Kommissionens beslut

av den 30 oktober 2001

om att förklara en koncentration förenlig med den gemensamma marknaden och EES-avtalets funktion

(Ärende COMP/M.2420 - Mitsui/CVRD/Caemi)

[delgivet med nr K(2001) 3363]

(Endast den engelska texten är giltig)

(Text av betydelse för EES)

(2004/270/EG)

EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION HAR FATTAT DETTA BESLUT

med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen,

med beaktande av avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet, särskilt artikel 57.2 a i detta,

med beaktande av rådets förordning (EG) nr 4064/89 av den 21 december 1989 om kontroll av företagskoncentrationer(1), senast ändrad genom förordning (EG) nr 1310/97(2), särskilt artikel 8.2 i denna,

med beaktande av kommissionens beslut av den 26 maj 2000 om att inleda ett förfarande i detta ärende,

med beaktande av yttrandet från Rådgivande kommittén för koncentrationer(3),

med beaktande av förhörsombudets slutrapport i detta ärende(4), och

av följande skäl:

(1) Den 31 maj 2001 anmälde Mitsui och Companhia Vale do Rio Doce ("CVRD") till kommissionen en koncentration enligt artikel 4 i förordning (EEG) nr 4064/89, genom vilken företagen Mitsui och CVRD genom köp av aktier förvärvar gemensam kontroll över Caemi Mineração e Metalurgia SA ("Caemi").

(2) Efter att ha granskat anmälan konstaterade kommissionen den 3 juli 2001 att den anmälda transaktionen omfattades av förordning (EEG) nr 4064/89 och att den väcker allvarliga tvivel beträffande dess förenlighet med den gemensamma marknaden och EES-avtalet. Den 29 augusti 2001 utfärdade kommissionen ett meddelande om invändningar som följdes av en muntlig utfrågning av parterna den 24 september 2001.

I. PARTERNA

(3) Mitsui är ett japanskt företag som bedriver global handel med olika råvaror och andra produkter, bl.a. järnmalm. Företaget har minoritetsandelar och kontrollerande andelar i en rad australiska och indiska järnmalmsföretag, bl.a. en betydande minoritetsandel i världens näst största järnmalmsgruva, Robe River. Mitsui arrangerar även finansiering och annat projektstöd till andra företags handelsverksamhet.

(4) CVRD, med hemvist i Brasilien, är ett diversifierat gruvföretag och världens största producent av järnmalm. företaget kontrollerar redan tillsammans med andra företag eller på egen hand största delen av järnmalmsproduktionen i Brasilien. Det viktigaste undantaget är Mineração Brasileiras Reunidas SA ("MBR"), ett dotterföretag till Caemi. CVRD förvärvade nyligen Ferteco Mineração SA ("Ferteco"), den tredje största producenten av järnmalm i Brasilien. Företaget har även verksamhet på området för kommersiella transporter (järnvägar, hamnar och sjöfart). Förutom järnmalm producerar CVRD en rad andra produkter, bl.a. gödningsämnen, kaolin, metallurgisk bauxit, massa och papper.

(5) Caemi är ett börsnoterat företag enligt brasiliansk lag som äger aktieposter i företag som ägnar sig åt produktion och försäljning av järnmalm i Brasilien och Kanada, av kaolin och eldfast förkalkad bauxit i Brasilien och åt tillhörande logistikverksamhet (järnvägar och hamnar i Brasilien). Inom järnmalmssektorn har Caemi en kontrollerande andel på 84,6 % i MBR (Brasilien) och en kontrollerande andel på 50 % i Quebec Cartier Mining Company ("QCM") (Kanada). Den andra kontrollerande aktieägaren är Dofasco, Kanadas största integrerade stålproducent. MBR är Brasiliens näst största järnmalmsproducent (efter CVRD) och den fjärde största i världen (efter CVRD, Rio Tinto och BHP).

II. TRANSAKTIONEN

(6) Mitsui äger i dag 40 % av de röstberättigande aktierna i Caemi. De resterande 60 % av de röstberättigande aktierna i Caemi äger "Frerings" (två bröder i familjen Frering och [...]*(5)). För förvärvet har Mitsui bildat ett helägt dotterföretag "Mitsui Holding Company" ("MHC"). Detta företag skall i slutändan kontrolleras gemensamt av Mitsui och CVRD (se nedan).

(7) Mitsuis och CVRD:s förvärv av gemensam kontroll över Caemi kommer att genomföras i två steg enligt följande: [Första steget i koncentrationen är att Mitsui utövar sin redan tidigare existerande]* förköpsrätt till Frerings aktieinnehav. I det andra steget köper CVRD av Mitsui 50 % av de röstberättigande aktierna i Caemi]*:

i) [...]*

ii) [...]*

(8) Följaktligen kommer CVRD och Mitsui inom ett "rättsligt ögonblick" att få gemensam kontroll över de röstberättigande aktierna i Caemi. Enligt parterna är köpeavtalet mellan MHC och Frerings och avtalet om en strategisk allians beroende av varandra på så sätt att det första steget i koncentrationen inte kan tas utan det andra. Därför blir det oundvikliga slutresultatet av de olika transaktionerna som de anmälts att de anmälande parterna förvärvar gemensam kontroll över Caemi. Denna stegvisa transaktion utgör följaktligen ett förvärv av ensam kontroll i den mening som avses i artikel 3.1 b i förordning (EEG) nr 4064/89.

III. GEMENSKAPSDIMENSION

(9) De berörda företagen har tillsammans en global omsättning på mer än 5 miljarder euro (Mitsui: 78 miljarder under det räkenskapsår som utlöper den 31 mars 2000, CVRD: 5,5 miljarder euro under det räkenskapsår som utlöper den 31 december 2000, Caemi: 560 miljoner euro under det räkenskapsår som utlöper den 31 december 2000). Vart och ett av dem har en omsättning i gemenskapen som överstiger 250 miljoner euro (Mitsui [...]*, CVRD [...]*, Caemi [...]*), men de har inte mer än två tredjedelar av sin sammanlagda omsättning i gemenskapen i en och samma medlemsstat. Den anmälda transaktionen har följaktligen en gemenskapsdimension.

(10) Inget av de företag som berörs av transaktionen är verksamt inom produktion eller distribution av järnmalm i de territorier som omfattas av Parisfördraget. De har dock sådan verksamhet i tredje land. Dessa aspekter på den föreliggande koncentrationen omfattas följaktligen inte av artikel 66.1 i Parisfördraget.

IV. ALLMÄN BESKRIVNING AV JÄRNMALMSBRANSCHEN

(11) De enda marknader som berörs finns i järnmalmssektorn. Järn är en råvara som nästan enbart säljs till stålindustrin. Stålproducenterna köper järnmalm av gruvföretag i tre huvudformer: mull, styckemalm och kulsinter. i avsnitt V nedan förklaras utförligt varför kommissionen anser att dessa tre malmformer utgör separata relevanta produktmarknader.

A. Utbudet av järnmalm

Brytning av järnmalm

(12) Järn är den näst vanligaste metallen (efter aluminium) och utgör omkring 4,6 % av jordskorpan. Trots att järn förekommer naturligt som en mängd olika mineraler är endast ett fåtal av dessa av kommersiellt intresse, i huvudsak järnoxiderna magnetit, hematit, limonit och ilmenit. I järnframställningen, det första steget i stålproduktionen, avlägsnas syret genom en process som kallas "reduktion". Andra former av järnmalm som också bryts är bl.a. karbonater som järnspat, sulfider och silikater.

(13) Den kemiska sammansättningen av järnmalmsfyndigheterna varierar i hög grad mellan olika delar av världen. De största tillgångarna på järnmalm finns i vad som kallas formationer av bandad järnmalm eller takonit och itabirit. Dessa formationer kan ha en tjocklek på hundratals meter och en utsträckning på tusentals kilometer. De kommersiellt viktigaste finns i Brasilien, västra Australien, området kring Övre sjön i Kanada, Krivoj Rog i Ukraina och Kursk i Ryssland.

(14) Världens samlade järnmalmsreserver uppskattas i dag till omkring 140000 miljoner ton(6). De största reserverna (mätt som järninnehåll) finns i Ukraina, Kina, Australien, Ryssland, Förenta staterna, Brasilien och Kazachstan. Järnhalten i malmen varierar betydligt mellan olika länder. Kinesisk malm har t.ex. en mycket låg järnhalt (cirka 32 %), medan brasiliansk malm har en hög järnhalt (cirka 63 %).

(15) Mer än 95 % av all järnmalm bryts i dagbrott, pga. stordriftsfördelar och järnets relativt låga värde per enhet jämfört med andra metaller. Det enda järnmalmsföretag som producerar större mängder järnmalm från en underjordisk gruva är det svenska LKAB. Vid brytning i dagbrott inleds processen genom att avlägsna det överliggande marklagret från malmlagren. Sedan krävs ofta sprängning för att minska malmens storlek så att den lätt kan lastas med grävmaskiner och/eller framlastare på lastvagnar, motorvagnar eller transportband för transport till en kross för primär krossning och siktning.

(16) Nästan all järnmalm anrikas(7) sedan, vilket omfattar krossning, malning, separering, sortering och siktning av malmen. genom dessa processer avlägsnas orenheter som kvarts och aluminiumoxid från malmen och denna omvandlas till den form och storlek som gruvföretaget vill ha. Graden av anrikning beror på järnmalmsfyndighetens natur, mängden av orenheter i malmen och kundernas önskemål. Styckemalm och mull produceras vanligtvis efter det att råmalmen krossats och malts. Genom ytterligare anrikning kan man även framställa ett järnmalmskoncentrat (slig) som vanligen kulsintras i ett kulsinterverk nära gruvan.

(17) Brytningsprocessen innebär att det vid alla gruvor med nödvändighet produceras både styckemalm och mull. Men proportionerna av mull och styckemalm i enskilda gruvor beror på arten av järnmalmsfyndigheterna (t.ex. hårdheten). I många gruvor produceras relativt lite styckemalm, pga. att det järnhaltiga materialet faller sönder i små partiklar då det utvinns och hanteras. (Detta gäller t.ex. en stor del av den brasilianska malmen.) Därför kommer en stor del av den styckemalm som importeras till gemenskapen från Australien, Sydafrika och Indien. I de brasilianska och venezuelanska gruvorna produceras en del styckemalm, men den utgör en jämförelsevis mycket mindre del av deras totala malmproduktion. Från gruvor med malm med låg järnhalt (i storleksordningen 30-35 %), som de i Förenta staterna, Kanada och Kina, säljs föga eller ingen styckemalm alls, eftersom malmen måste finkrossas för att få fram ett järnmalmskoncentrat som har tillräckligt hög järnhalt för att vara kommersiellt gångbar.

(18) Alla malmer kan inte heller på ett adekvat och ekonomiskt sätt användas för produktion av kulsinter. Traditionellt har kulsinter producerats i Amerika och Europa. De flesta kulsinterverk vars produktion är avsedd för exportmarknaden finns i Sverige, Kanada, Venezuela och Brasilien. En av orsakerna till detta är att kulsinterbeskickning produceras genom malning och anrikning av naturlig mull, och alla malmer lämpar sig inte för anrikning. Parterna har t.ex. uppgett att ett tidigare försök att framställa kulsinter i västra Australien inte varit framgångsrikt.

(19) En annan viktig konsekvens av gruvornas geologi är malmens kvalitet. Denna mäts i första hand som järnhalt (som bör vara så hög som möjligt) och andelen orenheter (som bör vara så liten som möjligt). Särskild uppmärksamhet ägnas glödgningsförlusten (Loss on Ignition, LOI, i huvudsak kristallvatten) och förekomsten av kvarts, fosfor och aluminiumoxid, som påverkar masugnsprocessen negativt.

(20) Enligt de uppgifter som parterna lämnat, finns det betydande kvalitetsskillnader mellan de olika malmsorter som produceras i olika regioner. Generellt kan man säga att i) brasiliansk malm är en högvärdig produkt, ii) australisk malm har också traditionellt ansetts vara en produkt av hög kvalitet, men dessa gruvor håller på att tömmas och de ersätts av nyare gruvor (Yandi, Robe River m.fl.) där malmen har högre halter av kvarts och LOI [...]*, iii) sydafrikansk malm har höga halter av alkalier, som gör den mindre lämplig för masugnar, iv) svensk malm är en sinterbeskickning av god kvalitet med hög järnhalt som ger en mycket ren kulsinter med utmärkta egenskaper, och v) järnmalm från Kanada, Förenta staterna eller Kina har, som anges ovan, låg järnhalt (i storleksordningen 30-35 % jämfört med över 60 % i Brasilien och Australien).

(21) Som anges ovan placeras kulsinterverk i allmänhet i närheten av gruvområden eller exporthamnar, eftersom kulsinter inte krossas under transporten. Kulsinter av högsta kvalitet framställs av brasiliansk, kanadensisk och svensk malm. De flesta gruvor utanför Australien kunde åtminstone i teorin göra de investeringar som behövs för att producera kulsinter. I regel kan man börja producera kulsinter genom att bygga ett kulsinterverk till en kostnad av uppskattningsvis 50-60 amerikanska dollar per årston kapacitet, förutsatt att mullen är av lämplig kvalitet.

Former av järnmalm

(22) uppskattningsvis 99 % av all järnmalm används för ståltillverkning, främst i de stålverk som framställer järn med masugnsmetoden. I en masugn omvandlas järnmalm till tackjärn, som sedan matas in i en LD-masugn där den omvandlas till stål. Formerna av järnmalm och den proportionella användningen av dem bestäms (och ändras ibland) av ståltillverkaren som en funktion av tekniska och metallurgiska faktorer och marknadsförhållanden (tillgång och pris på järnmalm och efterfrågan på stålprodukter).

(23) Då järnmalmen utvinns från gruvan kommer den i två former: styckemalm (6-30 mm i diameter) och mull (mindre än 6 mm i diameter). Av tekniska orsaker kan endast styckemalm matas direkt in i en masugn (mull är för liten till storleken och har en benägenhet att blockera reduktionsprocessen i masugnen). Förr i tiden var den enda formen av järnmalm som salufördes styckemalm, och den mull som bröts ansågs vara avfall.

(24) För att utnyttja mullen utvecklades senare två agglomereringsprocesser: sintring och kulsintring. Genom sintring agglomereras mull (eller sinterbeskickning med en diameter på 1-6 mm), medan kulsintring innebär att finare mull (eller kulsinterbeskickning med en diameter på mindre än 1 mm) agglomereras till kulsinter. Stålverken har vanligtvis egna sinterverk, eftersom sinter vill falla sönder under transport. Däremot sönderfaller inte kulsinter under transporten och kulsinterverk kan därför förläggas nära gruvorna. Vid en del europeiska stålverk har man därför övergått till att importera en del av malmen i form av kulsinter, i stället för att göra de investeringar som behövs för att förbättra de egna sinterverken ur miljösynpunkt (sintring är påfrestande för miljön). Samma utveckling har inte skett i Japan, där stålverken valt att i stället investera i förbättringar av sina sinterverk.

(25) Till följd av utvecklingen av sintring och kulsintring har det blivit möjligt för masugnsföretagen att välja mellan mull (som sintras av masugnsföretaget), styckemalm och kulsinter. I de flesta masugnar används - av komplicerade orsaker som hänger samman med finregleringen av masugnsprocessen för att maximera den totala ekonomiska effektiviteten och minimera kostnaderna - en blandning av dessa tre malmformer.

(26) Därför varierar i allmänhet andelen sintrad mull i masugnen mellan olika stålverk. Med vissa undantag ställs dock stålverken inom en region i allmänhet inför samma leveransvillkor och köper därför in järnmalm av olika former i jämförbara proportioner. Till följd av detta uppskattar parterna att sintrad mull utgör omkring 60 % av den beskickning som används i typiska masugnar i Europa och Asien, medan denna andel i en typisk masugn i Förenta staterna är mindre än 10 %. Masugnsföretagen har även olika preferenser med avseende på den relativa andelen styckemalm i beskickningen. I Europa utgör styckemalmen i allmänhet omkring 20 % av den totala beskickningen, medan dess andel i Förenta staterna ligger närmare 10 %. I Asien uppgår denna andel till omkring 25 % (främst pga. närheten till de australiska gruvorna, som ger en större andel styckemalm). Även den relativa användningen av kulsinter varierar betydligt mellan olika regioner. I Europa utgör kulsinter i allmänhet omkring 20 % av beskickningen, medan dess andel i Förenta staterna är omkring 80 % och i Asien endast 5-10 %.

(27) Slutligen kan järnmalm även produceras för konvertering genom direktreduktion (DR) till DR-järn i en DR-ugn. I DR-ugnar används två huvudformer av DR-järnmalm, styckemalm och kulsinter. Malmen måste vara extra högvärdig (hög järnhalt och låga halter av orenheter som kvarts, fosfor och svavel). DR-järnet kan sedan matas in i en ljusbågsugn för omvandling till stål.

Världsproduktionen av järnmalm

(28) Den totala världsproduktionen av järnmalm var år 2000 cirka 931 miljoner ton, en ökning från 868 miljoner ton 1999 och 878 miljoner ton 1998. Produktionen av järnmalm samvarierar nära med stålproduktionen och är därför cyklisk. Efterfrågan på stål är i sin tur i hög grad en funktion av den ekonomiska konjunkturen och särskilt konjunkturerna i fordons- och byggnadssektorerna. produktionen av järnmalm har sedan 1950 ökat med i genomsnitt 2,6 % per år med en topp på 967 miljoner ton 1988.

Världsproduktionen av järnmalm

>Plats för tabell>

Parternas uppskattningar och uppgifter från UNCTAD.

(29) Länderna med den största produktionen av järnmalm i världen är följande (baserat på produktionsuppgifter för år 2000): Brasilien (236 miljoner ton), Australien (176), Kina (96), Ryssland (87), Indien (75), Förenta staterna (63), Ukraina (55), Kanada (36) och Sydafrika (34). Men andelen av denna produktion som exporteras varierar betydligt mellan de olika länderna (uppgifter om exporten år 2000): Brasilien (160 miljoner ton), Australien (165), Kina (ingen export), Ryssland (15), Indien (35), Förenta staterna (6), Ukraina (19), Kanada (27) och Sydafrika (21).

Sjöburen handel med järnmalm

(30) Före andra världskriget låg stålverken, pga. de höga kostnaderna för transport av malmen, i allmänhet nära järnmalmsgruvorna. Exploateringen av de stora reserverna av hög kvalitet (formationer av bandad järnmalm) i Brasilien och Australien har dock förändrat järnmalmsbranschens struktur, från en övervikt av jämförelsevis små producenter nära de stora stålproducenterna till ett växande antal stora gruvor belägna långt från avnämarna. Denna utveckling är i första hand resultatet av de stordriftsfördelar som mycket stora gruvor av detta slag har. Framväxten av dessa gruvor har lett till att de sjöburna transporterna av järnmalm med stora bulklastfartyg ökat kraftigt (idag omfattar de ungefär halva världsproduktionen), vilket i sin tur krävt investeringar i hamnanläggningar för att kunna ta emot allt större fartyg, som erbjuder minskade enhetskostnader för transporten.

(31) En stor del av världsproduktionen av järnmalm transporteras dock fortfarande landvägen till kunderna. De främsta exemplen är Förenta staterna, Östeuropa och Kina, där det ännu finns en betydande inhemsk järnmalmsproduktion och där största delen av produktionen fortfarande konsumeras inom respektive region. En stor del av denna inhemska produktion har dessutom en garanterad avsättning: i Förenta staterna äger t.ex. stålföretagen omkring 60 % av den inhemska produktionskapaciteten, vilket innebär att merparten av det som produceras inte kommer ut på den öppna marknaden. Däremot har produktionen av järnmalm i Västeuropa nästan helt försvunnit (det främsta undantaget är Sverige).

(32) Främst till följd av den ovan nämnda minskningen i järnmalmsproduktionen i Västeuropa och även till följd av den asiatiska stålindustrins tillväxt, har efterfrågan på sjöburen järnmalm ökat betydligt under de senaste åren. Faktum är att Västeuropa och Östasien (Japan, Sydkorea och Taiwan) till stor del har blivit beroende av importerad järnmalm som transporteras sjöledes. Trots den inhemska produktionen av järnmalm, ökar importen av järnmalm snabbt även i Kina för att möta den växande efterfrågan.

Sjöburen handel med järnmalm

(Fearnleys uppskattningar)((Dessa uppgifter grundar sig på statistik som publicerats av det norska rederiet Fearnsleys.))

>Plats för tabell>

(33) Järnmalmsexporten domineras av sjötransporter från Sydamerika (främst Brasilien) och Oceanien (främst Australien), en dominans som tilltar: 1989 kom 60 % av den globala järnmalmsexporten från Oceanien eller Sydamerika; 1999 hade denna andel ökat till 70 %. Man räknar med att denna utveckling skall fortsätta. Fraktsatserna varierar betydligt, beroende på rutten, och från år till år. De är särskilt känsliga för ändringar av priset på olja och tillgången på lämpliga fartyg.

(34) Delvis till följd av en medveten diversifieringsstrategi från japanska stålföretags sida (för att inte bli alltför beroende av de två australiska leverantörerna), har järnmalmsexporten från Brasilien en vidare spridning än exporten från Australien. Andra orsaker till denna större spridning av den brasilianska malmen är de brasilianska producenternas bredare produktsortiment (de australiska producenterna producerar t.ex. nästan ingen kulsintermalm), det faktum att en del japanska stålproducenter har intressen i brasilianska kulsinterverk och de japanska kundernas policy att dela på frakterna (som beskrivs utförligare nedan).

Hinder för inträde på järnmalmsmarknaden

(35) Det finns ett antal faktorer som gör det svårt och kostsamt att gå in på marknaden för järnmalm. Faktum är att det under de senaste åren inte kommit in någon betydande ny aktör på marknaden. Dessutom skulle ett eventuellt inträde på marknaden sannolikt ske i form av förvärv av en befintlig aktör.

(36) Att finna nya kommersiellt intressanta järnmalmsreserver av tillräcklig kvalitet och med tillräckliga stordriftsfördelar för att kunna konkurrera på världsmarknaden innebär betydande kostnader för utforskning och genomförbarhetsstudier. För att få inmutningsrätt för nya gruvorter och de tillstånd som behövs för att exploatera sådana, liksom närliggande järnvägs- och hamnanläggningar, krävs vanligtvis omfattande och mångåriga förhandlingar med statliga myndigheter. I några länder, t.ex. Liberia och Guinea, har exploateringen av malmfyndigheter av hög kvalitet förhindrats av politisk instabilitet. Dessutom ägs en stor del av de kända reserverna av hög kvalitet i världen redan av de tre största järnmalmsproducenterna: CVRD, Rio Tinto och BHP.

(37) Någon gång kan en ny gruva utnyttja befintlig järnvägs- och hamninfrastruktur för närliggande gruvor. Men normalt är utvecklingskostnaderna för gruva, järnvägsförbindelse och hamnanläggning mycket stora, från flera hundra miljoner till miljarder euro. Av dessa skäl måste nya gruvor ha mycket stora ekonomiska skalfördelar för att kunna konkurrera i den globala handeln.

(38) Största delen av den nya kapaciteten tillkommer därför genom utvidgning av eller öppnande av nya schakt nära befintliga gruvor (s.k. brownfield-expansion). Den senaste gången en helt ny järnmalmsgruva startades var när CVRD:s gruva Carajas i nordöstra Brasilien öppnades, vilken i början hade en kapacitet på 35 miljoner ton till en kostnad av 3,5 miljarder dollar i mitten av 1980-talet. Gruvan utvidgades sedan till en kapacitet på 50 miljoner ton till en extra kostnad på 500 miljoner dollar.

(39) Färre hinder finns för att bygga och driva kulsinterverk. Det kostar i dag omkring 50-60 dollar per ton årskapacitet att bygga ett sådant verk. Kulsinterverkens kapacitet kan variera från så lite som 1,5 till mer än 7 miljoner ton eller ännu mer, med totala kostnader på 100-420 miljoner dollar.

(40) I sitt svar på meddelandet om invändningar hävdar parterna att även om hindren för inträde på marknaden genom att öppna en helt ny gruva är betydande, är de dock inte oöverstigliga. Bland annat uppger parterna att viss utrustning och know-how som används inom järnmalmbranschen är densamma som används i andra gruvsektorer och att det inte finns några tekniska hinder för inträde. Kommissionen anser att detta inte påverkar slutsatsen ovan, eftersom de största hindren för inträde inte finns på området för gruvutrustning eller know-how.

Högt kapacitetsutnyttjande

(41) Enligt en del centrala aktörer på marknaden ligger kapacitetsutnyttjandet i den sjöburna järnmalmsbranschen nära 100 %, och så har det varit under större delen av de tio senaste åren. Dessutom lagras i allmänhet inte järnmalm i några betydande mängder, vare sig av de järnmalmsproducerande gruvföretagen eller av stålproducenterna: det är dyrt att lagra järnmalm. Producenter och konsumenter har i allmänhet endast lager för att täcka kortsiktiga fluktuationer i produktion och konsumtion.

(42) En prognostiserad ökning av den globala efterfrågan på stål har lett till att de största järnmalmsproducenterna investerat i ny produktionskapacitet, även om en hel del av denna nya kapacitet skall ersätta uttömda gruvor(8). Utöver utvidgningen av befintliga gruvor planerar CVRD, BHP och Rio Tinto ett antal nya gruvor i Brasilien och Australien. Andra kapacitetsökningar planeras i Indien och Kanada.

(43) Alla betydande kapacitetsökningar utanför Brasilien och Australien kommer dock sannolikt att ske i form av utbyggnad av befintliga gruvor i stället för helt nya. Det finns två orsaker till detta. För det första innebär kostnaderna för att öppna nya järnmalmsgruvor att det i de flesta fall är mycket lönsammare att bygga ut befintliga gruvverksamheter. För det andra finns det i många delar av världen, särskilt i de utvecklade länderna, ett växande motstånd mot utvinning i dagbrott.

(44) Man räknar med att den nuvarande situationen med ett knappt utbud kommer att finnas kvar under ett antal år. Enligt uppgifter från parterna kommer kapacitetsutnyttjandet, som år 2000 uppgick till 93 %, år 2005 fortfarande att ligga i intervallet 88-92 %.

(45) I sitt svar på meddelandet om invändningar hävdar parterna att det finns överskottskapacitet. För det första uppger parterna att 2000 var ett år av oförutsedd, rekordhög efterfrågan, och att de kommande åren kommer att visa upp en helt annan bild.

(46) För det andra anser parterna att de uppgifter om kapaciteten som kommissionen använder sig av (och som lämnats av parterna) underskattar den verkliga kapacitetsnivån i branschen. Parterna stödjer sig särskilt på en studie som de låtit en ekonomisk rådgivare göra. I denna hävdar den ekonomiska rådgivaren att "förmåga" (capability) är ett bättre mått än kapacitet på ett företags maximala möjlighet att leverera järnmalm till exportmarknaden. Mer konkret hävdar den ekonomiska rådgivaren att den nominella kapaciteten kan ha ökat genom att flaskhalsar avlägsnats, så att "förmågan", som beräknas på grundval av de högsta noterade produktionsnivåerna, därför kan vara ett bättre mått på leveranskapaciteten. Den ekonomiska rådgivaren beräknade t.ex. produktionsförmågan hos CVRD:s norra system genom att notera att det i mars 2001 nått en rekordnivå på 4,9 miljoner ton och sedan extrapolera denna siffra på årsbas (och på så sätt komma fram till en årlig produktionsförmåga på 58,5 miljoner ton).

(47) Kommissionen kan inte godta parternas argumentation om kapaciteten(9). Kommissionen anser att de uppgifter om produktionsförmågan som den ekonomiska rådgivaren räknat fram väsentligt överskattar den verkliga kapaciteten i branschen. Enligt kommissionen är det inte korrekt att beräkna årskapaciteten genom att extrapolera den största produktionsvolymen per månad. Metoden förutsätter att en järnmalmsproducent varje månad kan upprepa de ideala förhållanden som rådde under den "bästa" månaden, ett scenario som ter sig osannolikt med tanke på den komplexa logistikkedjan (produktion, lagring, järnvägstransporter och lastning på fartyg) och flaskhalsarna på alla nivåer. Kort sagt, den ekonomiska rådgivarens metod förutsätter att den optimala produktionsnivån alltid kan uppnås, att de behövliga malmtågen alltid finns tillgängliga och att rätt fartyg alltid ligger i hamnen. Dessutom ignorerar denna metod säsongfaktorer (framför allt efterfrågans och vädrets säsongkaraktär), som är viktiga för denna bransch. Kommissionen anser därför att man för att bedöma den föreliggande transaktionen bör använda de ursprungliga uppgifter om kapaciteten som parterna lämnat, och som överensstämmer med dem som lämnats av tredje part.

(48) Dessutom konstaterar kommissionen att kapacitetsutnyttjandet till och med på grundval av de uppgifter om produktionsförmågan som räknats ut av den ekonomiska rådgivaren förväntas ligga nära 90 % för hela perioden 2000-2005. Redan detta är en hög siffra med tanke på de avbrott som ofta förekommer pga. faktorer som väderförhållanden (som kan fördröja fartyg och tåg, påverka utvinningen etc.). Under antagande att det verkliga kapacitetsutnyttjandet (beräknat på grundval av den verkliga kapaciteten) kommer att överstiga dessa uppskattningar, vidhåller kommissionen att utbudet i branschen är och kommer att förbli knappt.

(49) Dessutom bekräftas inte parternas argument om lägre efterfrågan under åren 2001 och 2002 av kommissionens undersökning. CVRD:s resultat för första och andra kvartalen 2001 visar tvärtom att försäljningen av mull och kulsinter ökat från år 2000. Då dessa resultat presenterades i maj 2001 uppgav CVRD att företaget på lång sikt förutser en årlig tillväxt för alla järnmalmsprodukter på 1 %, och 4 % för kulsinter. På kort sikt skulle efterfrågan förbli stark, den enda risken var en möjligtvis långsammare tillväxt på marknaden (snarare än en minskning av efterfrågan). Halvårsresultatet för Rio Tinto följer samma mönster: efterfrågan på järnmalm "förblir rätt stark".

(50) Till och med en mindre efterfrågan på stål och därmed en mindre efterfrågan på järnmalm än den som nu förutspås, förändrar inte denna slutsats i någon högre grad, eftersom en sådan utveckling skulle få järnmalmsproducenterna att skjuta på sina planer på att utvidga kapaciteten. som parterna förklarar i sitt svar på meddelandet om invändningar skulle det vara oekonomiskt att öka kapaciteten innan efterfrågan växer eftersom det skulle minska kapacitetsutnyttjandet i branschen. Ingen bank skulle finansiera projekt på denna grundval.

(51) Mer generellt bör det noteras att alla de argument som parterna för fram i sitt svar (betydande överskottskapacitet, förekomst av produktionsförmåga som snabbt kan utvidgas, homogena produkter och låga marginalkostnader) tyder på att det råder närapå perfekt konkurrens på marknaderna för järnmalm. I ett sådant scenario kan man förvänta sig att järnmalmsproducenterna skulle ha mycket låga vinstmarginaler, eller inga alls. Men undersökningen visar en helt annan verklighet: I en framställning som CVRD och Merrill Lynch gjorde i maj 2001 sägs att samtliga större järnmalmsproducenter har betydande vinstmarginaler (EBITDA-marginaler(10) mellan 27 % för BHP och 46 % för CVRD) och mycket hög avkastning på kapitalet (upp till 30 % för CVRD). På samma sätt visar en framställning från BHP:s sida upp järnmalmssektorn som ett slags anomali på råvarumarknaderna, eftersom järnmalm bland alla granskade råvaror ger den högsta avkastningen på kapitalet med (paradoxalt) den lägsta risken och volatiliteten. Dessa egenskaper visar att det finns betydande rigiditeter i järnmalmssektorn som gör att de stora producenterna kan göra stora och lätta vinster.

Huvudleverantörerna av sjöburen järnmalm

(52) Huvudleverantörerna av sjöburen järnmalm till Västeuropa och på global nivå är följande:

CVRD

(53) Som påpekas ovan har CVRD sitt säte i Brasilien och är världens största producent av järnmalm. företaget kontrollerar redan tillsammans med andra företag eller på egen hand största delen av järnmalmsproduktionen i Brasilien. Det viktigaste undantaget är Mineração Brasileiras Reunidas SA (MBR), ett dotterföretag till Caemi. CVRD:s järnmalmsgruvor finns till största delen i två geografiska regioner i Brasilien: det s.k. Norra systemet med gruvor i regionen Carajas i delstaten Para (med en kapacitet på cirka 50 miljoner ton) och det s.k. Södra systemet med gruvor i delstaten Minas Gerais (med en kapacitet på cirka 60 miljoner ton). Båda dessa gruvsystem är genom särskilda godsjärnvägar förenade med djupvattenshamnar, som delvis ägs av CVRD. Vidare förvärvade CVRD nyligen en kontrollerande andel av SA Mineração da Trindade ("Samitri"), som också finns i Södra systemet (och har högvärdiga reserver och en uppskattad årsproduktion på 17 miljoner ton), samt av Socoimex-gruvföretagen (med en uppskattad årlig produktionskapacitet på 7 miljoner ton). Alla dessa gruvor finns i Brasilien och producerar mull och styckemalm.

(54) CVRD har ägarandelar varierande mellan 50 % och 100 % i nio kulsinterverk, med ett tionde, helägt verk under byggnad i Brasilien och ett elfte, till hälften ägt kulsinterverk i Bahrain (Gulf Industrial Investment Company). I Brasilien har Nippon Steel i två av dessa kulsinterverk, Riva från Italien och Aceralia från Spanien har vardera en andel på 49 % i ett av verken och Posco från Sydkorea har en andel på 50 % i ett annat av dem. Två kulsinterverk i Brasilien ägs till 50 % genom Samarco (en exportör av järnmalmskulsinter och tidigare dotterföretag till Samitri), medan BHP äger de resterande 50 %. Kulsinter som produceras av dessa gemensamma företag säljs antingen till det gemensamt ägda kulsinterkundföretaget eller till CVRD enligt långfristiga försäljningsavtal. Vinsterna från de gemensamma företagen delas ut till CVRD och det gemensamt ägda kulsinterkundföretaget.

(55) 2001 förvärvade CVRD Ferteco Mineração SA ("Ferteco"), det året Brasiliens tredje största järnmalmsproducent, med säte i delstaten Rio de Janeiro. Detta företag har en produktionskapacitet på cirka 15 miljoner ton järnmalm per år och brytbara malmreserver på uppskattningsvis 263 miljoner ton. Ferteco har två dagbrott för järnmalm i Södra systemet, och ett kulsinterverk med en kapacitet på 4 miljoner ton per år, som också ligger i delstaten Minas Gerais. Ferteco äger även 10,5 % av MRS Logistica SA, ett godsjärnvägsnät som betjänar Södra systemet och förenar det med djupvattenshamnen i Sepetiba, Rio de Janeiro. (CVRD äger den andra godsjärnvägen som förenar Södra systemet med djupvattenshamnen i Tubarão, där många av CVRD:s kulsinterverk finns.) Ferteco har dessutom genom sitt helägda dotterföretag, Companhia Portuária Baía de Sepetiba SA (CPBS), en terminal i hamnen i Sepetiba.

Rio Tinto

(56) Rio Tinto har sitt säte i Australien och är världens näst största järnmalmsproducent. Företaget sålde år 2000 cirka 116 miljoner ton järnmalm (inklusive North Limiteds försäljning - se nedan), varav 113 miljoner ton hörde till den sjöburna marknaden.

(57) Rio Tinto äger 100 % av gruvorna Marandoo, Mount Tom Price/Paraburdo och Yandicoogina och 60 % av gruvan Channar i västra Australien ("Hammersley"-gruvorna), med en total registrerad kapacitet på cirka [...]* miljoner ton per år, som förväntas öka till cirka [...]* miljoner ton till 2002 och cirka [...]* miljoner ton till 2010. Enligt uppgifter från offentliga källor uppgick produktionen av marknadsmässig järnmalm vid Hammersleygruvorna till 65,7 miljoner ton (med en total försäljning på 67,1 miljoner ton) år 2000, varav så gott som allting exporterades. Av försäljningen år 2000 gick [...]*miljoner ton till Japan, [...]* till Kina, [...]* till Sydkorea, Taiwan och andra länder i Asien och [...]* till Europa(11).

(58) På hösten 2000 förvärvade Rio Tinto företaget North Limited, som indirekt ägde 53 % av aktierna i gruvan Robe River Iron Associates. Rio Tinto kontrollerar direkt 65 % och saluför som försäljningsagent 100 % av produktionen från Robe River, som år 2000 uppgick till cirka [...]* miljoner ton, varav allting exporterades. Man räknar med att exploateringen av fyndigheten West Angelas i västra Australien innebär att den årliga produktionskapaciteten vid Robe River kommer att öka med ytterligare [...]* miljoner ton till 2009, med en början 2003 på [...]* miljoner ton(12).

(59) Rio Tinto äger även cirka 56 % av aktierna i Iron Ore Company of Canada ("IOC"). Vid IOC:s dagbrott i Newfoundland kan man i nuläget producera [...]* miljoner ton mulljärnmalm (koncentrat), varav [...]* miljoner ton säljs i form av kulsinter som framställs nära brytningsorten. Malmen exporteras genom en hamn i Quebec. Rio Tinto har meddelat att företaget håller på att renovera sitt kulsinterverk i Sept Iles, Quebec. Verket skall öppna på nytt 2002 med en årskapacitet på [...]* miljoner ton, som skall öka till [...]* miljoner ton per år 2004. IOC:s årliga försäljning uppgick år 2000 till [...]* miljoner ton. Av detta såldes en del till stålproducenter i Kanada medan [...]* miljoner ton exporterades. Rio Tinto äger även en gruva i Brasilien (Corumba), vars nuvarande årskapacitet är cirka [...]* miljoner ton(13).

BHP

(60) BHP har sitt säte i Australien och är med cirka 8 % av världsproduktionen den tredje största järnmalmsproducenten i världen. enligt parternas uppskattning uppgick den försäljning av järnmalm som kontrolleras av BHP år 2000 (inklusive 50 % av Samarcos produktion - se nedan) till cirka [...]* miljoner ton.

(61) BHP äger 85 % av de gemensamma företagen Mount Newman, Yandi och Goldsworthy i västra Australien och 100 % av gruvorna Middleback Range i södra Australien och Jimblebar i västra Australien. Dessa gruvor har en total registrerad kapacitet på cirka [...]* miljoner ton, som förväntas öka till cirka [...]* miljoner ton till år 2003. BHP äger även gruvorna Taharoa och Waikato i Nya Zeeland, med en kapacitet på uppskattningsvis [...]* miljoner ton. Projekt som är under utveckling skulle enligt parterna öka den produktionskapacitet som kontrolleras av BHP med [...]* miljoner ton år 2003 och ytterligare [...]* miljoner ton under de följande åren(14).

(62) År 2000 förvärvade BHP ytterligare en andel av gruvan och kulsinterverken i Samarco i Brasilien, vilket innebär att dess ägarandel nu uppgår till 50 %. Den återstående andelen på 50 % i Samarco ägs av CVRD. Gruvan i Samarco har för närvarande en uppskattad kapacitet på [...]* miljoner ton per år, vilket omfattar en kulsintringskapacitet på [...]* miljoner ton. Den totala försäljningen uppgick år 2000 till [...]* miljoner ton (inklusive [...]* miljoner ton kulsinter)(15).

CAEMI

(63) Som anges ovan är Caemi ett brasilianskt holdingbolag med intressen i flera järnmalmsproducerande gruvföretag i Brasilien och Kanada och i tillhörande logistikföretag. Caemi kontrollerar det brasilianska gruvföretaget Mineração Brasileiras Reunidas SA (MBR), i vilket det äger 85 % av de röstberättigande aktierna. MBR är Brasiliens näst största järnmalmsproducent (efter CVRD), med en kapacitet för sjöburen export på cirka [...]* miljoner ton per år. För närvarande driver företaget tre dagbrott där det produceras mull och styckemalm. Caemi har även genom sitt ägande av 50 % av de röstberättigande aktierna (de återstående 50 % ägs av det kanadensiska stålföretaget Dofasco) delad kontroll över Quebec Cartier Mining Company (QCM) (Kanada). QCM producerar mull och kulsinter, och har en kapacitet för sjöburen export på cirka [...]* miljoner ton per år. Globalt är Caemi den fjärde största järnmalmsproducenten (efter CVRD, Rio Tinto och BHP)(16).

(64) På logistikområdet (järnvägar och hamnar i Brasilien) har Caemi bl.a. en andel på 32 % av MRS Logistica SA, det viktigaste järnvägsnätet för styckegods i Brasilien som betjänar Södra systemet av järnmalmsgruvor och förenar det med djupvattenshamnen i Sepetiba.

SNIM

(65) Société Nationale Industrielle et Minière ("SNIM") är den enda järnmalmsproducenten i Mauretanien och har en total kapacitet på cirka [...]* miljoner ton per år. Hela produktionen exporteras, och av denna export går nästan allt (över 90 % år 1998) till Västeuropa, främst Frankrike, Italien och Belgien(17).

LKAB

(66) Den svenska järnmalmsproducenten Luossavaara Kirunavaara AB ("LKAB") producerar och säljer mull och kulsinter och har i dag en total kapacitet på cirka [...]* miljoner ton ([...]* miljoner ton kulsinter och [...]* miljoner ton mull). Den totala försäljningen uppgick år 2000 till [...]* miljoner ton ([...]* miljoner ton kulsinter), varav uppskattningsvis [...]* miljoner ton exporterades. Det innebär att LKAB detta år stod för [< 5]* % av hela världsproduktionen och [< 5]* % av den globala importen. Men pga. de lägre kostnaderna för sjöfrakt till Europa stod LKAB för en mycket högre andel av järnmalmskonsumtionen i EU(18).

Iscor

(67) Iscor är Sydafrikas största järnmalmsproducent med en kapacitet på cirka [...]* miljoner ton per år. Knappt hälften av produktionen förbrukas internt av företagets egna stålverk. Resten (cirka [...]* miljoner ton) exporteras, främst till Asien(19). Trots att Iscor har för avsikt att inom den närmaste framtiden öka sin exportkapacitet, kommer detta sannolikt att påverkas av svårigheterna att bygga ut järnvägs- och hamnkapaciteten i Sydafrika.

Mitsui

(68) Som anges ovan är Mitsui ett japanskt företag som har minoritetsandelar eller kontrollerande andelar i en rad australiska och indiska järnmalmsproducerande företag. Mitsui kontrollerar 51 % av det indiska gruvföretaget SESA Goa Ltd, som år 2000 producerade cirka [...]* miljoner ton järnmalm, varav cirka [...]* miljoner ton exporterades till Europa. Bland Mitsuis minoritetsandelar finns en betydande minoritetsandel i världens näst största järnmalmsgruva, Robe River i Australien. Andra ägare är Rio Tinto och två japanska stålföretag. Mitsui har ytterligare andelar i gruvorna Yandi, Goldworthy och Mount Newman (7 % i vardera), tillsammans med majoritetsägaren BHP (85 %). Slutligen har, som förklaras mer utförligt ovan, Mitsui i dag 40 % av de röstberättigande aktierna i Caemi. Eftersom SESA Goa är det enda företag som Mitsui kontrollerar, beaktas endast detta företags (försumbara) produktion och försäljning i konkurrensbedömningen nedan, inklusive för beräkningen av marknadsandelar.

B. Efterfrågan på järnmalm(20)

Utvecklingstendenser i efterfrågan på järnmalm

(69) Som förklaras ovan härrör efterfrågan på järnmalm från stålproducenterna, som använder järn som råvara för tillverkning av stålprodukter. Järnmalmskonsumenterna kan uppdelas i två typer: å ena sidan de stålverk som genom användning av LD-processen producerar tackjärn av sinter (mull), styckemalm, kulsinter och, i mindre utsträckning, järnskrot, å andra sidan de stålverk som i DR-ugnar producerar DR-järn av kulsinter och styckemalm för ståltillverkning i ljusbågsugnar.

(70) De relativt höga energipriserna i Europeiska unionen innebär att nästan all järnmalm som säljs där är ämnad för stålproduktion med användning av masugnsmetoden (mindre än 10 % av hela världskonsumtionen av järnmalm är DR-malm). Den enda produktionsanläggningen i Västeuropa som använder DR-järn för att producera stål i en ljusbågsugn(21) är en anläggning med en kapacitet på 0,45 miljoner ton som Ispat har i Tyskland(22). Av samma skäl anses det vara osannolikt att nya anläggningar med ljusbågsugnar som använder DR-järn kommer att byggas i Europeiska unionen(23).

(71) Under det senaste decenniet har produktionen och konsumtionen av råstål nära följt konjunkturutvecklingen i Förenta staterna, Asien och Europa. Från 770 miljoner ton 1990 minskade världsproduktionen av råstål till en lägsta nivå på 720 miljoner ton till följd av recessionen i Förenta staterna och Europa 1991-1992 och den växande ekonomiska krisen i OSS-länderna för att sedan gradvis öka till en toppnivå på 799 miljoner ton 1997. Till följd av den asiatiska krisen i slutet av 1997 minskade produktionen igen till 772 miljoner ton 1998 och återhämtade sig sedan i slutet av 1999 och under år 2000. International Iron and Steel Institute uppskattar att den totala produktionen av råstål år 2000 översteg 840 miljoner ton.

(72) På regional nivå ökade under det senaste decenniet råstålsproduktionen i Västeuropa och Förenta staterna endast i blygsam takt. Produktionen av råstål i OSS-länderna halverades från 207 miljoner ton 1990 till mindre än 103 miljoner ton 1998, men ökade sedan under 1999 och 2000 till följd av mycket aggressiva exportinsatser för att kompensera minskningen av den inhemska konsumtionen. I Kina och Sydkorea ökade produktionen av råstål (och importen av järnmalm) betydligt under hela decenniet. konkurrensen från relativt billigt importerat stål har satt stålproducenterna i Förenta staterna och, i mindre grad, i Europa under stort tryck. Denna konkurrens påverkar indirekt även brasilianska, australiska, svenska och andra producenter av järnmalm för den sjöburna handeln, eftersom de tillgodoser största delen av de västeuropeiska stålproducenternas malmbehov, men endast en liten del av de östeuropeiska producenternas.

(73) Under samma period återspeglades förändringar i efterfrågan på stål på marknaden för järnmalm. Trots Asienkrisen har efterfrågan på järnmalm ökat med uppskattningsvis 1,5 % per år sedan recessionen 1991-1992. Den globala produktionen av järnmalm minskade dock från en toppnivå på 921 miljoner ton 1997 till knappt 900 miljoner ton 1999, och den sjöburna handeln minskade från 417 miljoner ton 1998 till 411 miljoner ton 1999. Den ökade stålproduktionen år 2000 motsvarades av en ökning av den globala produktionen av järnmalm till mer än 931 miljoner ton och av den sjöburna handeln från 411 miljoner ton 1999 till 455 miljoner ton år 2000. På grund av Asienkrisen sjönk priserna på järnmalm kraftigt 1999. Under år 2000 och 2001 ökade priserna igen, men nådde ännu inte upp till 1998 års rekordnivåer.

(74) Världsproduktionen av stål har sedan 1992 varit inne i en stigande trend. Om man jämför produktionssiffrorna för 1999 med dem från år 2000, då en rekordproduktion på 847 miljoner ton råstål uppnåddes, är det uppenbart att stålindustrin återhämtat sig snabbare än förväntat efter Asienkrisen. För perioden till 2005 räknar CVRD med att denna positiva utvecklingstendens för stålproduktionen skall fortsätta, med en råstålsproduktion på 890 miljoner ton 2005, en årlig genomsnittlig ökning på cirka 1 %. Om man analyserar ökningen per region, framgår att den största absoluta ökningen sannolikt sker i Asien (+26 miljoner ton), före Latinamerika (+7 miljoner ton). I Europa förutspås efterfrågan förbli oförändrad.

(75) Världsproduktionen av järnmalm förväntas följa samma utveckling som stålproduktionen, om än i lägre takt, eftersom den stålproduktion som använder sig av järnskrot i stället för malm förväntas öka snabbare än stål som produceras med masugnsmetoden. Å andra sidan räknar man med att den internationella handeln med järnmalm skall växa snabbare än världsproduktionen av järnmalm, eftersom en stor del av ökningen av stålproduktionen kommer att ske i länder som importerar järnmalm.

Konsumtionen av järnmalm i Europeiska unionen

(76) Som anges ovan, är stålproducenterna i Europeiska unionen i dag nästan helt och hållet beroende av sjöburna leveranser av järnmalm. Alla stålproducenter i Västeuropa importerar stora mängder järnmalm från en rad olika producenter utanför Europeiska unionen, i första hand från Brasilien (den utan konkurrens största exportören av järnmalm till Europa), Australien, Kanada och Mauretanien. I tabellen nedan ingår en liten mängd järnmalm som inte importeras (huvudsakligen de omkring 5 miljoner ton av den svenska produktionen som går till inhemsk konsumtion).

>Plats för tabell>

Parternas uppskattningar och uppgifter från UNCTAD.

Begränsad förändring av järnmalmsblandningen

(77) Järnmalm kan inte anses vara en typisk råvara. Som parterna hävdat under förfarandet har produkter från olika regioner mycket olikartade metallurgiska egenskaper, vilka beskrivs ovan. Och kundernas inköpsmönster är konservativt. Som förklaras ovan bestäms de enskilda kundernas efterfrågan på järnmalm av den specifika beskickning de använder. Sammansättningen av beskickningen bestämmer de relativa andelar av mull, styckemalm och kulsinter som behövs, liksom kvaliteten på (och därmed även det geografiska ursprunget för) varje form av malm. Eftersom kunderna vanligtvis blandar flera olika slag av mull för att uppnå de rätta parametervärdena för utgångsmaterialet (järnhalt, LOI-innehåll, orenheter m.m.), bestämmer beskickningen även proportionerna av de olika kvaliteterna av mull (och därmed även deras ursprung).

(78) De uppgifter som parterna lämnat och resultaten av kommissionens undersökning tyder på att kunderna både är mycket ovilliga att ändra sammansättningen av sin beskickning och att de sällan gör det. Närmare bestämt hävdar parterna att masugnar i Europa har hög produktivitet genom att använda sig av höga nivåer av injektion av pulveriserat kol och små mängder koks. Dessa förhållanden kan endast uppnås och upprätthållas om alla inmatningsparametrar hålls så stabila som möjligt. Detta behov av stabila driftsförhållanden gör det svårare för köparen av råvara att på kort sikt byta inmatningsmaterial, och förklarar även varför kontrakt om leveranser av järnmalm traditionellt slutits för perioder på flera år.

(79) Detta får konsekvenser på två olika nivåer. För det första begränsar det kundens förmåga att växla mellan sinter, styckemalm och kulsinter. För det andra får det även konsekvenser inom de olika formerna av järnmalm (dvs. styckemalm, kulsinter och mull) genom att begränsa kundernas förmåga att byta mellan produkter av olika ursprung och kvalitet. Detta bekräftas av kommissionens undersökning. framför allt visar det sig att stålverk som använder masugnsmetoden vanligtvis inte ändrar proportionerna mellan sinter, styckemalm och kulsinter i någon högre grad (i genomsnitt inte med mer än 3-5 %). Vidare visar det sig att även om en del kunder uppenbarligen har växlat mellan olika kvaliteter av mull (t.ex. mellan australisk och brasiliansk mull) sker den mesta konkurrensen inom ramen för malm av samma kvalitet (och därför ofta med i stort sett samma geografiska ursprung).

(80) Parterna understryker att köparnas flexibilitet med avseende på mull förbättras om all mull blandas i stålverket, strax före produktionen av agglomeratet. I detta läge kan en komponent i blandningen bytas ut, tas bort eller läggas till, förutsatt att den totala kemiska sammansättningen och agglomeratets metallurgiska egenskaper inte förändras. Detta medför även en tendens bland järnmalmskunderna att minska antalet komponenter i blandningen för att minska kostnaderna för transport, hantering och lagring. En följd av denna tendens är att köparens möjlighet att byta leverantör med kort varsel ytterligare minskar.

(81) För produktion av stål i ljusbågsugn kan man använda DR-järn, som tackjärn och järnskrot. DR-järn produceras av DR-järnmalm i en DR-ugn. Malmen finns i två huvudformer: DR-kulsinter och DR-styckemalm. Det finns, beroende på den typ av DR-ugn som används, tekniska begränsningar för substituerbarheten mellan DR- styckemalm och DR-kulsinter: styckemalm kan ersättas av kulsinter, men kulsinter kan inte fullständigt ersättas av styckemalm (eftersom andelen styckemalm inte kan överstiga 20-40 % av den totala beskickningen).

C. Koncentrationen och de gemensamma företagen

Koncentrationen i järnmalms- och stålbranscherna

(82) Ägarstrukturen på marknaden för järnmalm har förändrats snabbt under de senaste åren, och nu råder en koncentration med relativt få företag. Kapaciteten har under år 2000 och 2001 blivit ännu mer koncentrerad, särskilt efter Rio Tintos köp av det australiska gruvföretaget North Ltd (2000) och CVRD:s rad av aktuella förvärv av andra brasilianska gruvföretag(24). En av de viktigaste faktorerna bakom den pågående konsolideringsvågen är strävan att minska produktionskostnaderna. Större delen av den internationellt handlade järnmalmen i världen är nu koncentrerad till tre företag: CVRD, Rio Tinto och BHP. Branschanalysföretaget Roskill Information Services Ltd har noterat att denna konsolidering gör det svårare för järnmalmskonsumenterna att förhandla om prisrabatter(25).

(83) Ägarstrukturen i stålbranschen är betydligt mindre konsoliderad än i järnmalmsbranschen. Ändå har de europeiska stålproducenterna på senare tid drivit på en snabb konsolidering. Bland annat fusionerades Thyssen och Krupp 1997 för att bilda Thyssen Krupp Stahl (med en produktion på 16,1 miljoner ton). 1999 fusionerades British Steel och Hoogovens från Nederländerna för att bilda Corus (21,3 miljoner ton). 1997 förvärvade Arbed 35 % av Aceralia. 1998 förvärvade Usinor 53 % av Cockerill Sambre, och i år tillkännagav Arbed/Aceralia och Usinor (världens tredje respektive fjärde största stålproducent) en fusion för att bilda världens största stålföretag med en produktionskapacitet på 46 miljoner ton.

(84) De anmälande parterna uppskattar att Usinor, Arbed, Aceralia, Cockerill Sambre och deras europeiska dotterföretag 1999 tillsammans konsumerade 35-40 miljoner ton järnmalm, vilket motsvarar ungefär 9 % av den globala sjöburna importen. Corus (inklusive Hoogovens) konsumerade 25-27 miljoner ton järnmalm motsvarande ungefär 6 % av den globala sjöburna importen, och Thyssen Krupp och Riva från Italien konsumerade vardera mer än 13 miljoner ton järnmalm eller ungefär 3 % av den globala sjöburna importen.

(85) I sitt svar på meddelandet om invändningar hävdar parterna att konsolideringen inom stålbranschen är längre gången än vad som framgår av kommissionens redogörelse. De anser att om man betraktar de japanska stålverken som ett inköpsblock så skulle genom fusionen Usinor/Arbed/Aceralia de sex största kunderna köpa 67 % av den sjöburna järnmalmen. Kommissionen är av annan åsikt. [...]*

Gemensamma företag inom produktion (horisontala och vertikala)

(86) Det finns ett antal ("horisontala") gemensamma företag på gruvområdet, framför allt mellan CVRD och BHP, som vardera har en andel på 50 % av Samarco, en brasiliansk producent av kulsinter. Mitsui har ett betydande minoritetsinnehav (33 % av aktiestocken) i den viktiga australiska gruvan Robe River, i vilken även Rio Tinto har ett aktieinnehav. Mitsui har ytterligare innehav i gruvorna Yandi, Goldworthy och Mount Newman (7 % i vardera), tillsammans med den dominerande ägaren BHP.

(87) Det finns även ett antal ("vertikala") gemensamma företag för produktion mellan järnmalms- och stålproducenter, t.ex. Robe River, Mount Newman, Goldsworthy och Yandi.

(88) Vidare äger en del stålproducenter för dem själva reserverade (captive) järnmalmsgruvor eller investerar i minoritetsandelar i järnmalmsgruvor med långfristiga försäljningsavtal för hela eller delar av produktionen. På senaste tid har det dock skett en viss omsvängning av denna trend, vilket visat sig t.ex. genom Thyssen Krupps försäljning av Ferteco. I sitt svar på meddelandet om anmärkningar hävdar parterna att detta trendbrott visar att dessa företag inte är oroliga för att "exploateras" av järnmalmsproducenterna. Kommissionen anser att detta argument är synnerligen spekulativt. Stålverken kan ha många olika skäl för att sälja sina innehav i järnmalmssektorn, t.ex. behov av att skaffa kapital för investeringar i sin kärnverksamhet, och/eller att de berörda järnmalmsproducenterna inte längre står för någon större del av deras leveranser. Vidare kan de berörda stålverken motverka eventuella risker för att bli "exploaterade" av köparna av de järnmalmsinnehav som skall avyttras, antingen genom att begära ett högre försäljningspris som motsvarar förväntningarna om framtida priser eller genom att ingå ett långfristigt leveransavtal med förvärvaren.

(89) Stålproducenterna har också i allt större utsträckning investerat i kulsinterverk, både som majoritets- och minoritetsägare. Nippon Steel, Posco Pohang Iron & Steel Co. Ltd, Riva från Italien och Aceralia från Spanien har t.ex. betydande minoritetsinnehav i fyra av CVRD:s kulsinterverk.

D. Priserna på järnmalm: kontrakt och prisförhandlingar

(90) Leveranskontrakten mellan producenter och konsumenter av järnmalm har under de senaste 30 åren blivit kortfristigare. I de flesta fall har kontrakten nu en löptid på tre till fem år, jämfört med tio år på 1970-talet. Järnmalmsproducenterna har i allmänhet långfristigare kontrakt med japanska stålproducenter än med europeiska.

Referenspriser

(91) Trots att kontrakten kan sträcka sig över flera år, revideras priserna årligen efter prisförhandlingar i Västeuropa och i Östasien (närmare bestämt i Japan) i början av varje år. Syftet med dessa förhandlingar är att fastställa referenspriser (benchmark prices) för styckemalm, mull och kulsinter i respektive kundregion.

(92) Förhandlingarna genomförs som en serie möten mellan de stora järnmalms- och stålproducenterna. Normalt börjar mötena i slutet av året och pågår i flera månader. Förhandlingarna grundar sig i princip på uppfattningen av efterfrågan och utbudet av järnmalm, malmproducenternas och stålverkens ekonomiska situation och båda branschernas långsiktiga behov.

(93) Vid någon punkt under prisförhandlingssäsongen kommer ett av stålverken att uppnå ett avtal med en av järnmalmsproducenterna om en procentuell förändring uppåt eller neråt av föregående års fob-pris för mull från denna producent. Denna procentuella förändring meddelas sedan de andra malmleverantörerna och kunderna, och bestämmer på så sätt det nya referenspriset på mull. Som framgår av tabellen nedan, tillämpas i vanliga fall det avtalade priset sedan i både Östasien och Västeuropa.

Prissättarnas ändringar av priset i Japan och Europa

>Plats för tabell>

Källa:

Tex report och uppgifter från parterna.

(94) Som anges ovan sätts det nya referenspriset vanligtvis först för mull, framför allt pga. de lägre priser och större volymer det gäller. När man väl enats om årets prisändring på mull, börjar man sedan förhandla om prisändringarna på styckemalm och kulsinter. Enligt parterna avtalas traditionellt referenspriset på styckemalm mellan japanska stålverk och australiska leverantörer, medan priset på kulsinter alltid förhandlas fram i Västeuropa. Detta återspeglar de olika graderna av användning av kulsinter och styckemalm i dessa regioner. På senare år har de första kontrakten i allmänhet ingåtts mellan australiska järnmalmsföretag och japanska stålproducenter, och dessa har för det mesta använts som riktmärke för priserna i Europa(26).

(95) Det bör även noteras att förhandlingarna är ganska öppna för insyn. Leverantörernas och kundernas förväntningar på utvecklingen av efterfrågan och utbud och därmed deras antaganden om de "rättvisa" prisförändringarna utannonseras brett i pressen, i branschtidskrifter(27) rapporteras regelbundet om hur förhandlingarna framskrider och berättas om vem som möter vem och spekuleras om innehållet i samtalen.

Slutliga priser

(96) Då referenspriserna satts följer enskilda förhandlingar mellan producenter och konsumenter innan de slutliga priserna avtalas. [...]*

V. DEFINITIONER AV PRODUKTMARKNADERNA

(97) Som anges ovan är järn en råvara som nästan enbart säljs till den integrerade stålindustrin. Det levereras till stålproducenter som använder LD-processen av järnmalmsföretag i tre former: mull, styckemalm och kulsinter.

(98) Stålproducenterna matar in en individuellt sammansatt beskickning av sinter, styckemalm och kulsinter i sina masugnar för att producera tackjärn, som i sin tur kan omvandlas till stål. Enligt parterna består beskickningen i Västeuropa av uppskattningsvis 60 % mull, 20 % styckemalm och 20 % kulsinter. Men den exakta sammansättningen varierar från stålverk till stålverk. Som förklaras ovan kan styckemalm användas direkt som insats i masugnen, medan mull är för finkornigt för att kunna användas direkt i masugnen utan måste bearbetas ytterligare till sinter. Denna process sker i sintringsanläggningar som nästan alltid drivs av stålverken. Kulsinter är produkten av ytterligare bearbetning av ännu finkornigare mull i kulsinterverk, som vanligtvis drivs av gruvorna. Kulsinter kan sedan användas direkt i masugnen.

(99) De anmälande parterna hävdar att det finns en enda relevant produktmarknad som omfattar alla leveranser av järnmalm, utan skillnad mellan de tre olika malmformerna (mull, kulsinter och styckemalm). De menar att de olika formerna av järnmalm har en hög grad av substituerbarhet, eftersom användarna av järnmalm i betydande utsträckning kan växla mellan de tre formerna av malmen. Priserna rör sig i allmänhet åt samma håll, även om deras absoluta nivåer skiljer sig mycket åt pga. skillnaderna i bearbetningen.

(100) Ifrån de - nästan enhälliga - uppfattningar som framförts av järnmalmskunder i samband med kommissionens marknadsundersökning, kan man dra slutsatsen att var och en av dessa tre former av järnmalm utgör en separat produktmarknad med begränsad substituerbarhet mellan de tre produkterna.

A. Substitution på efterfrågesidan

Tekniska hinder för byte mellan olika former av järnmalm

(101) De tre skilda formerna av malm har ingen hög grad av substituerbarhet på efterfrågesidan. Som förklaras ovan kan masugnar fungera med hög produktivitet endast om alla inmatningsparametrar hålls så stabila som möjligt. Detta behov av stabila driftsförhållanden gör det svårare för köparen av råvara att på kort sikt växla mellan olika inmatningsmaterial, och förklarar även varför kontrakt om leveranser av järnmalm vanligtvis ingås för perioder på flera år.

(102) Enligt parterna görs större förändringar i allmänhet då sådana krävs av driftskäl (ommurning av en masugn eller nedläggning av ett sinterverk) eller då en järnmalmsleverantör erbjuder en ny produkt som ersättning för en tidigare som inte längre finns att tillgå. Då sådana förändringar övervägs, planeras en lång testperiod. Denna börjar med laboratorie- och pilottester som följs av fullskaliga försök som pågår minst några veckor. Dessa praktiska hinder begränsar oundvikligen utrymmet för betydande ändringar av järnmalmsleveranserna på kort sikt.

(103) Kommissionens undersökning bekräftar att substituerbarheten mellan olika former av järnmalm är mycket begränsad. Det stora flertalet av stålproducenterna uppgav att de är mycket ovilliga att i någon högre utsträckning ändra sammansättningen av beskickningen för masugnen. Flera kunder uppgav även att en betydande förändring av andelarna sinter, styckemalm och kulsinter kunde ta flera år att genomföra och att en sådan i vissa fall kunde kräva investeringar på flera miljoner euro.

Ekonomiska hinder för byte mellan olika former av järnmalm

(104) Av kommissionens undersökning framgår även att det finns betydande ekonomiska hinder för att växla mellan mull, styckemalm och kulsinter. Priserna för de tre produktformerna skiljer sig väsentligt: priset på mull sätts normalt till omkring 0,37 amerikanska dollar/fe-dmt cif, styckemalm till omkring 0,45 dollar/fe-dmt och kulsinter till omkring 0,65 dollar/fe-dmt(28). Det ger en prisskillnad på 22 % mellan mull och styckemalm och på 76 % mellan mull och kulsinter. Mull är det billigaste alternativet även om stålverken har egna kulsinterverk (vilket de vanligtvis inte har).

Inga begränsande effekter av mull på andra former av järnmalm

(105) För det första, en stor majoritet av kunderna har uppgett att ett stålverks förmåga att ändra sin användning av sinter på bekostnad av eller till förmån för andra former av järnmalm är begränsad, eftersom stålverk i allmänhet maximerar sin användning av mull. Eftersom mull är den överlägset billigaste järnmalmsprodukten och sinterverk, som drivs av stålverk, har höga fasta kostnader och låga marginalkostnader, kör stålverken vanligtvis sina sinterverk med full kapacitet. Eftersom det finns betydande hinder för att bygga ut sintringskapaciteten har varken styckemalm eller kulsinter några större begränsande effekter på priserna och efterfrågan på sinterbeskickning.

(106) Priserna på sinterbeskickning begränsar i sin tur föga priserna på styckemalm och kulsinter. Tvärtemot parternas uppfattning uppgav den stora majoriteten av kunderna att stålverken inte på kort eller medellång sikt kan öka sin sintringskapacitet, pga. både den stora investering som krävs och miljömässiga begränsningar.

(107) Närmare bestämt är en utvidgning av sinterverkens kapacitet inte ett genomförbart alternativ. I Europa har det inte byggts några nya sinterverk på åtminstone 20 år. Det betyder att den maximala andelen i blandningen förmodligen redan har uppnåtts, och att igångsättandet av en helt ny anläggning (som förmodligen inte skulle kunna drivas med full kapacitet) skulle vara olönsam. Det är teoretiskt möjligt att i begränsad utsträckning öka kapaciteten i befintliga anläggningar, men detta produktionstillskott skulle inte vara tillräckligt för att påverka priserna på andra former av järnmalm. Dessutom kan kostnaderna för att öka kapaciteten vara för stora för att löna sig pga. de ytterst stora kostnaderna för det nödvändiga driftstoppet av masugnen och det avbrott i stålproduktionen som detta leder till. I Europa skulle stålverken även, pga. de giftiga gaser som uppkommer vid sinterproduktion, få svårigheter med miljöregler. Att utöka kapaciteten genom att använda mer bearbetad och produktiv beskickning i sinteranläggningen skulle i sin tur föra med sig ytterligare kostnader som skulle minska den ekonomiska fördelen av mull. I vilket fall som helst skulle den ytterligare andel (omkring 5 %) som uppnåddes inte heller vara tillräcklig för att ha en begränsande effekt på priserna.

(108) Man bör även notera att vissa kvaliteter av styckemalm och kulsinter, till skillnad från mull, även används för att producera DR-järn. Enligt en framställning av JP Morgan och CVRD i november 2000(29) kommer efterfrågan på kulsinter förmodligen till väsentlig del att bero av den förväntade ökningen av produktionen av DR-järn. Detta kommer att i än högre grad skilja konkurrensförhållandena för kulsinter från dem för mull (som endast används i masugnar).

Inga prisbegränsade effekter mellan styckemalm och kulsinter

(109) Av kommissionens undersökning framgår även att utrymmet för att växla mellan styckemalm och kulsinter är begränsat. Enligt det stora flertalet kunder köper stålverken styckemalm och kulsinter för att tillgodose resten av sina behov, och försöker då maximera användningen av styckemalm, som är cirka 40 % billigare än kulsinter. Det finns dock begränsningar för deras förmåga att använda styckemalm, eftersom denna i dess egenskap av en "naturlig" produkt av varierande kvalitet, inte kan utgöra en stor andel av hela järnmalmsblandningen och den primära förutsättningen för produktion av bra stål är en konsistent beskickning. Dessutom sönderfaller en del av styckemalmen till mull i masugnen, vilket blockerar det luftflöde som krävs och på så sätt ytterligare äventyrar masugnens produktivitet.

(110) Det finns inte heller några större möjligheter att öka kulsinterns andel i förhållande till styckemalmen. På grund av det höga priset på kulsinter, som utgör det dyraste men även det mest produktiva alternativet, skulle den främsta anledningen att använda mer av denna malmform vara att öka masugnens produktion då efterfrågan är stor (dvs. då kostnaderna för en ökad produktion av stål kan tas ut av kunderna). Kulsinter anses därför i allmänhet vara en "buffertprodukt" (swing product), förutom naturligtvis i de områden (t.ex. Nordamerika) där kulsinter pga. de geologiska egenskaperna hos de lokala järnmalmsgruvorna är den enda tillgängliga produkten.

Slutsats

(111) Slutsatsen av ovanstående är att mull, styckemalm och kulsinter ur ett efterfrågeperspektiv utgör separata produktmarknader. De allra flesta kunderna har uppgett att de inte skulle ändra sina blandningar av sinterbeskickning, styckemalm och kulsinter om priset på någon av dessa former av järnmalm skulle öka med 5-10 % i förhållande till de andra formerna(30). Detta beror på att i) kunderna är ovilliga att ändra sin beskickning, ii) kunderna inte i någon större utsträckning kan öka sin efterfrågan på mull, eftersom de redan driver sina sinterverk nära full kapacitet och inte kan öka denna kapacitet på kort eller medellång sikt, iii) kunderna inte i någon betydande utsträckning kan öka andelen styckemalm, eftersom de redan försöker maximera användningen av denna malmform och det råder brist på den, och iv), eftersom kulsinter är betydligt dyrare än andra former av järnmalm, använder kunderna den som swing product och skulle inte öka sin efterfrågan på kulsinter om de kunde producera de kvantiteter av stål som de önskar med användning av enbart sinter och styckemalm.

(112) Detta betyder inte att kunderna aldrig ändrar sin beskickning. framför allt verkar det som om de ibland minskar eller ökar de mängder kulsinter de använder. Men kommissionens undersökning visar att sådana förändringar är begränsade, eftersom andelarna av de särskilda järnmalmsprodukter som används i den enskilda beskickningen endast kan variera i begränsad utsträckning (vanligtvis 3-5 %), åtminstone på kort och medellång sikt. Vidare framgår det att dessa förändringar sällan är följder av konkurrens mellan de olika järnmalmsleverantörerna, utan i stället beror på exogena faktorer, t.ex. utvecklingen av efterfrågan på stål. Ett stålverk kan t.ex. under perioder med hög efterfrågan på stål ha för liten sintringskapacitet för att täcka sina produktionsbehov. I sådana fall kan stålverket se sig tvunget att köpa kulsinter till högre pris för att möta efterfrågan.

(113) Som parterna uppger bestäms en järnmalmsköpares skicklighet inte av hans förmåga att flytta sina beställningar mellan olika leverantörer i enlighet med prisskillnaderna. En skicklig köpare är i stället den som kan få ut maximalt värde av sina befintliga leverantörer, i fråga om leveranstidpunkt, produktens kvalitet och konsistens och priset.

B. Substitution på utbudssidan

(114) På utbudssidan kan mull, kulsinter och styckemalm i allmänhet inte ersätta varandra. I järnmalmsgruvor produceras både styckemalm och mull (varav en del säljs till stålverk som sinterbeskickning och en del omvandlas till kulsinter av gruvföretaget). Men proportionerna av mull och styckemalm i enskilda gruvor beror på de geologiska egenskaperna hos järnmalmsfyndigheterna. Gruvor i Australien, Indien och Sydafrika producerar t.ex. mer styckemalm än gruvor i Brasilien och Venezuela. Gruvor som ger malm med låg järnhalt, som de i Förenta staterna, Kanada och Kina, ger endast lite eller ingen alls säljbar styckemalm.

(115) Mull kan inte omvandlas till styckemalm. Även om det är teoretiskt möjligt att omvandla styckemalm till mull, är det inte ekonomiskt rationellt, eftersom styckemalm är värdefullare än mull. beträffande möjligheten att omvandla styckemalm till material för kulsinterverk (kulsinterbeskickning), är det teoretiskt möjligt att krossa styckemalmen för att få en sådan beskickning. Enligt kommissionens marknadsundersökning skulle det dock inte vara ekonomiskt lönsamt.

(116) Och möjligheten att omvandla mull till kulsinter begränsas av att man för det ändamålet skulle vara tvungen att bygga ett kulsinterverk, vilket är en stor investering som endast kan motiveras i fråga om gruvor där det produceras en stor andel mull som kan användas som kulsinterbeskickning. På grund av t.ex. egenskaperna hos den största delen av den malm som produceras i Australien, är det i dagsläget inte ekonomiskt försvarbart att framställa kulsinter av denna malm.

C. Prisskillnader

(117) Som anges ovan skiljer sig priserna betydligt mellan de olika produktformerna: mull prissätts normalt till omkring 0,37 dollar/fe-dmt cif, styckemalm till 0,45 dollar/fe-dmt och kulsinter till 0,65 dollar/fe-dmt(31). Det ger en prisskillnad på 22 % mellan mull och styckemalm och på 76 % mellan mull och kulsinter.

(118) parterna hävdar att dessa skillnader inte betyder att det finns separata produktmarknader, utan att de i stället återspeglar de olika järnmalmsformernas olika värde i användningen av dem. Men detta styrks inte av utvecklingstendenserna för priser och kvantiteter. För det första skiljer sig förändringarna av referenspriserna på mull, styckemalm och kulsinter något från varandra, vilket framgår av tabellen nedan. Detta tyder på att det råder särskilda efterfråge- och utbudsvillkor för varje form av järnmalm, och att mull, styckemalm och kulsinter därför utgör separata produktmarknader.

Förändringar av referenspriserna på mull, styckemalm och kulsinter i Europa

>Plats för tabell>

(119) Den starka korrelationen mellan de olika prisernas utveckling påverkar inte denna slutsats. För det första är det helt normalt att finna en korrelation mellan dessa priser, eftersom de olika produkterna ofta framställs med samma utrustning i samma gruvområden. De har därför en hög andel gemensamma kostnader. För det andra [...]*, och för det tredje bör det noteras att fördelningen av de sålda kvantiteterna inte är den som man skulle förvänta om de tre formerna av järnmalm var helt substituerbara. 1999 följde t.ex. prisrörelserna för mull, kulsinter och styckemalm i stort sett samma mönster (med en extra, mindre sänkning för kulsinter). Men de sjöburna kvantiteterna under detta år visar inte upp samma mönster: efterfrågan på mull var 6 % mindre än 1998, medan efterfrågan på styckemalm ökade med 11 % och på kulsinter med 2 %. Om de tre formerna av järnmalm hört till samma produktmarknad, skulle man ha förväntat sig att efterfrågan på mull, styckemalm och kulsinter följt samma utvecklingsmönster (med eventuellt en något större efterfrågan på kulsinter än på de två andra formerna av järnmalm), vilket uppenbart inte var fallet.

(120) För det andra har det stora flertalet av de kunder som svarat på frågeformulären i samband med kommissionens marknadsundersökning uppgett att detta - om priset på en form av malm skulle öka med 5-10 % - inte skulle leda till att de bytte ut en form av malm mot en annan.

D. Parternas svar

(121) I sitt svar på meddelandet om anmärkningar ifrågasätter parterna inte resultaten av kommissionens undersökning. Men de förkastar definitionen av produktmarknaden enligt ovan med motiveringen att kunderna i betydande utsträckning kan byta mellan olika former av järnmalm. parterna stödjer sig framför allt på den undersökning som gjorts av deras ekonomiska rådgivare. I denna hävdas att stålverk kan byta mellan olika former av järnmalm.

(122) För det första anser den ekonomiska rådgivaren att järnmalm är en homogen produkt, och att stålverk kan uppnå likvärdiga produktivitetsnivåer med beskickningar med helt annorlunda sammansättning. Enligt den ekonomiska rådgivaren visas detta av att olika stålverk använder sig av väsentligt annorlunda beskickningar.

(123) Kommissionen är av annan mening. Att järnmalm inte är en normal råvara framgår klart av kommissionens undersökning. Som förklaras ovan kan de fysikaliska och kemiska egenskaperna hos järnmalm som produceras i olika brytningsområden skilja sig betydligt från varandra, både med avseende på järnhalten och andelen orenheter. Fast produkter av olika ursprung hör till samma produktmarknad, finns det gränser för substituerbarheten mellan produkter som utvunnits i olika områden, och av kommissionens undersökning framgår särskilt att australiska och brasilianska leverantörer inte enkelt kan vinna marknadsandelar av varandra, framför allt pga. de olika egenskaperna hos deras respektive produkter.

(124) Vidare håller kommissionen inte med parternas ekonomiska rådgivare om att de olika beskickningsförhållandena i de olika stålverken visar hur dessa kan byta mellan de olika produkterna. Som förklaras ovan är beskickningarna och processerna i varje stålverk optimerade för de särskilda förhållanden och produktivitetskrav som råder i just detta stålverk. Det innebär att de olika processförhållanden som den ekonomiska rådgivaren observerat helt enkelt kan återspegla de (ibland mycket) olika konfigurationerna i olika masugnar. Trots att varje enskilt stålverk teoretiskt kunde arbeta med en annan beskickning än den det nu använder, bevisar detta inte (och kommissionens undersökning tillbakavisar denna möjlighet) att stålverken i praktiken kan göra väsentliga förändringar av sina beskickningar. För det första är drastiska förändringar inte ett möjligt alternativ för dem som driver masugnar, pga. de risker de innebär och de stora investeringar och den långa tid som krävs för den nödvändiga testningen. Som parterna uppgett har kunderna ett konservativt köpbeteende och en del stålverk har svårt för att till fullo förstå masugnstekniken. För det andra, även om riskerna kan minskas om den planerade ändringen endast gäller byte mellan mull och kulsinter, återstår ändå starka ekonomiska hinder (som att kulsinter betingar ett mycket högre pris, att det redan finns ett sinterverk etc.). Allt detta bekräftas ytterligare av att man, till och med bland en enskild stålproducents anläggningar, ofta använder olika beskickningar för olika masugnar.

(125) För det andra har även parternas ekonomiska rådgivare på nivån för enskilda stålverk observerat "betydande fluktuationer i proportionerna mellan mull, styckemalm och kulsinter från ett år till ett annat", liksom "fluktuationer i ursprunget till leveranserna inom de olika kategorierna av järnmalm från ett år till ett annat". Enligt den ekonomiska rådgivarens uppfattning bekräftar dessa iakttagelser, tillsammans med kundernas tendens att förkorta löptiderna för sina leveranskontrakt, att kunderna kan byta mellan olika former av järnmalm.

(126) Kommissionen bestrider inte att man till och med för enskilda masugnar i någon mån och under vissa förhållanden kan modifiera beskickningarna. Som förklaras utförligt ovan driver stålföretagen sina sinterverk med full kapacitet, maximerar sedan användningen av styckemalm (inom ramen för de tekniska begränsningarna) och fyller sedan på resten med kulsinter. Det är uppenbart att olika produktivitetskrav leder till olika beskickningar. Stålverken måste t.ex. då efterfrågan är god öka andelen kulsinter (trots det högre priset på denna produkt), eftersom de inte kan öka den absoluta mängden sinter (pga. kapacitetsbegränsningar), och de inte kan öka andelen styckemalm utöver vad de tekniska begränsningarna medger. Som en representant för ett stålföretag sade: "efterfrågan på kulsinter är direkt beroende av masugnarnas kapacitetsnivå. Sinterverken drivs med full kapacitet. Då produktionen av järnmalm minskar, kommer efterfrågan på kulsinter att minska först (högre pris)". Kunderna kan också ändra sina beskickningar när en ny järnmalmskvalitet införs och/eller en befintlig gruva börjar bli tömd. I sådana fall börjar kunderna undersöka i vilken mån de kan börja ta i bruk den nya kvaliteten, genom att låta den ersätta andra kvaliteter av samma form av malm. Trots att ersättningen väsentligen sker inom ramen för en och samma form av malm, kan den påverka beskickningen, t.ex. genom att inverka på sinterverkets produktivitet.

(127) Kommissionen vidhåller dock att dessa förändringar inte påverkar slutsatsen att kunderna inte skulle ändra sina beskickningar enbart pga. att relativpriserna för de olika formerna av järnmalm ändras. Som undersökningen visar finns det betydande hinder för sådana ändringar - som skulle innebära att ändra beskickningarna och processerna samtidigt som produktivitetskraven förblir oförändrade - pga. både tekniska risker och ekonomiska skäl (fullt utnyttjande av sinterverken, då mull är mycket billigare än styckemalm, som i sin tur är billigare än kulsinter). I detta sammanhang verkar det som om relativa prisförändringar i storleksordningen 5-10 % inte räcker för att ändra de driftsekonomiska förutsättningarna för en anläggning och för att få stålföretagens ledningar att ta betydande risker.

(128) Parterna bestrider även att kommissionens undersökning visar att det finns betydande hinder för att byta från en form av järnmalm till en annan. De har citerat uttalanden från kunder, som enligt deras mening visar att dessa kan byta mellan olika former av järnmalm.

(129) Men kommissionen tolkar dessa uttalanden på ett annat sätt än parterna. För det första anser kommissionen att en del av dessa citerade uttalanden inte är övertygande (t.ex. uttalanden från flera kunder om byten mellan olika kvaliteter av samma form av järnmalm, eller uttalandet från en kund om byten av driftsskäl) och att många av dem faktiskt stödjer de slutsatser som kommissionen dragit. Parterna hänvisar t.ex. till följande svar från en kund: "vi kommer inte att ändra proportionerna av sinter, kulsinter och styckemalm i vår blandning. Vi kan dock tänka oss att ändra blandningen då sintringsmaskinen behöver repareras. Men även i ett sådant fall, kommer vi att minska andelen sinter bara lite grann och öka andelen kulsinter för att få balans. Och mellan sådana reparationer kan det gå många år". På samma sätt citerar parterna ett annat stålföretag, som uppgav att "andelen styckemalm är av driftsskäl begränsad till 20 %. Så andelen sinter och kulsinter är mer än 80 %. Eftersom sinter anses vara mer ekonomiskt än kulsinter, används det så mycket som möjligt. kulsinter är en buffertmalm." Generaliserat framgår det klart och tydligt att den enda tekniska bytesmöjligheten finns mellan kulsinter och mull. Men det finns mycket stora ekonomiska och driftsmässiga hinder för ett sådant byte (som mycket stora prisskillnader och utnyttjandet av sinterverkens fulla kapacitet).

(130) Dessutom bör man observera att de flesta uttalanden som parterna citerar rör de teoretiska tekniska begränsningarna för byte. I dessa uttalanden tar man kanske inte hänsyn till begränsningar av sintringskapaciteten, driftsmässiga begränsningar (masugnsdriften måste vara stabil, vilket försvårar ofta återkommande förändringar), logistiska förhållanden, kontraktsbestämmelser eller ekonomiska hinder för byte, som tas upp i andra delar av parternas svar. Parterna citerar t.ex. en europeisk kund som uppgett att man teoretiskt sett skulle kunna ändra på 5-10 % av blandningen. Men längre fram i sitt svar uppger denna kund att hans företag driver sitt sinterverk med full kapacitet, och att det i fall relativpriserna för mull, styckemalm och kulsinter skulle ändras inte skulle ändra proportionerna i sin beskickning.

(131) I detta sammanhang vidhåller kommissionen därför att det, utifrån ett bredare perspektiv som omfattar alla relevanta faktorer, tydligt framgår av undersökningen att varje form av järnmalm utgör en separat relevant produktmarknad. framför allt bör man hålla i minnet att så gott som samtliga kunder bekräftat att de, då alla relevanta faktorer beaktas, inte skulle ändra proportionerna av sinterbeskickning, styckemalm och kulsinter om priset på någon av dessa former av järnmalm skulle öka med 5-10 % i förhållande till de andra.

(132) Kommissionen noterar även att parterna implicit medger att varje form av järnmalm utgör en särskild marknad, eftersom de i sitt svar på meddelandet om anmärkningar erkänner att prisdifferensen till förmån för kulsinter (liksom i viss mån för styckemalm) för ett visst år kan bli något större än föregående år då det finns en klart större efterfrågan på kulsinter (eller styckemalm) under just det året, och därför leder till en ökning av priset på denna form av malm. Om alla former av järnmalm tillhörde samma marknad, skulle ett högre pris på en form leda till lägre efterfrågan på denna (och högre efterfrågan på de andra formerna). Dessutom tyder parternas uttalande på att byte av malmform inte är ett ekonomiskt alternativ. Om en hypotetisk dominerande leverantör av en form av järnmalm (t.ex. mull) försöker höja priset på denna malmform med 5-10 %, och under antagande att kunderna kan byta till en annan form av järnmalm (t.ex. kulsinter) i så stor utsträckning att försöket att höja priset skulle bli olönsamt, skulle detta leda till en tydlig ökning av efterfrågan på denna andra malmform. Enligt parternas uttalande skulle denna ökade efterfrågan leda till högre priser på den sistnämnda malmformen (i exemplet ovan kulsinter). Denna slutsats vinner ytterligare i trovärdighet eftersom överskottskapaciteten på sjöburen järnmalm är begränsad. Det följer att kunderna skulle ha föga intresse av att byta malmform, då detta skulle medföra betydande ekonomiska, tekniska och logistiska svårigheter för kunderna och ändå leda till högre priser.

E. Direktreduktionsjärnmalm

(133) Järnmalm säljs även i former som lämpar sig för omvandling till DR-järn, som i sin tur kan matas in i en ljusbågsugn för framställning av stål. Det finns tre former av DR-järnmalm: DR-styckemalm, DR-kulsinter och DR-mull (inklusive DR-kulsinterbeskickning). Men eftersom det i Västeuropa inte finns någon efterfrågan på DR-mull/-kulsinterbeskickning, kommer dessa produkter inte att diskuteras vidare. Detta beslut gäller i stället DR-styckemalm och DR-kulsinter.

(134) Om substituerbarheten mellan å ena sidan DR-styckemalm och DR-kulsinter och å andra sidan styckemalm och kulsinter för LD-processen kan man konstatera att här råder en enkelriktad substitution: de senare kan ersättas av de förra men inte tvärtom, främst pga. att DR-malm har högre järnhalt och lägre nivå av orenheter. Men eftersom DR-järnmalm är dyrare, är det endast fråga om en teoretisk möjlighet att ersätta malm för LD-processen med DR-malm.

(135) Parterna menar även att DR-styckemalm inte utgör en separat produktmarknad, eftersom den helt och hållet kan ersättas av kulsinter (för tydlighetens skulle bör det påpekas att parterna däremot medger att DR-styckemalm inte kan ersätta DR-kulsinter). Enligt parterna var det tidigare nödvändigt att använda DR-styckemalm eftersom kulsinter tenderar att klumpa sig vid höga temperaturer (när man vill öka produktiviteten i DR-anläggningar) och styckemalm förhindrar denna klumpning. Men ny beläggningsteknik för kulsinter skulle förhindra klumpningen och därmed skulle styckemalm inte längre vara en oundgänglig ingrediens. Summa summarum menar parterna därför att om DR-järnmalm måste skiljas från järnmalm för LD-processen, bör man anta två marknader: en marknad för DR-kulsinter å ena sidan och en marknad för både DR-styckemalm och DR-kulsinter å den andra sidan.

(136) Kommissionen håller med om att DR-kulsinter ur rent teknisk synvinkel fullständigt kan ersätta styckemalm. Dessutom tyder resultaten av undersökningen på att de ekonomiska hindren för att byta malm kan vara mindre i DR-sektorn än i LD-sektorn. Närmare bestämt uppgav den enda västeuropeiska köparen av DR-styckemalm och DR-kulsinter att om priserna på styckemalm skulle öka med 5-10 %, medan priserna på kulsinter skulle vara oförändrade, skulle förmodligen kulsinter komma att ersätta styckemalm i stor skala. Sammantaget tycks det alltså finnas en enkelriktad substitution mellan DR-styckemalm och DR-kulsinter genom att DR-styckemalm (av tekniska skäl) inte kan ersätta DR-kulsinter mer än till en viss andel av beskickningen medan däremot DR-kulsinter helt och hållet kan ersätta DR-styckemalm. transaktionens inverkan på konkurrensen på marknaden för DR-järnmalm bör därför bedömas utifrån antagande om två produktmarknader: i) DR-kulsinter och ii) DR-järnmalm (en kombination av styckemalm och kulsinter).

(137) I sitt svar på meddelandet om anmärkningar menar parterna att DR-malmer inte utgör en relevant marknad därför att DR-järn (resultatet av direktreduktion av DR-malm) kan ersättas av järnskrot eller tackjärn. Denna ståndpunkt håller inte för en granskning. parterna bestrider inte att endast DR-malm lämpar sig för produktion av DR-järn. Deras argument är att DR-järn, den produkt som erbjuds av köparna av DR-järnmalm (och inte av producenter av DR-järn), kan ersättas av andra produkter. Med andra ord påstår parterna att DR-malmer inte utgör en separat produktmarknad därför att DR-järn (resultatet av bearbetning av DR-järnmalm som matas in i ljusbågsugnar) på marknaden längre ned i värdekedjan kan ersättas av andra produkter. Kommissionen anser att förekomsten av konkurrerande alternativ på en marknad längre ned i värdekedjan inte förhindrar förekomsten av ett dominerande inflytande på en marknad högre upp i värdekedjan. Att producenter av DR-järn kan konkurrera med leverantörer av järnskrot eller tackjärn utgör inte nödvändigtvis något hinder för en hypotetisk leverantör av DR-järnmalm i monopolställning att tillämpa en monopolistisk prissättning på sina leveranser av järnmalm till producenter av DR-järn (som i sin tur skall sälja DR-järn till stålverk med ljusbågsugnar). Det enda som följer av förekomsten av alternativ till DR-järn är att producenter av DR-järn måste ta på sig både höga produktionskostnader (genom höga priser på järnmalm) och låga försäljningspriser (pga. att det finns substitut för deras DR-järn).

(138) I vilket fall som helst visar undersökningen inte på någon substituerbarhet mellan järnskrot, DR-järn och tackjärn. Framför allt, och som parterna medger, är järnskrot inte ett högkvalitativt material. Av detta följer att produkter med lågt mervärde, t.ex. armeringsjärn, kan tillverkas till 100 % av järnskrot, men att långa produkter med högt mervärde eller platta produkter tillverkade i ljusbågsugnar kräver en hög andel av mycket renare råvaror som tackjärn eller DR-järn. Man bör även notera att trots att järnskrot vanligen är billigare än DR-järn (vilket innebär att stålverk med ljusbågsugnar försöker maximera andelen järnskrot), så är detta inte alltid så, särskilt inte vid hög efterfrågan på järnskrot. Fastän DR-järn teoretiskt konkurrerar med solitt tackjärn, finns det tecken som tyder på att även denna substituerbarhet är begränsad, eftersom tackjärn innehåller 4 % eller mer kol och därför kräver extra syre vid bearbetningen. Av detta följer att det endast kan användas i början av smältningsprocessen, och att de följande beskickningarna måste göras antingen med järnskrot eller DR-järn.

(139) Frågan om huruvida järnmalm som lämpar sig för produktion av DR-järn hör till olika produktmarknader kan dock lämnas öppen, eftersom svaret på den inte påverkar bedömningen av transaktionens effekter på konkurrensen.

F. Slutsats

(140) På grundval av ovanstående drar kommissionen slutsatsen att mull, styckemalm och kulsinter utgör tre separata produktmarknader. Det finns dessutom mycket som tyder på att järnmalm som lämpar sig för produktion av DR-järn hör till olika produktmarknader, och att även transaktionens effekt på konkurrensen på en hypotetisk produktmarknad för DR-kulsinter och på en hypotetisk produktmarknad som kombinerar DR-kulsinter och DR-styckemalm därför bör undersökas i enlighet med detta.

VI. RELEVANTA GEOGRAFISKA MARKNADER

(141) Parterna hävdar att den relevanta geografiska marknaden för järnmalm skall ses som hela världsproduktionen. För det första understryker parterna att de flesta av de största stålverken i världen köper sin järnmalm både från gruvor i de egna länderna och från gruvor i andra länder. För det andra anser parterna att marknaderna för järnmalm är globala därför att stålmarknaderna längre ned i värdekedjan är globala. Eftersom stålmarknaderna är globala, måste järnmalmsproducenterna sälja sina produkter till priser som gör det möjligt för deras kunder (stålverken) att producera stål på ett konkurrenskraftigt sätt. Ett gruvföretag som försöker ta ut ett högre pris för sin malm av ett nära beläget stålverk skulle på detta sätt prisa ut detta stålverks produktion från marknaden, vilket i sin tur allvarligt skulle skada gruvföretagets intressen (genom en direkt förlust av en närbelägen kund).

(142) Kommissionen drar inte samma slutsatser i frågan. På grundval av kommissionens ingående undersökning anser den att man bör skilja på kunder i länder där Järnmalm produceras inhemskt (som i vissa fall kan välja mellan inhemska och sjöburna leveranser) och kunder i länder där det knappast finns någon inhemsk produktion av järnmalm (som västeuropeiska och japanska stålproducenter). Analysen nedan gäller alla former av järnmalm.

A. Transport av järnmalm

(143) För leverans till kunderna transporteras järnmalm antingen på järnväg (i regioner med en stor egen produktion, som Kina, Ryssland och Förenta staterna) och/eller med för detta ändamål specialiserade fartyg. Järnmalm som levereras med fartyg kallas "sjöburen försäljning".

(144) För att järnmalmen skall kunna transporteras på ett ekonomiskt sätt krävs vanligtvis specialiserad infrastruktur med hög kapacitet. I fråga om landtransporter är det klart att konventionella järnvägar inte är anpassade till de särskilda krav som ställs på transporter av järnmalm. Järnmalm transporteras i stora volymer på tåg med en längd på två till tre kilometer. Spåren måste vara särskilt konstruerade för att bära dessa mycket långa och tunga tåg. Därför transporteras järnmalm normalt på järnvägar som konstruerats speciellt för sådana transporter. På motsvarande sätt gäller att de sjöburna transporterna av järnmalm inte kan genomföras ekonomiskt med containerfartyg (dvs. liknande de större oljetankfartygen), utan i stället kräver specialiserade fartyg med en lastkapacitet på upp till 200000 ton (motsvarande de större oljetankfartygens). Det följer även att järnmalmen endast kan skeppas ut i vissa djupvattenhamnar med särskild infrastruktur, som är utrustad för att kunna hantera malmfartyg.

(145) Dessa faktorer visar att inte alla järnmalmsproducenter kan leverera till alla kunder i hela världen. I praktiken är det förekomsten (eller frånvaron) av en adekvat transportinfrastruktur mellan en leverantör av järnmalm och en kund som avgör om den förra kan leverera sina produkter till den senare. De befintliga transportförbindelserna bestämmer på så sätt vilka leverantörer som kan vända sig till vilka kunder och vice versa.

B. Åtskillnad mellan "inhemska" och "sjöburna" kundområden

(146) I en stor del av världen köper kunderna vanligen merparten av den järnmalm de behöver av "inhemska" leverantörer som står i förbindelse med dem antingen via järnvägen eller via inre vattenvägar. Det gäller t.ex. Förenta staterna, där 88 % av efterfrågan täcks av nordamerikanska gruvor (det mesta av återstoden köps av brasilianska leverantörer), och Östeuropa, där 80 % av järnmalmsleveranserna kommer från inhemska producenter. konkurrensbetingelserna i dessa områden bestäms därför främst av de lokala marknadsförhållandena (som de inhemska leverantörernas relativa konkurrenskraft och efterfrågestrukturen i dessa områden). Vidare har efterfrågan i dessa områden ofta anpassats till de former och kvaliteter av produkterna som de "inhemska" gruvorna erbjuder och kan därför gälla en specifik produktmix. Kunder i Brasilien och i Australien använder t.ex. nästan utan undantag den järnmalmskvalitet som produceras lokalt. På samma sätt använder de nordamerikanska stålverken nästan enbart kulsinter, eftersom detta svarar mot de lokala egenskaperna hos järnmalmsfyndigheterna i denna region. Detta skiljer sig markant från de traditionella inköpsmönstren i Västeuropa och Östasien, där större delen av efterfrågan gäller mull och styckemalm.

(147) I motsats till detta råder en särskild situation i Västeuropa, Östasien (Japan, Taiwan och Sydkorea) och, i mindre grad, i Kina (där det inhemska utbudet är mycket otillräckligt eller icke konkurrenskraftigt). Kunderna i dessa områden är därför tvungna att köpa de produkter de behöver från avlägsna leverantörer med tillgång till den transportinfrastruktur som behövs. I praktiken sker dessa transporter främst sjöledes, eftersom landtransporter inte kan konkurrera med sjöburna leveranser om dessa kunder. Japan och Taiwan kan rent fysiskt endast nås sjöledes, och det finns inga lämpliga landförbindelser som skulle kunna förbinda kunderna i Västeuropa med leveransområden på samma kontinent (som Kina, f.d. Sovjetunionen eller Indien). Dessutom har de kinesiska och ryska järnmalmsreserverna låg järnhalt (omkring 30 % jämfört med 60 % i brasilianska och australiska gruvor), vilket ytterligare ökar transportkostnaderna (eftersom mer "gångart" och icke-järninnehåll måste fraktas tillsammans med varje enhet järn).

(148) Då inhemska tillgångar saknas eller är av endast marginell betydelse, är kunderna i Västeuropa och Östasien nästan helt beroende av sjöburna leveranser från Brasilien, Australien, Kanada, Indien och Afrika. Följden av är att kunderna endast kan köpa de produkttyper och produktkvaliteter som dessa leverantörer har att erbjuda, och att de köper den järnmalm de behöver från en annan krets av leverantörer än de som finns i andra regioner. I detta sammanhang är det uppenbart att om en hypotetisk leverantör av sjöburen järnmalm i monopolställning skulle höja priserna med 5-10 % i dessa regioner, skulle kunderna inte kunna motverka prishöjningen genom att söka sig till alternativa försörjningskällor. Detta bekräftas av det faktum att trots att det västeuropeiska referenspriset på styckemalm ökade med 11,8 % under år 2000, började ingen ny leverantör sälja styckemalm i Västeuropa det året. Det bekräftas även av att prisutvecklingen i de områden som bygger på sjöburen försörjning inte följer samma mönster som i andra regioner. Enligt parternas uppgifter ökade t.ex. priserna med 6 % i Förenta staterna 1997-1998 samtidigt som de i Västeuropa sjönk med 1 % under samma period.

(149) Mot bakgrund av ovanstående drar kommissionen slutsatsen att konkurrensförhållandena i sjöburna kundområden (regioner som helt eller delvis är beroende av sjöburna leveranser) är egna för dessa regioner, och att leveranserna av de olika formerna av järnmalm till dessa regioner utgör geografiska marknader som är skilda från leveranserna av malm till områden som inte är beroende av sjöburna leveranser. Denna slutsats bekräftas i stort sett av kommissionens undersökning.

C. En enda sjöburen marknad

(150) Det är nödvändigt att fastställa om man bör göra en åtskillnad mellan olika sjöburna områden, och särskilt mellan Västeuropa å ena sidan och Östasien å den andra. Det bör noteras att det finns skäl att ta med Västeuropa i en större, "atlantisk" sjöburen marknad. Detta pga. de likheter som finns i leverans- och efterfrågeförhållandena i denna större region (och då framför allt transportkostnaderna). Men det är inte nödvändigt att bestämma om det faktiskt finns en sådan geografisk marknad, eftersom konkurrensbedömningen om man antog denna hypotes skulle vara nästan identisk med den som görs för en västeuropeisk marknad. De enda betydande "atlantiska" köparna av sjöburen järnmalm utanför Västeuropa finns i regionen vid Mexikanska golfen i Förenta staterna och i östra Kanada. Men där konsumeras endast relativt små mängder sjöburen järnmalm.

(151) Det finns inget behov av att ytterligare avgränsa de sjöburna marknaderna för DR-järnmalmsprodukter, eftersom i) det endast finns en västeuropeisk köpare av DR-järnmalm, ii) denna kund ingår i en större koncern med produktionsanläggningar för DR-järn på flera olika kontinenter, och iii) transaktionen skulle skapa en dominerande ställning hur än den geografiska marknaden definieras. I detta avsnitt kommer därför DR-järnmalm inte att diskuteras mer.

(152) I meddelandet om invändningar intog kommissionen den preliminära ståndpunkten att det kan finnas en västeuropeisk marknad för järnmalm. Skälen för detta var att i) efterfrågan från kunderna i Västeuropa ser annorlunda ut än den från kunder i andra områden (i synnerhet skiljer sig andelarna av mull, styckemalm och kulsinter från dem i Östasien), ii) transportkostnaderna påverkar konkurrenskraften och konkurrensförhållandena för leverantörer som säljer i Västeuropa, vilket gör att leveransförhållandena I Västeuropa är annorlunda än de som eventuellt råder på andra sjöburna marknader, och iii) [...]*.

(153) I sitt svar på meddelandet om anmärkningar håller parterna inte längre fast vid sin ursprungliga ståndpunkt, nämligen att den relevanta geografiska marknaden bör definieras som den totala produktionen. Nu medger de att den är åtminstone så stor som den globala marknaden för sjöburen försäljning. De bestrider dock att det finns en västeuropeisk/atlantisk marknad, främst på grundval av en ekonomisk undersökning som utförts av deras ekonomiska rådgivare.

(154) För det första hävdar parterna (och deras ekonomiska rådgivare) att kommissionen inte korrekt tillämpat standardprinciperna för att definiera en relevant geografisk marknad enligt kommissionens tillkännagivande. Enligt den ekonomiska rådgivaren grundar sig definitionen av en geografisk marknad på identifiering av de produktionsregioner som kunderna anser vara de i praktiken tillgängliga försörjningskällorna. den metod som de hänvisar till anges i punkt 13 i kommissionens tillkännagivande om definitionen av relevant marknad i gemenskapens konkurrenslagstiftning(32), där det sägs att "definiera marknaden består huvudsakligen i att identifiera vilka alternativa försörjningskällor de berörda företagens kunder har i praktiken, både vad gäller produkter eller tjänster och leverantörernas geografis