet beträffande föroreningsminskning för Cabanas och Pontedeume vilket tillfälligt avstannade i 28 månader för "tekniska förbättringar" och vilket fortfarande är under byggnad uppgick redan förseningarna till 38 månader i februari 1997 och projektets kostnader har ökat med 23 %. Ifråga om det integrerade projektet för föroreningsminskning i Ribeira, vilket fortfarande är under byggnad, är den finansiella avvikelsen redan 33,5 %. Slutligen har man redan överskridit kostnaden med 30 % ifråga om projektet för föroreningsminskning i Rianxo, och reningsverket var trots att det färdigställdes ett år tidigare ännu inte taget i drift i mars 1996.

88. Två års försening noterades ifråga om projektet beträffande undervattensutloppet i Ría de la Coruña. Fram till november 1996 hade projektet inte godkänts officiellt av de lokala myndigheterna. I sådana fall har byggnadsföretaget ansvar för underhållet och driften av anläggningen. De stora regnmängderna och frånvaron av separata avloppssystem har lett till att en stor del av avloppsvattnet har släppts ut i havet orenat.

89. I Grekland konstaterades betydande förseningar ifråga om alla projekt som revisionsrätten granskade huvudsakligen av tekniska och administrativa skäl. Reningsverket i Rethimnon blev försenat med 27 månader, och kostnaden har ökat med 257 %. Projektet är ändå otillräckligt för stadens behov. Kostnaden för uppförandet av reningsverket i Veria hade nästan fördubblats och vid tiden för besöket var projektet ännu inte slutfört. Den totala kostnaden för de båda projekten uppgick till ca 6,1 miljoner ecu.

90. Projektet i Brienza i Italien som påbörjades i juli 1990 skulle ta 12 månader. I slutet av 1995 var projektet inte slutfört. Projektet beträffande reningsverket i Taranto sattes igång 1991 och var planerat att ta ett år, men var ännu inte slutfört i slutet av 1995.

91. Även projekt i Irland drabbades av förseningar i slutförandet av samma skäl som i andra medlemsstater. På grund av tekniska förbättringar blev igångsättningen av en del av projektet i Greystones, som samfinansierats av ERUF, försenad med två år. Förseningar noterades också ifråga om projektet för Wexfords avloppssystem, där igångsättningen av vissa arbeten var tre år försenad. Projektet kom igång först i september 1993.

Förvaltning av projekten av de ansvariga myndigheterna

92. När stora projekt delas upp blir det ibland svårt att säkerställa att man följer bestämmelserna i förordningarna för strukturfonderna och Sammanhållningsfonden. Artikel 1.3 i förordningen om inrättandet av Sammanhållningsfonden ((EG) nr 1164/94) ger möjligheten att finansiera projekt i etapper, förutsatt att dessa är tekniskt och ekonomiskt självständiga. Dock fanns det vissa projekt som teoretiskt sett var odelbara, men som man ändå hade delat upp för att få finansiering först från ERUF och därefter från Sammanhållningsfonden. Så var fallet med projekten för avloppssystem i Greystones och Wexford, vilka revisionsrätten granskade i Irland. De båda projekten finansierades delvis av ERUF och sedan av Sammanhållningsfonden på grundval av ett och samma avtal med det företag som fått i uppdrag att utföra själva arbetena. Därför är det svårt att betrakta projektetapperna som självständiga projekt; i verkligheten är de bara "betalningsetapper" och kan i själva verket definieras som den del av projektet vilken ännu inte har erhållit finansiering från ERUF.

93. Detta bruk väcker på nytt frågan om huruvida gemenskapsförordningarna på detta område respekteras och följs. Dessutom finns det risk för att uppdelningen av projekt i etapper kan göra det lättare att minska beloppen i upphandlingsavtalen i avsikt att kringgå de stipulerade gränserna i olika direktiv som rör denna fråga. Revisionsrätten har nämnt detta problem förut i den särskilda rapporten nr 1/95 om det finansiella instrumentet för sammanhållning (27).

94. Vad gäller aspekten offentlig upphandling konstaterade och påpekade revisionsrätten återigen för kommissionen problem, såväl i samband med alltför stor rabattering av priser för säkerställande av avtal, som vissa nationella förvaltningars bruk av olika möjligheter (snabba förfaranden och dylikt) som finns tillgängliga enligt nationell lag och som syftar till att begränsa, eller ibland utesluta konkurrens. Uppdelningen av ett projekt på flera underprojekt och flera avtal bidrog sålunda till att skapa denna situation. Revisionsrätten noterade att ett grekiskt projekt finansierat av ERUF (OP Attika, Perama kommun) hade delats upp i 54 delar. Den totala kostnaden för detta projekt uppgick till 457 207 ecu. Sådana metoder ökar såväl förseningarna som kostnaderna för projektens genomförande och gör förvaltningen mer tungrodd. Revisionsrätten har redan noterat detta faktum i en tidigare rapport (28).

95. Det saknas ofta insyn i projektförvaltningen. Vissa projekt särskilt stora ackumulerar till exempel gemenskapssubventioner från olika källor och bör enligt gällande förordningar föra separata räkenskaper. På den slutliga mottagarens nivå betraktas de olika interventionsformerna huvudsakligen som finansieringskällor som utan åtskillnad kan användas till olika projektetapper. Detta gäller särskilt IMP-stöd (IMP-fas 1, IMP-relaterade åtgärder, tilläggsrubrik för IMP), eller integrerade operativa program för de på Korsika granskade projekten: förbättringsarbetena vid Biguglia-lagunen, förbättringsarbetena på Ajaccio-buktens södra strand.

96. Likaledes har revisionsrätten konstaterat att det inte alltid var möjligt att få de utgiftsbelopp som uppgivits till kommissionen av de centrala förvaltningarna att stämma med de belopp som förvaltarna och/eller mottagarna uppgivit till de nationella myndigheterna. Huvudorsaken var frånvaron av särskild redovisning eller en tillfredsställande kontoindelning för de subventionerade projekten, vilket skulle ha gjort det möjligt att identifiera de uppgivna utgifterna. Detta gällde de i Spanien granskade projekten Ledning GLI-3 Valladares-Lagares (Miljö-OP) och undervattensutloppet i La Coruña (Envireg-OP). Vad beträffar avloppsreningsåtgärden i programmet Envireg-Stride på Korsika var det dessutom omöjligt att få de uppgivna utgifterna att stämma med de betalningsintyg som slutmottagarna hade utfärdat. Ändå är dessa dokument avsedda att utgöra grunden för att styrka utgifterna.

Tekniska fel på reningsverk

97. Omnämnanden har redan gjorts av anläggningar som inte uppfyllde de kvalitetsnormer som fastställs genom direktiven (se punkterna 58 62) samt av behovet av ytterligare investeringar för att de skall motsvara den fastställda normen. Det är därför fråga om att förbättra redan förefintliga reningsprocessers kvalitet. Emellertid finns det ytterligare en rad problem: en del anläggningar som redan är färdigställda har ännu inte tagits i drift och andra är ineffektiva på grund av allvarliga driftproblem. I båda fallen äventyras verkan av gemenskapsfinansieringen.

98. 1996 konstaterade revisionsrätten att fem reningsverk av de sex granskade i Italien inte var i drift, fastän arbetet hade slutförts, i vissa fall flera månader tidigare. Ett av skälen var ENEL:s (det nationella elbolagets) vägran att koppla dem till elnätet, eftersom det saknades disponibla medel. Samma anläggningar visade tecken på andra problem, såsom att vissa av dem inte var kopplade till avloppssystem etc. Om sådana anläggningar (mekanisk och elektronisk utrustning samt byggnader) inte används, finns också risken att de tar skada. De anslag som investerats i dessa anläggningar uppgår till ca 26,5 miljoner ecu (55 125 miljoner ITL).

99. Av tre reningsverk i Galicien (Spanien) där arbetena var avslutade fungerade ett enda. Ett annat (integrerat avloppssystem för staden Sada) fungerade otillfredsställande. Det tredje, reningsverket i Rianxo, som hade överlåtits åt den lokala myndigheten i april 1995, var ännu inte i drift, för det första för att anläggningen inte var kopplad till elnätet, men också för att anbudsinfordran för driften av anläggningen inte hade genomförts. Målet för dessa projekt att minska föroreningen hade inte uppnåtts. Den totala kostnaden för dessa två projekt är ca 8,4 miljoner ecu.

100. En av Envireg medfinansierad studie (29), där 15 reningsverk på Kreta utvärderas, har påpekat att de inte arbetade under optimala förhållanden och att kontrollen av det utsläppta vattnet borde förbättras. Slutligen konstaterades fall av reningsverk med tekniska fel i alla besökta medlemsstater.

101. De redan nämnda fallen visar mångfalden och komplexiteten hos de faktorer som måste föreligga om man skall få tillfredsställande resultat vad gäller reningsverkens kvalitet och få optimal effekt av gemenskapsfinansieringen. Denna spelar utan tvivel en mycket viktig roll vid genomförandet av politiken på detta område. Inom ramen för delat ansvar måste medlemsstaterna säkerställa att dessa anläggningars effektivitet upprätthålls. De viktigaste aspekterna är anläggningarnas drift, underhållet av ledningsnät och de därmed förbundna kostnaderna, vilka revisionsrätten också undersökte i somliga medlemsstater.

Envireg-initiativet

102. 1990 upprättade kommissionen gemenskapsinitiativet Envireg som ett bidrag till miljöskyddet och ett medel för främjande av ekonomisk utveckling. De specifika målen omfattade

- att minska föroreningen av kustområden,

- att främja planeringen av markanvändning i kustområden,

- att bidra till bättre hantering och kontroll av industriavfall,

- att öka kunskapen om utformningen och förvaltningen av installationer för minskning av föroreningar.

103. Det totala bidraget från strukturfonderna till GI Envireg under perioden 1990 1993 var ungefär 500 miljoner ecu (till 1990 års priser). De stödberättigade områdena var mål 1-regionernas kustområden samt mål 2- och mål 5b-regionernas kustområden vid Medelhavet. Vad gäller industriavfall och tekniskt stöd var alla mål 1-regioner stödberättigade.

104. Nära två tredjedelar av anslagen användes för att minska föroreningarna i mål 1-regionernas kustområden, särskilt genom uppförande och modernisering av infrastruktur och utrustning för rening av spillvatten. Av denna anledning granskade revisionsrätten användningen av anslag från ERUF i mål 1-regioner till projekt för förbättring av vattenkvaliteten, det nätverk för tekniskt stöd som upprättats av kommissionen för att öka kunskapen och utbytet av förvärvat kunnande, och utvärderingen i efterhand av Envireg.

Problem med att genomföra GI Envireg

105. GI Envireg godkändes i maj 1990, och slutdatumet för utbetalningar sattes till den 31 december 1994 för somliga program och den 31 december 1995 för andra. Genomförandet av dessa program har fått vidkännas betydande förseningar, och de flesta berörda medlemsstater har begärt att få den slutliga tidsfristen förlängd. I slutet av 1996 (två år efter de ursprungliga avslutningsdatumen för somliga och ett år efter för andra) hade bara tre av tretton program avslutats (Envireg Provence-Alpes-Côte d'Azur, Nordirland och Portugal). 17,9 % av initiativets åtaganden var ännu inte reglerade (se tabell 6).

>Plats för tabell>

106. Irland hade inte begärt senareläggning av slutdatumen. Att avslutandet av programmet försenades berodde på meningsskiljaktigheter mellan kommissionen och de irländska myndigheterna om definitionen av "slutlig mottagare" beträffande vissa projekt, däribland avloppsinfrastrukturprojekten. Irland betraktade miljöministeriet (det för projektfinansieringen ansvariga departementet) som slutlig mottagare, snarare än de lokala myndigheter som är byggherrar. De andra medlemsstaterna anser å andra sidan att byggherrarna är de slutliga mottagarna. Följaktligen omfattar de av Irland lämnade utgiftsredogörelserna både utgifter som inte hade betalats vid tiden för redogörelserna, beräknade utgifter, och utgifter som hade betalats före den stödberättigade perioden. Kommissionen bör säkerställa att uttrycket "slutlig mottagare", såsom det definierats i de finansiella bestämmelser som godkänner varje operativt program, tillämpas enhetligt för alla medlemsstater och att utgiftsredogörelserna omfattar endast de faktiskt uppkomna utgifterna, som det föreskrivs i de gällande förordningarna.

107. Genomförandet av Envireg-programmet i Italien stötte på särskilt svåra problem som var förknippade med genomförandet av gemenskapsstödramen 1989 1993 i Italien. Vad gällde Envireg konstaterade revisionsrätten en brist på programuppföljning, delvis därför att finansiella data och arbetsrapporter inte hade skickats till kommissionen, men också därför att uppföljningskommittéerna ofta sammanträdde under något betänkliga förhållanden (brist på exakta data, företrädare för regionerna var ibland frånvarande, protokoll fördes inte). Till följd av detta hade bara 3,5 % av de av kommissionen i form av förskott överförda beloppen från 1991 (ett belopp på ca 3,1 miljoner ecu (6 600 miljoner ITL)) utbetalats i slutet av 1994. Problemen med att genomföra gemenskapsstödramen i Italien gav upphov till en allmän överenskommelse mellan Italien och kommissionen, genom vilken Envireg-programmet förlängdes till den 31 december 1996 vad gällde åtaganden och den 31 december 1997 för utbetalningar.

108. I Envireg-programmet i Nordirland var 96 % av anslagen öronmärkta för minskning av föroreningarna i kustområdena. 14 avloppsvattenreningsprojekt hade ursprungligen planerats i detta syfte. Men problemen med att bringa dessa projekt i överensstämmelse med vattenkvalitetsdirektiven och särskilt det nya direktivet 91/271/EEG gjorde det omöjligt att utföra hälften av dem inom de i programmet fastställda tidsfristerna. Sju projekt ersattes av ett stort projekt för renoveringen av ett av Belfasts två reningsverk, som betjänar 250 000 invånare. Det senare projektet till en total stödberättigad kostnad av ca 16,5 miljoner ecu (13,3 miljoner GBP), helt finansierat med nationella medel hade redan påbörjats 1986 och har absorberat 68 % av ERUF:s bidrag till detta program. Det måste betonas att endast i sällsynta undantagsfall räknade man i riktlinjerna för Enviregs operativa program (30) med att finansiera reningsverk för tätbebyggda områden med en befolkning på över 100 000. Under dessa omständigheter uppnåddes de för Nordirland inom ramen för Envireg fastställda målen och prioriteringarna endast delvis, särskilt vad gäller projektens nyskapande karaktär.

109. För den del som gällde Envireg-Galicien tog medlemsstaten med ett nytt projekt om undervattensavloppet för reningsverket i La Coruña, som utgjorde 32 % av de totala stödberättigade utgifterna för denna självständiga kommun, det vill säga ca 8,8 miljoner ecu (1,4 miljarder ESP). I strid med kommissionens riktlinjer (31) ingår projektet som en del av en enhet som endast omfattar förbehandling av avloppsvattnet från La Coruña, en stad med en befolkning på långt mer än 100 000 invånare. Dessutom uppfyller inte projektet villkoren i direktiv 91/271/EEG (artiklarna 4 och 6).

110. Situationen skilde sig från medlemsstat till medlemsstat. Till exempel vad gällde Portugal var det i viss mån möjligt att kompensera frånvaron av miljöåtgärder i gemenskapsstödramen 1989 1993 genom Envireg och initiativet tillgodogjorde sig en ökning på 13 miljoner ecu av bidraget från ERUF beroende på en överföring av anslagen från Regen-initiativet. Detta gjorde det möjligt att inkludera ytterligare projekt.

111. Beträffande Envireg-Grekland skar kommissionen ned de stödberättigade beloppen med 22 miljoner ecu (15,7 %) och på grund härav med 15 miljoner ecu (16 %) ERUF:s medfinansiering jämfört med det ursprungligen programmerade beloppet. Detta berodde på det undermåliga genomförandet av åtgärd 1 i programmet, vilken gällde rening av avloppsvatten och som svarade för 61 % av anslagen. Av de totalt 100 projekt som denna åtgärd avsåg blev man i själva verket tvungen att ge upp 32. Ytterligare 40 av de återstående 68 projekten drabbades också av problem under genomförandet och kunde därför inte slutföras enligt Envireg-programmet. Grekland begärde att de skulle innefattas i den nya gemenskapsstödramen 1994 1999.

112. Programmet Envireg-Stride på Korsika fick vidkännas en minskning på 6,3 miljoner ecu av de totala stödberättigade kostnaderna (14,5 %), medan ERUF:s samfinansiering ökade med 1,8 miljoner ecu (13,8 %). Detta belopp åstadkoms genom att oanvända anslag från det operativa programmet Interreg Korsika-Sardinien överfördes och användes för att finansiera åtgärd 2 "Rening av avloppsvatten". Minskningen av de stödberättigade kostnaderna berodde på att åtgärd 3 "Eliminering av fast avfall" delvis misslyckades. Där hade mindre än 25 % av de disponibla anslagen använts, vilket inte blev utan konsekvenser för reningen och bortskaffandet av det slam som producerades av reningsverket.

Nätverket för tekniskt stöd "Ambiente e Regione" (AMBER)

113. En av GI Enviregs nyskapande aspekter var att öka kunskapen och utbytet av förvärvat kunnande på de områden som finansierades av inititativet genom AMBER-nätverket för tekniskt stöd (finansierat upp till 1 006 573 ecu fördelade över tre år). Nätverket skulle på begäran tillhandahålla teknisk expertis för projekten åt de ansvariga för programmen och arbetsledarna, verka för utbyte av information och erfarenheter och kunskapsöverföring mellan de olika berörda administrationerna, samt biträda kommissionen, i synnerhet med uppföljningen av initativet. När det gäller vattenrening skulle nätverket tillhandahålla tekniskt stöd för att öka kunskapen beträffande utformning och underhåll av avloppsreningsverk.

114. Granskningen av AMBER-nätverket för tekniskt stöd ansågs vara viktig såtillvida att revisionsrätten tidigare hade konstaterat att många avloppsreningsverk inte var i drift, särskilt då i mål 1-regioner, och kommissionen hade åtagit sig att övervaka detta problem i framtiden (32).

115. I juni 1991 kontrakterade kommissionen ett konsultföretag för uppgiften att upprätta nätverket för tekniskt stöd. Det första avtalet som tecknades hade ett års löptid, och det förnyades därefter tre gånger fram till den 20 december 1994.

116. Det måste konstateras att delen "begäran om teknisk expertis" inte fungerade: bara 9 000 ecu användes för detta ändamål. Det fanns flera orsaker till detta, men den viktigaste var att två av medlemsstaterna (Spanien, Italien) med de största Envireg-programmen (cirka 60 % av alla) inte använde nätverket. Dessutom var kännedomen om nätverket i huvudsak begränsad till central nivå, och de lokala myndigheterna fick mycket lite information om det. Därtill kom att AMBER-nätverket inte hade medel avsatta för att betala de konsulterade experternas arvoden, och då fanns det heller inget incitament för de lokala myndigheterna att använda nätverket. Slutligen tillhandahölls redan tekniskt stöd av nationella förvaltningar eller genom anlitande av utomstående konsulter.

117. Nätverkets uppgifter omfattade även såväl utarbetandet av nyhetsblad och handböcker åt lokala myndigheter som arrangemang av konferenser och seminarier om miljöfrågor. Det var också problem med spridningen av dessa handböcker. Inte förrän i slutet av 1993 gjordes något försök att skicka dem till lokala myndigheter i de områden som var berättigade till stöd från GI Envireg. Emellertid var sista datum för utläggning av arbete på entreprenad den 31 december 1993 beträffande Envireg. Dessutom kunde revisionsrätten konstatera att endast omkring 900 exemplar av en upplaga på 5 000 av handboken om avloppsvattenrening blev distribuerade till vederbörande myndigheter.

118. Avsikten var att det skulle arrangeras konferenser för att underlätta utbytet av förvärvat kunnande och överföringen av kunskaper på olika sätt, inklusive bilateralt samarbete mellan de olika berörda myndigheterna. Med några få undantag följde man inte upp det samarbete som hade inletts som en följd av sådana utbyten.

119. Nätverkets tredje uppgift var att bistå kommissionen. Detta bestod huvudsakligen i att utföra granskningar i en omfattning som sträckte sig långt bortom GI Enviregs mål och villkoren i avtalet om tekniskt stöd. Kommissionen hade i sina svar på den särskilda rapporten om miljön (33) redan informerat revisionsrätten om sin avsikt att utvidga AMBER-nätverkets ansvarsområde utanför GI Enviregs gränser så att det omfattade alla strukturåtgärders miljöaspekter. Denna utvidgning av nätverkets ansvarsområde blev gjord, men på grundval av ett avtal som var begränsat till Envireg-program och utan en ny anbudsinfordran.

Utvärdering i efterhand av GI Envireg

120. I december 1993 slöt kommissionen ett avtal till ett värde av 276 500 ecu för utvärderingen av GI Envireg. Utvärderingen av Envireg skulle utföras i två etapper som skulle vara avslutade i december 1995. Huvudmålen för första etappen var att bedöma de uppsatta målen och utvärdera det tillförda gemenskapsvärdet samt att analysera initiativets förvaltningsförfaranden och förvaltningssystem i de medlemsstater som var mottagare. Andra etappen ägnades den ekonomiska verkan som hade åstadkommits genom genomförandet av initiativet. Den skulle inte påbörjas förrän kommissionen hade konstaterat att det arbete som hade utförts under första etappen var av tillfredsställande kvalitet.

121. Emellertid framlades en slutlig rapport för kommissionen i oktober 1996, 25 månader efter det slutdatum som hade satts för den första etappen (september 1994) och tio månader efter det som hade satts för den andra etappen (december 1995). Den totala kostnaden för utvärderingen var 211 887 ecu och enligt kommissionen innehöll rapporten redan det mesta av informationen för den övergripande utvärderingen av GI Envireg.

122. Enligt revisionsrättens åsikt uppnådde dock inte rapporten de mål för utvärderingen som hade uppsatts och fastställts i avtalet, och i synnerhet:

a) Analysen av förvaltningsförfarandena och förvaltningssystemen är uteslutande beskrivande, med stora variationer i kvaliteten mellan medlemsstater.

b) Rapporten jämför inte programplanerings- och genomförandemetoder och bedömer inte förvaltningsstrukturerna i förhållande till de eftersträvade målen.

c) Det finns ingen analys av de konkreta utförandena av de samfinansierade programmen och projekten, och inga bedömningar som skulle ha kunnat göra det möjligt att mäta dessa bidrags inverkan på grundval av lämpliga indikatorer (med undantag av Portugal).

d) De förväntade budgetmässiga och finansiella analyserna har inte utförts.

e) GI Enviregs inverkan på de miljöproblem som initiativet skapades för att lösa (vattenföroreningar, metodisk utveckling av kustområden etc.) har inte tagits upp på ett uttömmande sätt.

f) Rapporten redovisar inget samband mellan Envireg och ekonomisk utveckling och/eller utveckling av turismen i den berörda regionen.

Det är omöjligt att dra några slutsatser om GI Enviregs effekt med hjälp av de data som finns i rapporten. Slutligen har den vetenskapliga utvärderingskommittén inte ens bildats.

123. Avslutningsvis är det vad gäller GI Enviregs bidrag revisionsrättens åsikt att denna åtgärd endast delvis uppnådde de ursprungligen uppsatta målen. Med undantag av Irland var länken mellan Envireg och direktiv 91/271/EEG på avloppsvattenreningens område inte tillräckligt tydligt definierad vad gällde projektskvalitet, så att det blev möjligt för projekt att vara samfinansierade, fastän de inte följde direktivet. Likaledes nämndes inte principen "förorenaren skall betala" vad gällde reningsprojekten, så att det blev möjligt för projekt för rening av industrispillvatten att erhålla finansiering, fastän de förorenande industrierna saknade tillstånd att släppa ut vattnet och inte förbehandlade utsläppet på något sätt.

124. Gemenskapsinitiativet var försenat i starten, vilket också begränsade den tillgängliga tiden för genomförandet av det. Detta stimulerade på intet sätt framläggningen av nya projekt, vilket förklarade deras lilla andel i förhållande till det antal projekt som redan var igångsatta eller planerade före initiativet. Förseningarna med att genomföra dem var betydande, som i Italiens fall, och ledde såväl till att ett stort antal projekt övergavs och/eller att många andra inte slutfördes, som i Grekland, som till att betydande förändringar gjordes i det ursprungliga programmets projektinnehåll, såsom var fallet i Nordirland.

125. Ökningen av kunskaperna och utbytet av förvärvat kunnande genom informationskampanjer var mycket liten, vilket även efterfrågan på tekniskt stöd var.

Life-programmet

126. Det finansiella instrumentet för miljön (Life) upprättades genom rådets förordning (EEG) nr 1973/92 av den 21 maj 1992 (34) för perioden 1991 1995. Denna förordning ändrades genom rådets förordning (EG) nr 1404/96, vilken upprättar Life:s andra period (1996 1999). Life tilldelades en budget på 450 miljoner ecu för perioden 1996 1999.

127. De genom Life finansierade projekten är huvudsakligen av nyskapande karaktär och försöker förbättra och sprida specifikt och tekniskt kunnande bland medlemsstaterna på miljöns område. Ett av de granskade franska Life-projekten gällde uppförandet av ett litet vattenreningsverk av experimentell karaktär. Dess mål var att testa en metod för rening av hushållsspillvatten för 50 till 150 pe till låg kostnad. Detta projekt har varit framgångsrikt och resultaten förtjänade ytterligare utnyttjande av kommissionen och medlemsstaterna, i enlighet med det som föreskrivs i artiklarna 2.1 b och 3 i Life-förordningen beträffande spridningen av de nyskapande projektens resultat. Revisionsrätten har redan nämnt dessa punkter i sin årsrapport för budgetåret 1994 (35).

KAPITEL IV FRÅGAN OM VATTENAVGIFTER

128. Såsom avhandlat i första kapitlet (se punkterna 21 23) är kostnaderna för att genomföra avloppsvattendirektivet betydande. Då uppstår frågan om hur medlemsstaterna planerar att ta itu med förvaltnings-, drifts- och återanskaffningskostnader (avskrivningskonstnader). Finansieringen av byggnadskostnaderna säkerställs i huvudsak genom de nationella budgetarna och subventioner från gemenskapen där det är lämpligt. Det bör betonas att parallellt med investeringarna i avloppsvatteninfrastrukturen görs liknande investeringar i projekt för vattenförsörjning och omhändertagande av fast avfall. Finansieringen av drifts-, underhålls-, kapital- och återanskaffningskostnaderna är huvudsakligen ett ansvar för regionen, distriktet, de lokala eller kommunala myndigheterna. Dessa pengar kommer från de på lokal nivå införda avgifterna, som är integrerade i de lokala skatterna eller "vattenräkningen".

Vattenavgifter

129. Vattenavgifterna och deras beräkningsgrunder är komplexa och varierar över Europa. Avgifterna varierar efter typen av utsläpp (36), användargruppen, typen av avgiftsbas och den debiterande myndigheten.

130. I en studie av kommissionen ansågs vattenavgifterna ha två tydliga uppgifter:

a) Finansieringsfunktionen eller finansieringselementet som hänför sig till finansieringen av byggnads- och driftskostnaderna för de kommunala reningsverken.

c) Incitamentsfunktionen eller det incitamentselement som hänför sig till deras verkan som incitament för att minska föroreningarna i en sådan utsträckning att lägre avgifter blir följden.

Alla EU-länder har avgiftssystem med en finansieringsfunktion. Det finns emellertid stora skillnader vad gäller i vilken utsträckning avgiftsintäkterna täcker kostnaderna för reningen av det kommunala avloppsvattnet. Enligt ovan nämnda rapport täckte användaravgifterna för perioden 1988 till 1992 en hög del av kostnaderna i Danmark, Tyskland, Nederländerna och Förenade kungariket (England och Wales). Avgifterna ifråga täckte en förhållandevis låg del av kostnaderna i Portugal och Spanien, och Belgien befann sig i ett mellanläge. Det fanns ingen eller ofullständig information beträffande Irland, Frankrike, Luxemburg, Grekland och Italien.

131. Det finns inte tillräcklig information tillgänglig för att avgöra huruvida användaravgifterna var strukturerade på ett sätt så att de täcker totalkostnaderna och ger förorenarna ett tillräckligt incitament att minska sin belastning av systemet.

132. En effektiv kombination av finansierings- och incitamentsfunktionerna kan uppnås, om avgiftstaxan bestäms av vattenkvalitetsförvaltningens finansiella behov. Det betyder att kostnaderna för att driva systemet och alla hjälptjänster, inklusive amorteringen av kapitalkostnaderna, bör debiteras användaren i enlighet med principen att förorenaren skall betala. Denna metod kräver att man vid planeringen av reningsverkets kapacitet inte bara tar hänsyn till den betjänade tätortens storlek, utan också till den förväntade minskningen av kapacitetsbehovet genom incitatmentseffekterna, annars kan överkapacitet bli följden.

133. Det är till exempel bekymmersamt att man beträffande dessa projekt och de åtgärder som uppenbarligen vidtagits för att finansiera dem inte hade tagit hänsyn till de årstidsmässiga variationerna i kapacitetsbehov för anläggningarna, med den följden att anläggningarna i populärare turistorter inte har kunnat uppfylla behoven under turismens högsäsong.

134. Det är inte uppenbart att en rationell avgiftspolitik i enlighet med principen "förorenaren skall betala" i tillräcklig utsträckning har avstämts med EU-subventionernas inverkan. Kapitalkostnaderna för förbättringar av anläggningar för rening av avloppsvatten och de motsvarande underhållskostnaderna är sådana att medlemsstaterna givetvis önskar minimera dessa kostnader, eller i varje fall skaffa sig ett så stort bidrag till att dela dem som möjligt, både för att minska deras inverkan på den offentliga sektorns budgetar och för att minska inverkan av höga vattenavgifter på väljarna. Beträffande de flesta projekt som granskades av revisionsrätten hade de offentliga myndigheterna och de driftsansvariga redan mött betydande svårigheter, särskilt ifråga om

- att skaffa fram kapital (regionens del i finansieringen av kapitalinvesteringen), och

- att fastställa "politiskt" och "socialt" acceptabla avgiftsnivåer för sina väljare.

Där anläggningarna är samfinansierade genom strukturfonderna (och särskilt genom Sammanhållningsfonden för vilken avkastningen från anläggningarna uttryckligen måste tas med i beräkningen vid fastställandet av EU-stödet [se artikel 7.2 i ramförordningen]) är de politiska och ekonomiska incitamenten sådana att kostnaderna för att motverka föroreningar alltför lätt överförs från förorenaren till den europeiske skattebetalaren.

SLUTSATS

135. Granskningen har visat den svårighet som kommissionen har att säkerställa genomförandet av en effektiv politik för att motverka vattenföroreningarna inom EU. Där det helt och hållet kommer an på medlemsstaterna och deras lokala förvaltningar att vidta nödvändiga åtgärder för att följa direktiven, har granskningen visat att det kvarstår svårigheter med att överföra gemenskapsbeslut till inhemsk rätt (se punkterna 12 15); att mycket återstår att göra för att upprätta de program som behövs för att uppfylla de normer som finns föreskrivna i direktiven; och att den information som behövs för att utvärdera framstegen med att uppfylla de i direktiven föreskrivna normerna och efterlevnaden av den föreskrivna tidsplanen ofta saknas. Dessa problem förekommer beträffande samtliga tre direktiv som avhandlas i denna rapport (se punkterna 16 19).

136. Läget är inte heller tillfredsställande där kommissionen på EU:s vägnar direkt bidrar till kostnaderna för anläggningar som skall uppfylla de normer som föreskrivs i direktiven. En stor andel av de av revisionsrätten granskade projekten för förbättring av reningen av avloppsvatten uppfyllde inte de genom direktiven föreskrivna normerna (se punkterna 59 62 och 74 76).

137. Inte heller har man kommit tillräckligt långt med att minska det bidrag till vattenföroreningen som kommer från intensiva produktionsmetoder inom jordbruket. Inget tyder på att de producenter som är ansvariga för den allvarligaste nitratföroreningen på ett effektivt sätt hålls tillbaka antingen genom förbud eller för deras verksamhet specifika avgifter, eller genom skapandet av effektiva incitament för att lösa problemen. Detta är ett problem som man ännu inte tillräckligt har gripit sig an inom ramen för reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken (se punkterna 30 36).

138. Läget är lika otillfredsställande beträffande avloppsslammet. Ett effektivt genomförande av avloppsvattendirektivet ökar med nödvändighet svårigheterna att skaffa bort avloppsslammet, men ännu har det inte kommit någon klar reaktion från kommissionen på denna utmaning (se punkterna 38 44).

139. Närmare eftertanke måste ägnas åt det effektiva genomförandet av principen "förorenaren skall betala" när det gäller vattenförorening. I princip måste avgifter och skatter bestämmas på ett sådant sätt att det inte bara säkerställs tillräcklig avkastning för att täcka både kapital- och driftskostnaderna för anläggningarna ifråga, utan också så att allvarligare förorenare får ett incitament att förbättra sina metoder för att minska effekten av de skatter eller avgifter de annars måste betala. Revisionsrätten befarar att det normala kravet på den av projekten genererade avkastning som tas med i beräkningen vid fastställandet av det finansieringsbelopp som EU skall ställa till förfogande kan komma i konflikt med principen att förorenaren skall betala: för att kvalificera sig för maximalt EU-stöd kan myndigheter i medlemsstaterna frestas underlåta att säkerställa att de värsta förorenarna bär sin riktiga del av kostnaderna och får de korrekta ekonomiska incitamenten att minska föroreningen vid källan och sålunda minska belastningen av den offentliga infrastrukturen (se punkterna 128 134).

140. Det finns utrymme för förbättring av samordningen inom kommissionen. Även om GD XI har huvudansvaret för EU:s miljöpolitik och för åtgärder för att verkställa direktiven, måste det stärka sina band med andra operativa generaldirektorat inom kommissionen för att säkerställa att de program och projekt, som de har ansvaret för att genomföra, är fullt förenliga med EU:s miljömål (se punkt 8).

141. I det femte åtgärdsprogrammet på miljöområdet som lades fram för rådet i februari 1993 fastställs huvudlinjerna för gemenskapens åtgärder på medellång och lång sikt för utveckling av alla sektorer av ekonomisk aktivitet, förenat med en miljömässigt hållbar utveckling. Där finns också en tidtabell för att uppnå programmets mål. Beträffande avloppsreningen kan de svårigheter som påpekats av revisionsrätten i denna rapport göra det svårt att uppnå det femte programmets mål före utgången av år 2000. Denna osäkerhet delas av kommissionen och parlamentet, vilka också har fastslagit att det har brustit i bekämpningen av vattenföroreningen. Kraftfulla åtgärder måste i god tid före utgången av de tidsfrister för genomförandet som föreskrivs i direktiven vidtas av kommissionen och medlemsstaterna för att rätta till den nuvarande situationen (se punkterna 3, 5, 24 28 och 51).

Denna rapport har antagits av revisionsrätten i Luxemburg vid dess sammanträde den 19 mars 1998.

För revisionsrätten

Bernhard FRIEDMANN

Ordförande

(1) Rådets direktiv 91/271/EEG av den 21 maj 1991 om rening av avloppsvatten från tätbebyggelse (EGT L 135, 30.5.1991, s. 40).

(2) Personekvivalent är främst ett omräkningsvärde som man kommit fram till genom att jämföra kommersiellt eller industriellt spillvatten med hushållsspillvatten med avseende på den dagliga mängden avloppsvatten eller avloppsmaterial. Det baseras på den biokemiska syreförbrukningen under 5 dygn (BOD5). Den mäts genom ett test (5-dygns-BOD), där den biologiska oxidationsprocessen imiteras i laboratoriet under 5 dygn för att man skall få ett mått på den mängd syre som krävs för att bryta ned avfallet genom referens till en norm. Denna definition accepteras och tillämpas av kommissionen vid alla mätningar.

(3) Rådets direktiv 91/676/EEG av den 12 december 1991 om skydd mot att vatten förorenas av nitrater från jordbruket (EGT L 375, 31.12.1991, s. 1).

(4) Rådets direktiv 86/278/EEG av den 12 juni 1986 om skyddet för miljön, särskilt marken, när avloppsslam används i jordbruket (EGT L 181, 4.7.1986, s. 6).

(5) Källa: Miljöministeriet (Avdelningen för vatten), Paris 1996.

(6) "Environmental Investment needs in the Lagging Regions final report to the Community", juli 1991 (ERL-ESPAÑA SA).

(7) "Transposition of the UWWT Directive and Nitrates Directives Approaches in other member States", National Rivers Authority (NRA), Bristol, maj 1995.

(8) Källa: Miljöministeriet (Avdelningen för vatten), Paris 1996.

(9) Direktiv 91/271/EEG (avloppsvattendirektivet) har inte överförts av Tyskland, Grekland och Italien; direktiv 91/676/EEG (nitrater) har inte överförts av Österrike och Finland. Direktivet har överförts med vissa avvikelser av Belgien, Grekland, Spanien, Italien, Nederländerna och Portugal, och har inte tillämpats korrekt av Frankrike.

(10) Fjortonde årliga rapporten om kontrollen av tillämpningen av gemenskapsrätten (EGT C 332, 3.11.1997, s. 184 och 185.

(11) "Final Report to the Commission on the comparability of quantitative data on waste water collection and treatment", European Water Pollution Control Association, april 1995, avtal nr B4/3040/93/000924/JS/B1 med kommissionen.

(12) Artikel 17 i direktiv 91/271/EEG om rening av avloppsvatten från tätbebyggelse och kommissionens beslut 92/446/EEG om frågeformulär för direktiv inom vattenområdet, sådant det ändrats genom beslut 95/337/EEG).

(13) Meddelande från kommissionen till rådet och Europaparlamentet: Directions for the EU on Environmental Indicators and Green National Accounting. The Integration of Environmental and Economic Information Systems (KOM(94)670 slutlig).

(14) Rådets direktiv 97/11/EG av den 3 mars 1997, som träder i kraft 1999, som ändrar direktiv 85/337/EEG om bedömning av inverkan på miljön av vissa offentliga och privata projekt (EGT L 73, 14.3.1997, s. 5 15).

(15) Transposition of the UWWT and Nitrates Directives (NRA, 1995).

(16) Europés Enviroment, Dob Orí Os Assessment, Europeiska miljöbyrån (Köpenhamn), 1995.

(17) Rådets direktiv 80/778/EEG av den 15 juli 1980 om kvaliteten på vatten avsett att användas som dricksvatten, (EGT L 229, 30.8.1980, s. 11).

(18) Källor: Sammanställning av uppgifter den 15 januari 1996 i enlighet med kommissionens förordning (EEG) nr 1664/93 av den 29 juni 1993 (EGT L 158, 30.6.1993, s. 19.

(19) "EWPCA: Final Report to the Commission (DG XI) on the Comparability of Quantitative Data on Waste Water Collection and Treatment", april 1995.

(20) Artikel 14.3 i direktiv 91/271/EEG (avloppsvattendirektivet).

(21) Alla angivna siffror gäller perioden 1994 1999, utom för Sammanhållningsfonden och Life, vilka gäller åren 1993 1996 (se tabellerna 2 och 3).

(22) KOM(95) 30 slutlig, Bryssel den 20 mars 1995.

(23) "Comparative Analysis of the Envireg Programme (Final Report)", ECOTEC Research and Consulting, april 1993.

(24) "Environmental investment needs in Objective 1 regions", ECOTEC, juli 1993.

(25) Rådets förordning (EG) nr 1164/94 av den 16 maj 1994 om inrättandet av en sammanhållningsfond (EGT L 130, 25.5.1994).

(26) Årsrapport för budgetåret 1994, samt yttranden från institutionerna (EGT C 303, 14.11.1995, s. 109).

(27) Särskild rapport nr 1/95 om det finansiella instrumentet för sammanhållning, samt kommissionens svar (EGT C 59, 8.3.1995, s. 1).

(28) Revisionsrättens årsrapport 1994, kapitel 4 (EGT C 303, 14.11.1995, s. 108).

(29) "Study on the creation of a centre for environmental upgrading of Crete", Envireg-EOT, 1995.

(30) Kommissionens meddelande till medlemsstaterna (90/C 115/03) av den 9 maj 1990.

(31) Kommissionens meddelande till medlemsstaterna (90/C 115/03) av den 9 maj 1990.

(32) Särskild rapport nr 3/92 om miljön, punkt 3.15 samt kommissionens svar (EGT C 245, 23.9.1992).

(33) Svaren på punkterna 3.13 och 3.14 i den särskilda rapporten nr 3/92 om miljön (EGT C 245, 23.9.1992).

(34) EGT L 206, 22.7.1992, s. 1.

(35) EGT C 303, 14.11.1995, s. 167.

(36) När det gäller utsläpp finns det två sätt att avleda avloppsvattnet: det direkta utsläppet och det indirekta utsläppet. Denna klassificering grundas på huruvida avloppsvattnet undergår rening före utsläppet till recipienten. Detta bestämmer i sin tur det grundläggande sätt på vilket föroreningarna påverkar miljön. I båda fallen kan någon typ av förbehandling förekomma, beroende på utsläppets beskaffenhet.

TEKNISK BILAGA

>Plats för tabell>

>Plats för tabell>

>Plats för tabell>

>Plats för tabell>

>Plats för tabell>

>Plats för tabell>

>Plats för tabell>

>Plats för tabell>

>Plats för tabell>

KOMMISSIONENS SVAR

KAPITEL I GENOMFÖRANDE AV DIREKTIVEN

Omsättande av direktiven till inhemsk rätt

12 14. Den 1 oktober 1997 antog kommissionen sin rapport om genomförandet av nitratdirektivet. Enligt denna rapport bedöms endast fyra medlemsstater (Danmark, Frankrike, Luxemburg och Spanien) ha fullgjort sin skyldighet att omsätta direktivet i nationell lagstiftning. I rapporten redovisas också siffror vad gäller medlemsstaternas skyldighet att utarbeta riktlinjer för god jordbrukssed och att upprätta åtgärdsprogram för känsliga områden. Av rapporten framgår dessutom att överträdelseförfaranden har inletts mot de flesta medlemsstater.

Kommissionen håller för närvarande på att utarbeta en rapport om genomförandet av direktivet om rening av avloppsvatten från tätbebyggelse som kommer att offentliggöras under 1998. I november 1997 hade överträdelseförfaranden inletts mot sex medlemsstater (Belgien, Italien, Portugal, Spanien, Tyskland och Österrike). I tre fall (Grekland, Italien och Tyskland) slog EG-domstolen redan 1996 fast att medlemsstaterna inte hade fullgjort sin skyldighet att omsätta direktivet i nationell lagstiftning.

Medlemsstaternas rapportering

17. Vad beträffar genomförandeprogrammen inom ramen för avloppsvattendirektivet hade kommissionen i november 1997 erhållit rapporter från 11 medlemsstater, medan rapporter från Belgien (regionen Vallonien), Grekland, Italien och Portugal fortfarande saknades.

Kommissionen har låtit undersöka förhållandena i samtliga medlemsstater, inklusive de tre nya, för att jämföra deras bestämmelser om industriellt avloppsvatten. Undersökningarna genomfördes emellertid något senare än planerat beroende på att vissa medlemsstater var sena med att omsätta direktivet i sin nationella lagstiftning. Resultaten håller för närvarande på att utvärderas och kommissionen kommer under 1998 att offentliggöra sin rapport i enlighet med artikel 13.3.

20 22. Vad beträffar det lagstadgade kravet att ange kvantifierade indikatorer i programplaneringsdokumenten och följa upp hur målen uppnås, är situationen efter förhandlingar med medlemsstaterna den att ett flertal miljöindikatorer redovisats i varje programplaneringsdokument. Det är övervakningskommittéerna som svarar för att nödvändiga uppgifter tillhandahålls från alla lämpliga källor så att dessa indikatorer kan användas vid uppföljning och utvärdering av programmens konsekvenser.

Databasen med indikatorer upprättades under den period som föregick förhandlingarna och var avsedd som ett verktyg för att hjälpa medlemsstaterna och kommissionen att fastställa vilka indikatorer som skulle ingå i programplaneringsdokumenten. Avsikten var inte att databasen skulle användas för den löpande hanteringen av indikatorerna. Det är övervakningskommittéernas uppgift, på grundval av de informationskällor som de finner lämpliga. Syftet med databasen var snarare att ta fram allmän bakgrundsinformation om förhållandena i mål 1-regionerna, till stor del på grundval av uppgifter som samlats in av de nationella statistikbyråerna.

Kommissionen medger att informationen i databasen inte var tillräckligt omfattande. Detta berodde emellertid på den begränsade tillgången på regionala miljödata vid den aktuella tidpunkten. Det förklarar också varför databasen begränsades till mål 1-regioner, eftersom det i allmänhet samlas in mycket lite miljödata på den nivå (NUTS III) där man fastställer vilka regioner som skall ingå i mål 2 och 5b.

Sedan databasen upprättades har stora ansträngningar gjorts för att förbättra tillgången på regionala miljödata, bland annat genom att ge medlemsstaterna finansiellt stöd för insamling av data. Därigenom skulle databasen kunna förbättras så att den kan användas för att underlätta valet av de indikatorer som skall ingå i nästa generation programplaneringsdokument.

Fortskridande i förhållande till angivna tidsskalor

Avloppsvattendirektivet

24 28. När avloppsvattendirektivet antogs var det inte möjligt att ställa upp några tydliga kvantitativa mål som skulle uppnås. Statistik samlades in och håller nu på att sammanställas. Resultaten bör bli tillgängliga under 1998.

26. En av de främsta orsakerna till att kommissionen lade fram ett förslag till direktiv om rening av avloppsvatten från tätbebyggelse och att rådet antog det var att en mycket varierande andel av hushållen/tätorterna är ansluten till en effektiv reningsanläggning. I ett första steg skall medlemsstaterna göra en lägesbedömning och anta genomförandeprogram och i ett andra steg skall de vidta nödvändiga åtgärder. När direktivet antogs var det inte möjligt att fastställa hur många reningsverk som skulle komma att behövas i gemenskapen, i synnerhet som det krävdes en bedömning i varje enskilt fall för att få tillräckligt underlag för att kunna avgöra om det var bäst att uppföra ett gemensamt reningsverk för flera tätorter i en region eller individuella reningsverk. Den kommissionsrapport som kommer att offentliggöras under 1998 (jfr. svaret till punkt 12 14) kommer också att omfatta en översikt över antalet reningsverk.

28. Kommissionen är medveten om att vissa medlemsstater är försenade med att fullgöra sina skyldigheter och att vissa av dem inte ens formellt har omsatt direktivet (jfr. svar 12 14). Kommissionen anser emellertid att de tidsfrister som rådet fastställt för uppnående av målen är tillräckliga och har för närvarande inga planer på att föreslå några ändringar av dessa tidsfrister. Kommissionen känner att den har medlemsstaternas stöd i detta avseende, eftersom inte någon enda medlemsstat begärt en sådan ändring. Vad beträffar den bristande efterlevnaden av direktivet kommer kommissionen med kraft att driva nödvändiga överträdelseförfaranden, bland annat i enlighet med artikel 171 i fördraget.

Nitratdirektivet

33. Kommissionen har informerats om att ett stort antal jordbrukare är intresserade av att utrusta sina jordbruk med reningsverk, men kostnaden för en sådan anläggning är mycket hög för den enskilda jordbrukaren. Kooperativet och de regionala myndigheterna uppmuntrar jordbrukare att gå samman för att underlätta finansieringen av sådana reningsverk. Det stämmer emellertid att utvecklingen går långsamt.

34. Den sista meningen avser data om nuvarande utsläpp av organiskt avfall m.m. Det är sant att sådana data, med tanke på lokala omständigheter, kan leda till feltolkningar. Enligt bilaga III.I.3 i direktivet krävs en avvägning mellan grödornas kvävebehov och tillförseln av kväve.

35. Europeiska regionala utvecklingsfonden (ERUF) har undantagsvis medfinansierat experimentprojekt i Bretagne. I allmänhet är det den berörda medlemsstaten som ansvarar för projektens genomförande och för att gemenskapslagstiftningen efterlevs.

36 37. Även om föroreningen från jordbruket i Bretagne är beklaglig ur miljösynpunkt gäller reglerna för statligt stöd för både det nationella offentliga stöd och det gemenskapsstöd som skulle kunna anslås för att komma till rätta med problemet. Enligt dessa regler är det förbjudet att ge företag statligt stöd för att hjälpa dem att följa gällande lagstiftning, eftersom detta skulle strida mot principen att förorenaren betalar och därför skulle kunna leda till en snedvridning av konkurrensen. Kommissionen kan alltså inte vid genomförandet av regionalpolitiken och av miljöhänsyn handla i strid med de principer som slås fast inom ramen för gemenskapens miljö- och konkurrenspolitik.

I riktlinjerna beträffande den nya generationen mål 2-program (1997 1999) har kommissionen informerat medlemsstaterna om att den önskar stärka den del som gäller miljön. Det skall emellertid poängteras att strukturfonderna inte ensamma kan lösa alla föroreningsproblem i en region.

Slamdirektivet

40. De franska myndigheterna har uppgivit att de kommer att skärpa kontrollen av användning av behandlat slam inom jordbruket.

De portugi