KOMMISSIONENS BESLUT av den 30 juli 1997 om ett villkorligt godkännande av Frankrikes stödåtgärder till förmån för GAN-koncernen (Endast den franska texten är giltig) (Text av betydelse för EES) (98/204/EG)

EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION HAR FATTAT DETTA BESLUT

med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, särskilt artiklarna 92 och 93 i detta,

med beaktande av Avtalet om upprättandet av Europeiska ekonomiska samarbetsområdet, särskilt artiklarna 61 och 62 i detta,

efter att berörda parter, enligt ovan nämnda artiklar, fått tillfälle att inkomma med synpunkter (1), och

med beaktande av följande:

1. INLEDNING

GAN är en offentlig finanskoncern med verksamhet inom bank- och försäkringssektorn. Koncernen har sedan 1993 brottats med större svårigheter på grund av de förluster som konstaterats inom koncernens fastighetssektor och försäkringsverksamhet. Dessa svårigheter ledde till att den franska staten 1995 beslutade att bevilja GAN ett stöd i form av en kapitalökning genom att skjuta till värdepapper för 2,86 miljarder franska franc.

Efter att ha granskat omstruktureringsplanen för GAN och dess dotterbolag UIC och den revisionsrapport som utarbetats av finansministeriets bankkonsult (Morgan Stanley) beslutade kommissionen den 18 september 1996 att betrakta åtgärderna som ett icke anmält statligt stöd (stöd NN 43/96) och att godkänna det på villkor att den omstruktureringsplan som hade lagts fram genomfördes i sin helhet. Denna plan innebar bland annat en överlåtelse av GAN:s majoritetsinnehav av kapitalet i bankkoncernen CIC för att på så sätt återge företaget dess lönsamhet och minimera stödets konkurrenssnedvridande effekter.

I skrivelser av den 28 februari och av den 3 mars 1997 gjorde de franska myndigheterna gällande att de godkända stöden var otillräckliga, framför allt med anledning av koncernens försämrade finansiella situation i fråga om finansieringsåtaganden inom fastighetssektorn och den misslyckade privatiseringen av CIC. De anmälde sålunda ytterligare stöd på ungefär 20 miljarder franska franc.

Den 12 mars 1997 beslutade kommissionen att återuppta förfarandet enligt artikel 93.2 i fördraget i fråga om kapitalökningen 1995 på 2,86 miljarder franska franc och att inleda samma förfarande i fråga om de nya stödåtgärder som anmälts, nämligen en kapitalökning på 11 miljarder franska franc under 1997 och ett statligt åtagande att ansvara för GAN:s förluster intill ett belopp beräknat till 9 miljarder franska franc. Kommissionen underrättade de franska myndigheterna om sitt beslut genom en skrivelse av den 8 april 1997 (SG/97/D/2644).

För att i detalj analysera de dokument som lagts fram av de franska myndigheterna i fråga om GAN-koncernens situation, dess omstruktureringsplan och framför allt dess lönsamhet, har kommissionen anlitat en framstående internationell affärsbank som konsult.

Inom ramen för detta förfarande har de franska myndigheterna varit mycket samarbetsvilliga och försett kommissionen med all den information som begärts. I en skrivelse av den 18 juli 1997 informerade den franska ekonomi-, finans- och industriministern kommissionen om den franska regeringens åtaganden i fråga om GAN-koncernen. Inga andra skriftliga synpunkter från någon annan berörd part har inkommit inom de tidsgränser som fastställts för förfarandet i fråga.

2. GAN OCH ORSAKERNA TILL DESS SVÅRIGHETER

GAN är en börsnoterad finanskoncern som kontrolleras av staten (som innehar mer än 80 % av kapitalet i Société Centrale du GAN, som är koncernens holdingbolag) och som är verksam inom bank- och försäkringssektorn. Inom försäkringsområdet placerar sig GAN på femte plats i Frankrike när det gäller omsättning (ungefär 53,5 miljarder franska franc 1996) efter de privata koncernerna AXA-UAP och AGF. De andra huvudsakliga konkurrenterna är den privata koncernen Victoire och de ömsesidiga försäkringsbolagen. GAN:s marknadsandel av den franska försäkringsmarknaden uppgår till cirka 5 %. GAN kontrollerar 93 % av bankkoncernen CIC som har ett nät av tio regionala banker med en total balansomslutning på över 600 miljarder franska franc och ett konsolideringskapital som 1996 uppgick till ungefär 17 miljarder franska franc, vilket placerar den på femte plats på listan över de banker som ingår i den franska bankföreningen (2). CIC-koncernen, som är särskilt aktiv i fråga om finansiering av små och medelstora företag, har också verksamhet inom fastighetsbranschen genom sitt dotterbolag UIC, som senare överfördes till GAN. UIC kontrolleras idag till 97 % av Société Centrale du GAN. Koncernen har också inflytande inom industrisektorn.

GAN-koncernen har 9 600 anställda inom försäkringsverksamheten i Frankrike (varav 5 150 utgör administrativ personal, 2 450 försäkringstjänstemän och 2 000 ombud), 4 100 anställda inom försäkringsverksamheten i utlandet, 21 350 anställda inom bankkoncernen CIC och 560 inom UIC.

GAN:s verksamhetsområden omfattar alla försäkringsverksamheter inklusive skadeförsäkring (både företag och enskilda) samt livförsäkring och kapitalförsäkring. De olika försäkringsbolagen är samlade under holdingsbolaget GAN SA. Distributionsnätet för produkterna består av mäklare, ombud och företaget Socapi. Eftersom det är ett företag som är samägt (50/50) av GAN och bankkoncernen CIC, utnyttjar Socapi CIC-koncernens banknät för att distribuera de olika livförsäkringarna. Även om det är mycket vanligt att bank- och försäkringskoncerner bedriver delad verksamhet mellan bank och försäkringar är GAN nästan det enda franska försäkringsbolag som kontrollerar en bankkoncern (3), medan det omvända förhållandet, nämligen att banker kontrollerar försäkringsbolag, är betydligt vanligare.

GAN finns också representerat utomlands (framför allt i Förenade kungariket, men också i Italien, Spanien, Portugal, Tyskland, Schweiz, Marocko, USA och Kanada) där koncernen har ungefär 25 % av sin omsättning.

GAN:s svårigheter härrör både från bank- och försäkringsverksamheterna: banken drabbades mycket hårt av fastighetskrisen och den finansiella försämringen för de små och medelstora företagen, och området skadeförsäkringar har påverkats av den aggressiva expansionsstrategi som inleddes vid den cykliska svängningen på marknaden. Den osäkra kvaliteten på fordringar och tillgångar i olika fastighetsprojekt inom bankkoncernen CIC via dotterbolaget UIC och det specialiserade bolaget Sofal, uppgående till omkring 19 miljarder franska franc, tvingade 1993 GAN att ingripa för att avlägsna UIC ur konsolideringsprocessen av CIC för att göra det möjligt för CIC att uppfylla sina lagenliga skyldigheter inom bankområdet. Därefter visade sig värdeförsämringen på dessa åtaganden vara övermäktig för GAN, som tvingades att skapa två avyttringsbolag (Parixel och Bâticrédit) för att avlägsna dessa risker från balansräkningen. I vilket fall som helst var GAN garant för och finansieringskälla till dessa avyttringsbolag varför de risker som var förknippade med bolagen inte hade reglerats, utan bara spritts i tiden och fördelats på olika enheter inom koncernen i förhoppningen att koncernens vinster skulle kunna kompensera förlusterna i dessa bolag. Till följd av de otillräckliga resultaten inom försäkringsverksamheten hade GAN inte möjlighet att kompensera underskottet i fastighetsverksamheten och tvingades förlita sig på stöd från staten, som beslutade att skjuta till 2,86 miljarder franska franc i form av värdepapper i Elf och CIC under 1995 och 20 miljarder franska franc i form av annat stöd under 1997. Statens stöd gjorde det därmed möjligt för GAN att begränsa koncernens totala förluster till 1,8 miljarder franska franc 1995 och 5,7 miljarder franska franc 1996.

GAN:s och framför allt dess bankdotterbolag UIC:s svårigheter berodde på krisen inom den franska fastighetssektorn till följd av en alltför spekulativ marknad i slutet av 80-talet. Denna kris drabbade i olika grad många franska finansinstitut, framför allt de offentliga. De institut som stod på toppen av spekulationsvågen, det vill säga de institut som var specialiserade på finansiering inom fastighetssektorn och de institut som reagerade alltför sent på marknadens vändning, drabbades av mycket stora förluster. Vissa institut - framför allt offentliga, som Crédit Lyonnais, Comptoir des Entrepreneurs, Crédit Foncier, Société Marseillaise de Crédit och GAN - kunde förlita sig på stöd från staten. Andra, såsom koncernerna Suez och Paribas, tvingades ta till drastiska omstruktureringsåtgärder. Andra grupper, såsom BRED, kunde utnyttja sparbankernas kollektiva garantifonder. Ännu en grupp, såsom banken La Hénin och banken Pallas Stern, försattes i konkurs.

Den franska försäkringsbranschen har upplevt en genomgripande förändring som beror på övergången till ett alltmer konkurrensutsatt system som inleddes 1989 med reformen av försäkringslagen. Marginalerna har därigenom minskat och i brist på en tillräcklig omstrukturering av företagen och sektorn har lönsamheten rasat. Mellan 1984 och 1994 sjönk avkastningen på egna medel på skadeförsäkringsområdet från 14 % till 0,4 % och inom livförsäkringsområdet från 18 % till 8,9 %. Skadeförsäkringsverksamheten karakteriserades under början av nittiotalet av en cyklisk svängning, som framför allt berörde företags- och fordonsrisker med en mycket kraftig ökning av antalet försäkringsskador och av reparationskostnader.

Inom skadeförsäkringsområdet betalar GAN idag priset för en olämplig tillväxtstrategi vars mål var att till varje pris erövra marknadsandelar, vilket innebar att man tog alltför stora risker. Ömsesidiga försäkringsbolag och privata koncerner såsom AXA har drabbats i lägre grad, eftersom de valde att avstå från fastighetsspekulationer och inrättade ett effektivare system för skadekontroll.

Nedanstående tabell illustrerar de förluster som GAN har lidit sedan 1992 enligt de uppgifter som lämnats av de franska myndigheterna (tabell 1).

>Plats för tabell>

Den kraftiga försämring som nyligen skett i fråga om GAN:s finansiella situation har kommit i dagen genom revisionerna av koncernens dotterbolag inom fastighetssektorn. Enligt de franska myndigheterna delgav GAN i mitten av 1996 sin aktieägare nya försämrade prognoser för 1996, som definitivt äventyrade utsikterna till en återgång till jämvikt 1996. GAN förebådade särskilt nya förluster i UIC samtidigt som resultaten inom försäkringsområdet var sämre än prognoserna. Ställd inför den snabba försämringen och de alltmer oroväckande resultatprognoserna för 1996, beslöt staten att knyta sitt godkännande av halvårsbokslutet för 1996 till genomförandet av en total revision av fastighetsdelen före bokslutet 1996. Den fullständiga översynen av dotterbolaget UIC:s och avyttringsbolagens ställning har visat på ett behov av ett ytterligare kapitaltillskott på ungefär 14 miljarder franska franc och har lett till att staten beslutat att för andra gången gripa in för att stödja GAN, den här gången med ett stödpaket på 20 miljarder franska franc.

3. BEDÖMNING AV INSLAGET AV STATLIGT STÖD I DE FINANSIELLA STÖDÅTGÄRDERNA FÖR GAN

Vid utvärdering av offentliga interventioner tillämpar kommissionen i allmänhet den så kallade "principen om en privat investerare i en marknadsekonomi" såsom angivits i kommissionens meddelande om offentliga företag (4). I detta meddelande antas att det finns inslag av stöd i en transaktion om en jämförbar privat investerare, som handlar under normala marknadsekonomiska villkor, inte hade vidtagit samma åtgärd. När det gäller offentligt delägande i ett företags aktiekapital anses det att en privat investerare inte skulle ha genomfört en sådan transaktion och att det därmed finns ett antagande om stöd när företagets finansiella situation är sådan att en återgång till normal avkastningsnivå (i form av utdelning eller vinst) på det investerade kapitalet inte är garanterad inom rimlig tid (5). När det gäller beviljande av statliga garantier finns det ett antagande om statligt stöd när garantin inte är föremål för någon motprestation eller när motprestationen för garantin inte kan betraktas som tillräcklig med hänsyn till de särskilt stora eller alltför långvariga riskerna med en sådan transaktion.

De åtgärder som kan innehålla inslag av statligt stöd är den kapitalökning på 2,86 miljarder franska franc som genomfördes 1995 genom tillskott av värdepapper i Elf och CIC - en icke anmäld transaktion - samt de nyligen anmälda åtgärderna motsvarande ett totalt belopp på 20 miljarder franska franc.

Den första transaktionen, som uppgick till 2,86 miljarder franska franc, innebar att staten tillförde GAN 5 327 509 aktier i Elf Aquitaine (det vill säga ungefär 2 % av dess kapital), 2 041 428 aktier i Compagnie Financière de CIC et de l'Union Européenne (det vill säga cirka 7,13 % av dess kapital) och 1 125 724 intyg om rösträtt i Compagnie Financière de CIC et de l'Union Européenne (det vill säga ungefär 7,13 % av rösterna) mot en ökning av statens delägande i GAN med 10 829 505 aktier i Société Centrale du GAN, motsvarande 18,93 % av dess kapital efter det att transaktionen genomförts.

Den andra transaktionen som uppgår till 20 miljarder franska franc består av följande:

a) Ett kapitaltillskott på 11 miljarder för att återupprätta UIC:s egna kapital efter att man har konstaterat 1996 års förluster och för att förse försäkringsbolagen med en lämplig finansiell struktur med hänsyn till lagstiftningen. Detta belopp fördelas på 7,1 miljarder till UIC och 3,9 miljarder till försäkringsbolagen.

b) Ett åtagande från staten att ta på sig förluster till ett uppskattat belopp på 9 miljarder franska franc, vilka GAN kommer att konstatera vid infriandet av de garantier som man tvingas lämna för de, inom ramen för omstruktureringsplanen, beviljade lånen till det år 1994 inrättade avyttringsbolaget för fastigheter, kallat Bâticrédit Finance et Cie.

3.1 Bedömning av det tidigare stödet

Den 18 september 1996 gjorde kommissionen på grundval av tillgänglig information bedömningen att kapitalökningen på 2,86 miljarder franska franc utgjorde ett statligt stöd enligt artikel 92.1 i fördraget, men att det kunde anses som förenligt med den gemensamma marknaden enligt bestämmelserna i artikel 92.3 c trots att det inte hade anmälts.

Analysen av omstruktureringsplanen gjorde det för övrigt inte möjligt att avgöra om transaktionen gav tillräcklig avkastning för att man skulle kunna dra slutsatsen att staten hade agerat som en privat investerare. Företagsplanen förutsåg att GAN skulle ha burit en förlust på 1 785 miljoner franska franc 1995 och ge vinster på 120 respektive 1 574 miljoner franska franc 1996 och 1997. Även om man hade godtagit hypoteserna i företagsplanen var det uppenbart att de framtida vinsterna inte skulle bli tillräckliga för att kompensera den inledande förlusten eller den uteblivna avkastningen på investeringen de första åren, varken i absoluta tal eller beräknat som ett nuvärde enligt en tillfredsställande internränta uppskattad till 12 % (6). För den följande perioden var det likaledes uppenbart att GAN, om man beaktade GAN:s hypoteser om en lönsamhet på nära 12 %, inte skulle ha kunnat ge ytterligare vinster som kunde kompensera de tidigare förlusterna och samtidigt ge aktieägaren staten en rimlig avkastning. Kommissionen noterade också att staten var den ende av GAN:s aktieägare som deltog i transaktionen, eftersom de övriga aktieägarna (framför allt aktieägare på börsen och i utlandet) beslutade att avstå.

Inom ramen för detta förfarande har de franska myndigheterna inte inkommit med några nya uppgifter som kan ändra denna slutsats. Följaktligen kvarstår helt och hållet kommissionens tidigare slutsats att kapitalökningen på 2,86 miljarder franska franc var att betrakta som ett stöd.

3.2 Bedömning av de nya stödåtgärderna

När det gäller de nya offentliga stödåtgärderna till förmån för GAN-koncernen, vilka inbegriper kapitalökningar på ungefär 11 miljarder franska franc och en statlig garanti på ungefär 9 miljarder franska franc, har de franska myndigheterna bekräftat att dessa åtgärder har visat sig vara nödvändiga efter den fullständiga översynen av dotterbolaget UIC:s och avyttringsbolagens situation. Denna översyn har visat på ett behov av ett kapitaltillskott på ungefär 14 miljarder franska franc, vilket skulle placera koncernen - och särskilt vissa av dess bolag - i en situation som vore högst oförenlig med de begränsningar som följer av god förvaltningssed och tillämpliga lagbestämmelser.

Dessa resultat avspeglar i synnerhet

- försämringen på fastighetsmarknaden liksom de kostnader som är förknippade med förfarandet för övertagande av tillgångar, vilka är avsevärt högre än förutsett,

- en förändrad utveckling som tagit sig uttryck i en snabb avyttring av fastigheter vars bokförda värden har omvärderats på grundval av försäljningsvärden med hänsyn tagen till den avkastning som marknadsaktörerna kräver, och

- förändringar i bokföringsmetoder och tillämpningsföreskrifter för dessa, vilka syftar till att omedelbart i UIC:s konton registrera framtida överlåtelsekostnader liksom samtliga arvoden, administrativa kostnader, marknadsförings- och avvecklingskostnader och olika förväntade avgifter.

Kapitaltillskottet till UIC enligt de tre punkterna ovan uppgår sålunda till 5,4 miljarder franska franc, till vilket skall läggas förlusterna för budgetåret 1996 som beräknats enligt tidigare bokföringsmetoder, det vill säga till cirka 2,5 miljarder franska franc. UIC befinner sig således i en situation med negativa nettotillgånger. Kostnaden för avyttringsbolagen beräknades å sin sida uppgå till nära 6 miljarder franska franc.

I samband med denna försämring skulle statens ingripande medge att man minskar UIC:s och avyttringsbolagens 74,7 %. Betalningssatsen för utestående fordringar i fastigheter uppgår till 69,2 % brutto och de osäkra fordringarna till 73,4 %.

Dessa åtgärder ingår i en övergripande omstruktureringsplan för GAN, som för övrigt bekräftar sina redan gjorda åtaganden inom ramen för den saneringsplan som godkänts av kommissionen genom dess beslut av den 18 september 1996. Det främsta syftet med regeringens åtgärd är att tidigarelägga överlåtelsen av försäkringsdelen av GAN SA, av bankkoncernen CIC samt av UIC.

Flera inslag tyder på att dessa åtgärder utgör statligt stöd. För det första har åtgärderna anmälts av de franska myndigheterna, som har betecknat dem som statligt stöd. För det andra bör noteras att staten med största sannolikhet agerar helt utan stöd från de andra aktieägarna. Dessutom visar den omstruktureringsplan som de franska myndigheterna har lagt fram att staten inte kommer att kunna få tillbaka hela sin insats och få en avkastning på tillskjutna medel som står i proportion till sitt risktagande. Dessa åtgärder måste följaktligen betraktas som statligt stöd.

Kommissionen påpekar också att statens kostnader för undsättningsåtgärden skulle ha varit lägre om man på ett tidigare stadium hade gjort en grundlig analys av den typ som nyligen har gjorts. Mot bakgrund av verksamhetens cykliska svängningar skulle varje privat investerare ha ingripit tidigare och grundligare för att begränsa de risker som påtalas ovan, snarare än att som de franska myndigheterna avvakta i flera år. Kursnedgången för GAN-aktier under de 25 månader som föregick offentliggörandet av de senaste statliga stödåtgärderna (från en kurs på omkring 280 franska franc i början av 1995 till en kurs på 100 franska franc i slutet av januari 1997) är en bekräftelse på detta.

De anmälda stödåtgärderna blev nödvändiga för GAN:s överlevnad eftersom den saneringsplan som utarbetades 1995 och förstärktes 1996 misslyckades. Ovan har erinrats om att GAN enligt denna plan skulle ha noterat en vinst på 120 miljoner franska franc 1996 och på 1 574 miljoner franska franc 1997. Utan stöd från staten skulle förlusterna 1996 i själva verket ha närmat sig 15 miljarder franska franc vilket skulle ha försatt koncernen i en negativ finansiell nettosituation. Statens stöd kommer att göra det möjligt för GAN att begränsa sina förluster för 1996 till omkring 5,7 miljarder franska franc. Sedan 1992 har således omkring 35 miljarder i förluster konstaterats, varav 27 miljarder kan tillskrivas UIC som är GAN:s dotterbolag för finansiering av fastighetsaffärer.

De franska myndigheterna har förklarat planens misslyckande med de revisioner av fastighetstillgångarna som inleddes 1996 och vilka påvisade en finansiell situation som var mycket allvarligare än vad som framgått av tidigare expertutlåtanden. I vilket fall som helst anser kommissionen att orsakerna till detta misslyckande också bör sökas i GAN:s basverksamheter och då framför allt inom försäkringsområdet, som har givit mycket sämre resultat än väntat. Detta har följaktligen inneburit att GAN inte har kunnat kompensera förlusterna och överlåtelsekostnaderna inom fastighetssektorn. Dessutom har den uppskjutna privatiseringen av CIC säkerligen påskyndat misslyckandet med den första omstruktureringsplanen och därmed berövat GAN likvida medel som var nödvändiga för dess omstrukturering.

Privatiseringen av CIC hade i själva verket beslutats 1996 för att förstärka den plan som hade utarbetats 1995, och som bedömdes som pretentiös av affärsbanken Morgan Stanley, eftersom den inte skulle medge att man löste problemen med koncernens interna finansiella åtaganden. Uppskjutandet av privatiseringen av CIC, som strider mot ett beslut av kommissionen, är desto allvarligare då beslutet att skjuta på privatiseringen inte har fattats på grundval av obestridliga tekniska orsaker, utan enligt de franska myndigheterna på grund av politiska motsättningar, då ett ovillkorligt anbud redan hade lämnats och förklarats möjligt att anta av den franska privatiseringskommissionen.

Eftersom den första omstruktureringsplanens misslyckande inte berodde på yttre omständigheter, utan framför allt på fastighetstillgångarnas värdeförsämring, sämre resultat än väntat inom GAN-koncernens basverksamheter och misslyckandet att privatisera CIC, är det välgrundat att anta att analysen av orsakerna till GAN-koncernens svagheter inte var tillräckligt grundlig och att den inte heller gjordes i tid. Staten har inte agerat som en privat investerare i en marknadsekonomi och dess åtgärder till förmån för GAN måste följaktligen betraktas som statligt stöd.

När det gäller att bedöma storleken på det statliga stödet måste man för det första anta att kapitalökningen syftar till att täcka förluster och tillgodose det behov av eget kapital som följer av lagstiftningen inom bank- och försäkringsområdet. Därför måste kapitalökningen på 11 miljarder franska franc i sin helhet betraktas som statligt stöd.

När det gäller garantin ligger problemet i att bedöma omfattningen av det stöd som den innehåller, eftersom siffran 9 miljarder bara är en uppskattning av den kostnad som staten i slutänden kommer att få bära. I princip bör uppskattningen på 9 miljarder i de revisioner som nyligen har genomförts inte överstigas med tanke på att man vid värderingen av garantibeloppet har antagit att tillgångarna skall avyttras snabbt och inbegripit alla andra kostnader, inklusive överlåtelsekostnader. De tillgångar som skall förvaltas är mycket stora, många och komplexa och det är rimligt att vara särskilt försiktig, inte minst med tanke på att man vid tidigare revisioner ständigt har undervärderat de reserver som i själva verket har visat sig behövas. Denna försiktighet motiveras av de omfattande tillgångar som eventuellt sträcker sig utöver garantin. Även om medel som avsatts för tillgångarna ökades till 77,5 % 1996, kvarstår avyttringsbolagen med en icke täckt exponering som uppgår till 3,6 miljarder den 31 mars 1997. Denna försiktighet kan också motiveras av den kraftigare värdeförsämringen på tillgångar som andra institut nyligen har bjudit ut på marknaden jämfört med den värdeförsämring som har antagits för GAN. Försiktigheten kan dessutom motiveras av antagandet att en eventuell försening av försäljningen av tillgångarna jämfört med vad som är planerat kan medföra ytterligare överlåtelsekostnader. Det bör här påpekas att denna plan bygger på en total avyttring av tillgångarna under en period på maximalt två år och att medel har avsatts för överlåtelsekostnaderna fram till denna dag. En ytterligare försening av avyttringen skulle dock kunna visa sig vara mycket kostsam med tanke på att överlåtelsekostnaderna för 1996 blev cirka 1,4 miljarder franska franc netto. Dessutom återstår det att se vilka möjligheter man har att finna potentiella köpare till vissa tillgånger. Man har här schablonmässigt avsatt medel på 500 miljoner franska franc som dock inte har godtagits av revisionsbyrån KPMG, som ansåg att en sådan uppskattning förutsatte en djupare analys.

Inom ramen för förfarandet har det också framkommit att statens åtaganden gentemot GAN också inbegriper UIC:s eventuella framtida behov av eget kapital för att uppfylla försiktighetsreglerna. Formerna för statens intervention har här ännu inte preciserats och interventionen i sig hänger i luften. På grundval av de uppgifter som har framförts av de franska myndigheterna bedömer kommissionen att denna intervention inte nödvändigtvis kommer att öka statens nettostöd till GAN, men att den samtidigt motiverar dess försiktiga hållning.

Även om uppskattningen av det genomsnittliga värdet på statens åtaganden gentemot GAN mycket väl kan hamna på 9 miljarder franska franc, anser kommissionen slutligen att stora risker kvarstår och att detta motiverar att man antar en felmarginal på ± 10 % för denna uppskattning. Följaktligen fastställer kommissionen det statliga stödet i form av åtaganden gentemot GAN till maximalt 9,9 miljarder.

3.3 Kostnaderna för alternativa lösningar

Innan GAN:s omstruktureringsplan granskas i detalj för att bekräfta det aktuella stödets förenlighet med hänsyn till återskapandet av företagets lönsamhet, är det lämpligt att ta upp frågan om kostnaderna för statens intervention jämfört med andra lösningar. Denna fråga består av två delar. För det första måste man bedöma om den lösning som staten valt i sig och jämfört med varje annan lösning, inklusive alternativet att inte alls intervenera, är den minst kostsamma, vilket om så var fallet skulle leda till slutsatsen att staten har agerat som en privat investerare. För det andra måste man fastställa huruvida den valda lösningen är den minst kostsamma jämfört med varje annan saneringslösning, för att på så sätt bedöma om stödet begränsats till vad som är absolut nödvändigt för omstruktureringen. Den första delen rör stödets art, den andra dess förenlighet.

Trots att man har anmält åtgärderna som statligt stöd har de franska myndigheterna gjort gällande att åtgärderna i sig är den minst kostsamma lösningen för den franska staten. Följaktligen är det här nödvändigt att granska den första delen av frågan, det vill säga kostnaderna för alternativa lösningar. Den andra delen av frågan kommer att analyseras i samband med granskningen av stödets förenlighet.

Enligt de franska myndigheterna skulle alternativet antingen ha bestått i att sanera GAN-koncernens finansiella strukturer, vilket skulle ha krävt samma kapitaltillskott och garanti men medgivit en snabb avyttring, eller i att fullfölja nuvarande process, vilket oundvikligen innebär en kostsam lösning för staten som måste ta på sig samtliga kostnader. En avveckling av UIC var inte möjlig eftersom den skulle ha åverkat resten av koncernen och därmed leda till mycket högre finanskostnader och sociala kostnader än vad omstruktureringsplanen innebär, kostnader som staten inte skulle ha kunnat bära. De franska myndigheterna har gjort gällande att finansieringen av UIC inte kommer att överstiga 23 miljarder franska franc, varav 1,5 miljarder härrör från allmänna skattemedel, 15 miljarder från finansieringskällor på marknaden och 6,25 miljarder från CIC. I egenskap av referensaktieägare i UIC skulle GAN enligt artikel 52 i den franska banklagen vara skyldig att ombesörja det stöd som UIC skulle visa sig behöva, även utöver sin andel av UIC:s kapital. Följaktligen skulle GAN ha behövt påta sig hela UIC:s förlust, uppskattad till 12 miljarder franska franc varav 6,5 miljarder i form av bristande tillgångar, 4,2 miljarder i ytterligare värdeförsämringar och 1,3 miljarder för straffavgifter för förväntade indrivningar av skulder. En sådan lösning skulle ha medfört konkurs för GAN.

Enligt de franska myndigheterna skulle CIC om GAN försattes i konkurs tvingas att avstå från hela sin fordran på GAN-koncernen, som uppgår till 12,5 miljarder franska franc. Dessutom skulle CIC av UIC:s övriga fordringsägare och av domstolarna kunna anses ha givit GAN otillbörligt stöd. Detta skulle ha medfört en avveckling av CIC, vilket med tanke på storleken på kundernas tillgodohavanden (mer än 287 miljarder franska franc i slutet av 1996) och på utestående återfinansieringslinjer på interbankmarknaden (193 miljarder) skulle ha medfört en allvarlig chock på den franska finansmarknaden. Under dessa villkor skulle staten som huvudägare till referensaktierna i UIC säkerligen ha anmodats av den franska centralbankschefen att uppfylla sina skyldigheter som aktieägare enligt bestämmelserna i artikel 52 i banklagen.

Staten skulle vidare inte kunna bortse från denna anmodan eftersom man annars skulle kunna se sig tvungen att uppfylla sina skyldigheter enligt två texter som domstolarna ofta ger en vid tolkning, nämligen artikel 180 i lagen om rättslig sanering och likvidation, som gör det möjligt att döma företagsledare som bär det juridiska ansvaret och företagsledare som inte bär detta ansvar och som har begått sådanna fel som leder till fullständig eller delvis förlust av det egna kapitalet, samt artikel 1382 i civillagen som gör det möjligt att ställa den person till ansvar vars felaktiga handlande har orsakat en annan person skada. I detta fall skulle staten förmodligen ha varit tvungen att påta sig ansvaret för hela den del av UIC:s skuld som saknar täckning, det vill säga 12 miljarder franska franc i stället för de 7 miljarder som förutsågs vid det scenario som innebar tillskjutande av nytt kapital.

En likvidation med förlikning skulle inte ha medfört en lägre kostnad än den valda lösning enligt de franska myndigheterna. I slutändan skulle en likvidation efter tillskjutande av kapital enligt affärsbanken Lazard ha medfört en ytterligare kostnad i storleksordningen 2,6 miljarder.

Kommissionen anser att de franska myndigheternas hållning endast delvis kan stödjas. För det första understryker kommissionen det som man redan påpekade under punkt 3.2, det vill säga att kostnaden för statens saneringsåtgärd skulle ha varit lägre om man tidigare hade gjort en grundlig analys av den typ som nyligen gjorts. En privat investerare skulle normalt ha ingripit mycket tidigare och skulle framför allt ha krävt en mindre riskfylld förvaltning av de finansiella åtagandena och verksamheterna, som inte hade inneburit en oövertänkt tävlan om kunderna och högst spekulativa investeringar. Staten har genom sin passivitet avgjort storleken på den hjälp som idag har beviljats.

Som framgick av Morgan Stanleys rapport från slutet av 1995 har koncernens interna finansiella åtaganden, även om de är bokföringsmässigt riktiga, i praktiken knappast medgivit GAN något som helst manöverutrymme när uppnådda resultat blivit sämre än väntat. Enligt den 1996 reviderade planen från 1995 skulle förbättringen av koncernens likviditet ha åstadkommits genom en avyttring av majoritetsinnehavet i CIC. Detta skulle sedan ha gjort det möjligt att påbörja arbetet att lösa de band i form av kapitalintressen, finansiella åtaganden och garantier som gjort koncernen handlingsförlamad. Uppskjutandet av privatiseringen av CIC har i själva verket starkt bidragit till att staten 1997 beslutade att ingripa.

För det andra bör man vid bedömningen av det statliga stödets art skilja på de kostnader som staten påtar sig i egenskap av aktieägare och de kostnader som staten kan tvingas ta på sig av andra orsaker, framför allt i egenskap av myndighet med ansvar för monetär och ekonomisk stabilitet. Kommissionen och domstolen har redan förkastat argumentet att utsträcka statens ansvar som aktieägare när det gäller en skuld som går utöver dess andel av företagets kapital i samband med en likvidation. Detta med motiveringen att ett sådant utökat ansvar skulle innebära en sammanblandning av statens roll som aktieägare respektive välfärdsstat. (7). Det är bara statens kostnader som aktieägare som är relevanta för jämförelsen mellan kostnaderna för den valda lösningen och kostnaderna för alternativa lösningar, eftersom stödåtgärdens art beror på statens agerande jämfört med hur en privat investerare skulle ha agerat. Det är här uppenbart att man i jämförelsen inte heller får inbegripa externa kostnader som sociala avgifter och skatter, eftersom det handlar om kostnader som företaget och dess aktieägare i normala fall skulle ombesörja med egna medel, och som i händelse av likvidation inte kan påföras aktieägarna utöver värdet på det egna kapitalet eller de garantier som de har tagit på sig (8). För övrigt har de franska myndigheterna inte visat att staten som aktieägare var likvärdig med en företagsledare som bär det juridiska ansvaret eller en företagsledare som inte bär detta ansvar eller att staten har begått några fel i förvaltningen eller har handlat på ett felaktigt sätt till skada för annan person. De franska myndigheterna har inte heller visat att de ekonomiska konsekvenserna i händelse av att man skulle ställas till ansvar för fel i förvaltningen eller för felaktigt handlande skulle uppgå till de belopp som de franska myndigheterna förutsett. Även om alla dessa inte bevisade uppgifter skulle komma att fastställas, skulle dessa förutsättningar inte medge att den franska staten undandrar sig tillämpningen av artikel 92 i fördraget, utan att detta därmed motsäger rättsprincipen att ingen kan bygga ett argument på sina egna fel (nemo auditur propriam turpitudinem allegans).

För det tredje återstår det att påvisa GAN:s ansvar gentemot UIC enligt artikel 52 i banklagen. I själva verket är artikel 52 en anmodan och inte en skyldighet (9). Antagandet om en sådan skyldighet att täcka brister vad avser skulder skulle i själva verket kunna betraktas som ett brott mot principen om begränsningen av aktieägarnas ansvar till deras andel av kapitalet i ett aktiebolag. Om en sådan princip skulle gälla skulle den dessutom ur konkurrenssynpunkt utgöra en diskriminering av privata banker gentemot offentliga banker, eftersom en privat investerare inte kan ta hjälp av samma obegränsade resurser som staten.

Om referensaktieägarna i andra fall har beslutat sig för att bidra med sitt stöd har de endera gjort detta för att försvara sina ägarintressen i andra verksamheter eller för att förebygga allvarligare juridiska konsekvenser. Ingen av dessa två situationer gör sig dock gällande i detta fall. Eftersom statens beräknade intervention täcker hela koncernen och är högre än det beräknade värdet på statens aktier i holdingbolaget för koncernen, Société Centrale du GAN, efter statens ingripande gäller inte det första fallet. Eftersom det i detta fall skulle förutsätta att det handlar om kostnader till följd av felaktigheter begångna av staten gäller inte heller det andra fallet.

Följaktligen kan statens intervention inte likställas med en privat investerares agerande, varför det utgör ett statligt stöd.

4. SNEDVRIDNING AV HANDELN MELLAN MEDLEMSSTATERNA

Avregleringen av marknaden för finansiella tjänster och finansmarknadernas integration medför att handeln inom gemenskapen blir alltmer känslig för snedvridning av konkurrensen. Denna tendens kommer bara att stärkas ytterligare med tanke på Ekonomiska och monetära unionen. Med skapandet av den gemensamma valutan kommer handeln inom gemenskapen att kunna utvecklas utan växelkursrisker eller växlingsavgifter. Även om finans- och försäkringsbolagen i princip kan utöva sin verksamhet utan gränser, stöter de på hinder för sin expansion utomlands. Dessa hinder har ofta anknytning till skyddet av inhemska företag mot konkurrens, vilket gör det mindre fördelaktigt för utländska konkurrenter att etablera sig på marknaden. Stöd som syftar till att göra det möjligt för finans- och försäkringsbolag att överleva trots lägre lönsamhet och sämre kapacitet att möta de utmaningar som konkurrensen ställer dem inför, som till exempel det stöd som beviljats GAN, riskerar sålunda att snedvrida konkurrensen på gemenskapsnivå eftersom de försvårar för finans- och försäkringsbolag att etablera sig på de nationella marknaderna.

Utan stöden i fråga hade det blivit nödvändigt att avveckla eller, vilket är mer troligt, att sälja GAN till en mer solid institution inom ramen för ett rättsligt förfarande. I en sådan situation skulle koncernen eller dess verksamheter ha kunnat förvärvas av en utländsk konkurrent som hade velat etablera sig eller öka sin marknadsandel i Frankrike. Ett sådant förfarande skulle ha underlättat en spridning av GAN:s tillgångar och marknadsandelar bland ett större antal potentiella köpare. Det bör noteras att den aktuella planen inte förutser någon separat avyttring av varje franskt eller utländskt dotterbolag till GAN, utan att koncernen delas in i tre delar som förblir ekonomiskt sammanbundna.

Dessutom kan säkerligen ett stöd till en internationell koncern som GAN, som tillhandahåller bank- och försäkringsprodukter till företag som konkurrerar på de internationella marknaderna och som erbjuder sina finansiella tjänster i konkurrens med andra europeiska finansinstitut samtidigt som koncernen utvidgar sin verksamhet i utlandet genom sitt nät av kontor utanför Frankrike, störa handeln inom gemenskapen. Stöden i fråga ger GAN möjligheter att bland annat omstrukturera ett antal av dotterbolagen i utlandet, särskilt i Förenade kungariket, Italien, och Spanien, vilka konkurrerar med andra finansinstitut inom gemenskapen.

Det bör noteras att omsättningen för GAN:s försäkringsverksamhet i utlandet uppgick till totalt 14,6 miljarder franska franc 1995, vilket utgör nästan 30 % av koncernens totala omsättning i fråga om försäkringar. Verksamheten inom gemenskapen utgjorde ungefär 78 % av GAN:s totala omsättning på det internationella försäkringsområdet, vilket motsvarar mer än 11 miljarder franska franc.

Följaktligen utgör den offentliga interventionen ett statligt stöd enligt artikel 92.1 i fördraget eftersom den snedvrider konkurrensen i en utsträckning som kan påverka handeln inom gemenskapen.

5. GRANSKNING AV STÖDENS FÖRENLIGHET MED DEN GEMENSAMMA MARKNADEN

Efter att ha fastslagit förekomsten av statligt stöd i de åtgärder som granskas enligt artikel 92.1 i fördraget måste kommissionen avgöra om ett sådant stöd kan anses vara förenligt med den gemensamma marknaden enligt artikel 92.2 och 92.3 i fördraget.

I detta fall måste man först konstatera att det varken rör sig om ett stöd av social karaktär som ges till enskilda konsumenter eller ett stöd av ett slag som kan (och som beviljas för att) främja utvecklingen i vissa franska regioner. Det rör sig inte heller om ett stöd avsett att avhjälpa en allvarlig ekonomisk störning, eftersom stödet är avsett att avhjälpa en enda mottagares, GAN:s, svårigheter och inte de akuta svårigheter som alla aktörer inom sektorn har. Följaktligen kan det beviljade stödet inte heller anses vara av gemensamt europeiskt intresse. Endast det undantag som anges i artikel 92.3 c skulle kunna tas i beaktande. Enligt denna artikel kan kommissionen godkänna "stöd för att underlätta utveckling av vissa näringsverksamheter [. . .] när det inte påverkar handeln i negativ riktning i en omfattning som strider mot det gemensamma intresset."

Förenligheten av sådana åtgärder skall bedömas enligt de särskilda reglerna för statligt stöd till omstrukturering (10). Kommissionen anser att sådant stöd till omstrukturering kan bidra till att utveckla näringsverksamheter utan att påverka handeln i en omfattning som strider mot gemenskapens intresse förutsatt att följande villkor uppfylls:

1) Att man genomför en fullständig omstruktureringsplan som grundar sig på realistiska antaganden och som medger att man inom rimlig tid återuppnått den lägsta avkastning som krävs på investerat kapital, för att på så sätt säkra företagets överlevnad på lång sikt.

2) Att det lämnas motprestationer som är tillräcklig för att kompensera för stödets konkurrenssnedvridande effekter och att man därmed kan sluta sig till att stödet inte strider mot gemenskapsintresset.

3) Att stödet står i proportion till eftersträvade mål och att stödet begränsas till det belopp som är absolut nödvändigt för omstruktureringen, för att saneringen på så sätt skall kunna ombesörjas av företaget självt i största möjliga mån.

4) Att man genomför omstruktureringsplanen i dess helhet och uppfyller alla andra skyldigheter i kommissionens slutliga beslut.

5) Att man inrättar ett kontrollsystem i fråga om de nämnda villkoren.

För att bedöma i vilken grad de ovan nämnda villkoren har uppfyllts och om huruvida artikel 92.3 c har respekterats måste man i detta fall också beakta finanssektorns särskilda känslighet för svårigheter inom en koncern på bank- och försäkringsområdet så som i fråga om GAN.

Enligt riktlinjerna för stöd till omstrukturering skall ett sådant stöd normalt inte behövas mer än en gång. Med tanke på stödets kompletterande karaktär jämfört med det stöd som godkändes 1996 likaväl som på dess omfattning och snedvridande effekt bör granskningen av att ovan nämnda villkor har respekterats vara särskilt rigorös och detaljerad.

Dessa principer måste kontrolleras i fråga om allt det stöd som har beviljats GAN. Även om kommissionen den 18 september 1996 ställde sig positiv till den kapitalökning på 2,86 miljarder franska franc som hade beslutats 1995, måste kommissionen kontrollera att denna bedömning inte grundade sig på felaktiga eller inexakta uppgifter.

Kommissionen noterar att GAN:s försämrade situation enligt de franska myndigheterna hade konstaterats redan i mitten av 1996 och att varken denna utveckling eller beslutet att genomföra särskilda revisioner på fastighetsområdet anmäldes till kommissionen innan kommissionen fattade sitt beslut att godkänna stödet på 2,86 miljarder i september 1996. Kommissionen noterar också att de franska myndigheterna vid de samtal som ägde rum under 1996 mellan representanter för dessa myndigheter och kommissionen, framför allt för att diskutera den utvärderingsrapport som Morgan Stanley hade utarbetat 1995, flera gånger har låtit kommissionen förstå att koncernens ställning var på väg att starkt förbättras. I själva verket skulle de franska myndigheterna begära att GAN genomförde särskilda revisioner på fastighetsområdet för att fastställa behovet av ytterligare medel. Myndigheterna kände också till att försäkringsverksamhetens resultat hade försämrats jämfört med prognoserna. De franska myndigheterna har bekräftat att finansministeriets beslut att begära särskilda revisioner på fastighetsområdet kom senare än kommissionens beslut. I vilket fall som helst har det fastställts att GAN hade informerat finansministeriet om koncernens försämrade ställning långt före kommissionens beslut. Följaktligen har kommissionen skäl att tro att de franska myndigheterna inte har lämnat alla uppgifter som behövdes för bedömningen, och då framför allt inte de uppgifter som nämnts ovan, vilka skulle ha kunnat föranleda kommissionen att fatta ett annat beslut än det man fattade i september 1996.

De uppgifter som kommissionen har tillgång till tyder på att den information som lades fram vid tillfället var ofullständig, framför allt när det gäller UIC:s och avyttringsbolagens ställning, och att den därmed inte var tillräcklig för att kommissionen skulle kunna bedöma koncernens lönsamhet på ett lämpligt sätt. Uppgifterna tyder också på att statens nya intervention delvis beror på att den plan som anmäldes 1996 inte hade genomförts i sin helhet, framför allt inte när det gäller avyttringen av CIC, som skulle ha försett GAN med viktiga resurser för dess sanering.

Följaktligen anser kommissionen att det är nödvändigt att återkalla det tidigare beslutet att godkänna kapitalökningen på 2,86 miljarder. Denna stödåtgärd skall granskas på nytt inom ramen för detta förfarande på grundval av all den information som finns tillgänglig idag. Att omstruktureringsplanen har misslyckats och att de nya stödåtgärder som har visat sig nödvändiga för GAN:s överlevnad är sju gånger större än den första stödåtgärden ökar nödvändigheten att på nytt granska det första stödets förenlighet inom ramen för detta förfarande. Förenligheten av den den gamla stödåtgärden och de nya stödåtgärderna granskas därför tillsammans nedan.

5.1 Granskning av omstruktureringsplanen och koncernens lönsamhet

För att i detalj analysera de dokument som har lagts fram av de franska myndigheterna i fråga om GAN-koncernens ställning, dess omstruktureringsplan och framför allt dess lönsamhet har kommissionen anlitat en framstående internationell affärsbank som konsult. Kommissionens analys som presenteras nedan har därför kunnat dra nytta av konsultens sakkunskap inom detta synnerligen komplexa verksamhetsområde.

För att kontrollera om den föreslagna omstruktureringsplanen svarar mot företagets problem, eliminerar orsakerna till dess svårigheter, garanterar att det återfår sin lönsamhet och undviker att det i framtiden behöver begära statligt stöd på nytt, består det första steget i att sätta sig in i och förstå orsakerna till GAN:s svårigheter. Utan en riktig uppfattning om dessa orsaker kan man inte finna lämpliga och varaktiga lösningar för GAN.

Såsom tidigare har redogjorts för beror statens stöd till GAN på flera olika faktorer, nämligen en alltför stor och okontrollerad exponering på fastighetsområdet och en oförsiktig expansionsstrategi på skadeförsäkringsområdet, men också på att aktieägaren har haft ett ineffektivt kontrollsystem [. . .] (11*). Det övergripande systemet för kontroll av koncernens förvaltning vilket utgörs av de regler och institutioner som har betydelse för finansiering och utövande av kontroll inom ett företag (corporate governance) har med andra ord visat sig vara otillräckligt.

Med tanke på GAN:s sena reaktion på marknadens cykliska svängning och företagets framväxande problem (på fastighetsmarknaden hade priser och hyror kontinuerligt gått ned sedan 1990) och på den utdragna saneringsprocessen (det tog fyra år, från 1993 till 1997, för GAN att slutgiltigt lösa problemen på fastighetsområdet), är det uppenbart att det mycket stora stödet 1997 också är följden av den tillit som GAN:s ledning hade till den statliga aktieägaren, som den ansåg vara skyldig att i vilket fall som helst stå för felaktigheter i det förflutna. Detta framgår tydligt av de argument som de franska myndigheterna har lagt fram i fråga om kostnaderna för alternativa lösningar. Även om GAN uppenbarligen inte är den enda koncern som har fört en högst spekulativ strategi, har andra offentliga institut såsom Crédit Lyonnais eller privata institut såsom Suez och Banque Pallas följt marknaden. Det är dock bara de offentliga instituten som har kunnat räkna med statligt stöd samtidigt som marknadskrafterna har tvingat de privata aktörerna att ta till drastiska omstruktureringsåtgärder eller försättas i konkurs. I själva verket finns det anledning att anta att GAN, om företaget inte hade fått statens underförstådda eller uttryckliga stöd, inte skulle ha inlett den riskfyllda strategi som man följt eller åtminstone ha börjat sin omstrukturering tidigare och med större beslutsamhet.

Denna typ av statligt stöd som i slutändan innebär en "överlevnadsförsäkring" för konkursmässiga institut såsom påpekas i den franska senatens informationsrapport (12), har också effekten att det skyddar institutens fordringsägare. Detta skydd eliminerar dock fordringsägarnas incitament att kontrollera gäldenärernas beteende. Instituten är inte längre föremål för marknadens kontroll och sanktioner. Ett sådant skydd är inte bara otillbörligt och överdrivet, utan har också följden att det skapar incitament för en dålig förvaltning av kreditinstitut - vilket Europaparlamentet och Europeiska unionens råd bekräftar i direktiv 94/19/EG om system för garanti av insättningar (13). Beviset för detta är att UIC har fortsatt att finansieras av marknaderna till ett belopp som överstiger 15 miljarder franska franc trots sin katastrofala situation. Aktieägarens stöd, som i sin tur har möjliggjort marknadernas stöd, har haft som följd att försena den nödvändiga korrigeringen och ökat statens slutgiltiga stöd. Kommissionen godtar följaktligen och enligt rådets och Europaparlamentets deklarationer till fullo detta argument, som är vedertaget inom vetenskapen och i hanteringen av bankkriser i flera länder, och som syftar till att understryka betydelsen av moralisk risk (moral hazard) som förklaring till GAN:s kris.

Det är här uppenbart att varje varaktig lösning för GAN måste bestå av en reform av det övergripande systemet för förvaltningskontroll (corporate governance) inom koncernen och dess bolag och av en lösning på problemet med moral hazard. Flera lösningar kan komma att antas i detta syfte. Den lösning som föreslås av de franska myndigheterna består i att låta oberoende parter stödja de två verksamhetsområdena, bank och försäkring, och att mer direkt låta dem lyda under marknadskrafterna. Kommissionen anser att denna lösning är lämplig eftersom den medger att man bygger ett effektivare kontrollsystem på grundval av åtgärder som inte har några störande effekter på marknaderna.

I följande tabell jämförs den gamla och den nya planen i fråga om resultatutveckling och utvecklingen av avkastningen på GAN:s egna kapital från 1995 till 1998, såsom de har lagts fram av de franska myndigheterna 1996 och 1997 (tabell 2):

>Plats för tabell>

Denna plan grundar sig för det första på de omstruktureringsåtgärder som vidtogs redan för några år sedan och som idag börjar få resultat. Det rör sig framför allt om en sanering av skadeförsäkringsportföljen, som redan nu har gjort det möjligt att avsevärt minska skillnaden mellan GAN och dess konkurrenter. Till detta skall läggas åtgärder för att minska driftskostnaderna, som till exempel en minskning av antalet anställda med 1 000 personer (670 inom försäkringar och 330 inom bankverksamheten) under 1995. År 1996 fortsatte antalet anställda att minska med ungefär 400 tjänster inom försäkringar och 300 inom bankverksamheten. GAN har också avyttrat ett antal dotterbolag och lämnat vissa verksamhetsområden som inte var av strategisk betydelse (CFJPE, CTR, SCOR, GAN Belgien, HNL m fl).

Med den nya plan som presenterades våren 1997 introducerades kompletterande åtgärder. Den innehöll framför allt en omorganisering av koncernen i tre skilda delar med Société Centrale du GAN som holdingbolag för hela koncernen: Försäkringsdelen med GAN SA som holdingbolag, bankdelen, representerad av koncernen CIC, samt fastighetsdelen, som består av UIC och de två avyttringsbolagen för fastigheter, Parixel och Bâticrédit. Den nya franska regeringen har nyligen bekräftat inriktningarna och innehållet i den plan som presenterades i april i år.

Åtskillig information har lagts fram för kommissionen, bland annat slutsatserna i de revisionsrapporter som har utförts av Arthur Andersen och referensstudien från revisionsbyrån KPMG, olika dokument som har utarbetats av expertis som är oberoende av GAN och finansministeriet (nämligen en skrivelse om omstruktureringsplanen gjord av SBC Warburg, två skrivelser av JP Morgan respektive Goldman Sachs angående lönsamheten hos CIC och i GAN:s försäkringsdel, en skrivelse av banque Lazard angående UIC) samt brevväxlingen mellan UIC och bankkommissionen och mellan kommissionen för försäkringskontroll och GAN.

Inom försäkringsområdet är det tänkt att GAN skall dra sig ur områdena kreditförsäkringar (avyttring av Sacren) och försäkringsförmedling. Driftskostnaderna bör minska tack vare genomförandet av en plan för anpassning av antalet anställda som skall spara 400 miljoner per år (153 miljoner franska franc i funktionskostnader, 105 miljoner franska franc i produktionskostnader och 142 miljoner franska franc i personalkostnader). När det gäller produktionskostnaderna skall antalet försäkringstjänstemän minska med circa [. . .] mellan 1997 och 1998, det vill säga [. . .] av antalet anställda per den 31 december 1996. Personalkostnaderna bör minska till följd av en personalminskning på 431 tjänster över tolv månader, det vill säga ungefär 8 % av berörd personal. Medel på 100 miljoner franska franc har inom GAN SA avsatts för att täcka kostnaderna för personalminskningsplanen. Personalen i lokalkontoren skall också minskas.

Slutligen, och framför allt för att lösa problemet med finansiella åtaganden inom koncernen, skall man enligt den omstruktureringsplan som lagts fram av de franska myndigheterna förmodligen separat avyttra försäkringsverksamheten (GAN SA), bankverksamheten (CIC) och finansieringsverksamheten på fastighetsområdet (UIC). De fastighetstillgångar (fordringar och fastigheter) som har förts över till de två avyttringsbolagen (Bâticrédit och Parixel) skall av koncernens holdingbolag (GAN SC) förvaltas på ett sätt som syftar till avveckling. Holdingbolaget skall kvarstå i statens ägo men skall minska i storlek allt eftersom tillgångarna avyttras. Eftersom GAN-koncernen är synnerligen komplex och de konsoliderade räkenskaperna inte medger att man på ett lämpligt sätt granskar frågan om dess lönsamhet, skall denna fråga granskas separat för varje större verksamhetsområde.

5.1.1 De två avyttringsbolagen

De två avyttringsbolagen utgör inte några problem i fråga om lönsamhet eftersom de förvaltas i syfte att avvecklas. Problemet att kvantifiera stödet har redan tagits upp under 3. Frågan om motprestationer bör i själva verket bedömas i nivå med de strukturer från vilka man har fört över osäkra utestående fordringar till avyttringsbolagen. Det är dock viktigt att förvaltningen av avyttringsbolagens tillgångar är överskådlig och att avyttringarna sker tillräckligt snabbt. Kommissionen anser också att det är nödvändigt att göra en tydlig åtskillnad mellan avyttringsbolagen å ena sidan och bankbolagen och GAN:s försäkringsverksamhet å den andra. Detta bör ske genom att man förbjuder CIC och GAN SA att återköpa några av de tillgångar som har placerats i avyttringsbolagen fram till den dag då de två förstnämnda har avyttrats.

Kommissionen noterar i detta avseende de franska myndigheternas åtagande att bekräfta den pågående avyttringsprocessen i fråga om Bâticrédits och Parixels tillgångar. Denna process bör i princip vara fullbordad före slutet av år 1998 utan att CIC eller GAN kan förvärva några av dessa tillgångar fram till den dag då de själva har avyttrats.

5.1.2 UIC-banken som är specialiserad på fastighetsmarknaden

De franska myndigheterna planerar att hålla denna bank, som är specialiserad på fastighetsmarknaden, vid liv fram till en försäljning till en potentiell köpare som skulle kunna vara intresserad av att förvärva dess affärsrörelse och/eller dess andel i leasingdotterbolaget UIS. Det finns dock flera problem rörande detta instituts lönsamhet som måste lösas, vilket de franska myndigheterna också medger.

De franska myndigheterna har bekräftat att man allvarligt övervägde möjligheten att avveckla UIC med tanke på dess svåra problem, men att man övergav denna lösning med anledning av de höga kostnaderna för en avveckling jämfört med kostnaderna för den lösning som kom att väljas. Den främsta orsaken till dessa höga kostnader var den kedjereaktion som en avveckling skulle åstadkomma inom de övriga enheterna i koncernen (framför allt inom CIC som hade skjutit till 6 miljarder franska franc i finansieringsåtaganden) liksom på marknaden (med utestående återfinansieringsåtaganden på 15 miljarder). Å andra sidan skulle lösningen att kontrollerat avveckla bolaget över fem år ha varit möjlig, men denna lösning skulle enligt affärsbanken Lazard ha varit ungefär 2,6 miljarder dyrare än den valda lösningen att skjuta till nytt kapital (som uppgår till ungefär 7,1 miljarder franska franc).

Till kapitaltillskottet skall läggas olika omstruktureringsåtgärder som i teorin borde göra UIC intressant för en köpare. Framför allt håller man på att genomföra en social plan som innebär en halvering av personalstyrkan till 280 personer om ett år. Denna plan bör medföra en minskning av de allmänna kostnaderna från 361 till 222 miljoner franska franc. Med en normal aktivitetsnivå borde bankverksamhetens nya produktion hamna runt 1,6 miljarder franska franc per år. De fastighetstillgångar som är av dålig kvalitet bör avyttras inom loppet av två år samtidigt som de osäkra fordringarna bör minskas med hälften. En avyttring av dessa tillgångar är dock förenad med flera risker, både i tid och i värde, vilket de franska myndigheterna också medger. Ytterligare värdeminskningar kan tänkas uppstå vid inkassering och försäljning.

Två scenarier har lagts fram, nämligen att förvalta UIC eller det scenario som har utarbetats [. . .] på grundval av de mest pessimistiska antagandena.

>Plats för tabell>

Analysen av uppgifterna från de franska myndigheterna ger anledning till följande kommentarer. För det första har UIC fortfarande tillgångar motsvarande mer än 7 miljarder franska franc knutna till fastighetssektorn, vilka kan förmodas variera kraftigt i pris, även om de sedan 1996 omfattas av avsatta medel till 71 %, en nivå som i teorin är tillräcklig. Revisorerna har medgivit att ytterligare reserver kan komma att krävas om de priser som erhålls vid avyttringen av tillgångarna visar sig bli lägre än väntat eller om avyttringarna försenas. Det bör här noteras att en försening av avyttringsprogrammet på tre månader med minskade försäljningspriser i storleksordningen 15 % skulle orsaka förluster på 400 miljoner. Enligt revisionsbyrån KPMG, som har reviderat det arbete som gjorts av Arthur Andersens revisorer, bör stora risker vara föremål för mer exakta värderingar för att kontrollera om medlen är tillräckliga (avyttring av intressena i SNC och SCI, anmodan att täcka upp brister vad gäller skulder samt ränterisker till följd av obalansen mellan tillgångar och skulder).

I allmänhet när ett kreditinstitut uppvisar en kvot mellan osäkra fordringar och totala fordringar på omkring 80 % finns det mer allmänt anledning att tvivla på institutets förmåga att utöva sin basverksamhet och därmed på dess existensberättigande. Med en så hög andel osäkra fordringar är det inte bara konjunktursvängningar, ett onödigt risktagande eller några dåliga åtaganden som ligger bakom avyttringen av företaget, utan fråga om att hela urvals- och riskkontrollprocessen har misslyckats. För att bättre förstå denna aspekt är det lämpligt att påminna om att nästan hälften av UIC:s fordringar redan har förts över till de två avyttringsbolagen. Om man skulle räkna in dessa fordringar skulle nästan samtliga UIC:s åtaganden kunna betraktas som osäkra. Med andra ord har de nya bedömningarna av UIC:s kvarstående fordringar visat att dessa inte är av bättre kvalitet än de som förts över till de två avyttringsbolagen. Från detta perspektiv tycks de mycket begränsade fordringar av god kvalitet som ingår i portföljen vara ett resultat av slumpen.

Den företagsplan som har lagts fram tyder inte på någon återgång till en lönsam verksamhet för UIC utan stöd. Enligt det andra scenariot, som kommissionen anser vara mer relevant än det första, skulle UIC med tanke på planens avsevärda risker fortsätta att uppvisa förluster fram till slutet av 1998. Efter att man har räknat bort minoritetsägandet i leasingdotterbolaget UIS verkar det samtidigt som om UIC:s kapitaltäckningsgrad som en separat enhet är anmärkningsvärt låg med tanke på riskerna i portföljen. Den ligger också under genomsnittet för de banker som är specialiserade på fastighetssektorn. Koncernens likviditet innebär också problem eftersom varje likviditetskris kan förmodas orsaka stora förluster för UIC.

I korthet verkar det som om UIC befinner sig i en kritisk situation. Banken lyckas inte ens nå nollresultat (break-even). Eftersom den saknar lönsamhet är det mycket troligt att finansministeriet kommer att behöva skjuta till ytterligare kapital för att kunna avyttra den till ett "positivt" pris. Staten har redan nu engagerat sig gentemot finansmarknaderna. Kostnaderna för detta statliga ingripande bör enligt de franske myndigheterna inte överstiga förlusterna enligt scenario 2, det vill säga [. . .] miljoner franska franc.

På grundval av analysen ovan och framför allt på grund av den negativa avkastningen, den låga kapitaltäckningsgraden och de alltför stora portföljriskerna anser kommissionen sammanfattningsvis att UIC:s lönsamhet kan säkras enbart genom stöd för att skapa en starkare bankkoncern med en högre kapitaltäckningsgrad, som är kapabel att i grunden omstrukturera sig själv. Med tanke på att varje försening av omstruktureringen medför ytterligare kostnader bör denna avyttring ske snarast möjligt och i vilket fall som helst före slutet av 1998.

Kommissionen noterar här de franska myndigheternas åtagande att fullfölja den pågående avyttringsprocessen i fråga om UIC och dess dotterbolag UIS, inklusive GAN SA:s andel i UIS, en process som bör vara avslutad före slutet av 1998 [. . .].

5.1.3. CIC-banken som består av ett nät av regionala banker

CIC är en bankkoncern som består av tio regionala banker med en total balansomslutning på 600 miljarder franska franc i slutet av 1996, vilket placerar den på femte plats bland de banker som ingår i den franska bankföreningen. Koncernen har en inlåning på ungefär 215 miljarder franska franc och en utlåning på nästan 240 miljarder franska franc. Den har sin styrka i en stark regional förankring som har gjort det möjligt för koncernen att skapa nära kundkontakter. Banken gynnas av goda räntemarginaler (4,67 % på regional nivå 1996) liksom av regelbundna och stabila intäkter. De minskade marginalerna till följd av en lägre räntenivå och en ökad konkurrens har drabbat CIC i lägre grad än de stora nätverksbankerna. De minskade ränteintäkterna har kompenserats genom högre provisioner, som 1996 uppgick till nästan 31 % av nettointäkterna från bankverksamheten. Genom Socapi, som man äger tillsammans med GAN, innehar CIC en topposition på den franska bankförsäkringsmarknaden. Såsom bekräftas av affärsbanken JP Morgan, som GAN anlitar som konsult, har CIC efter det att man överfört UIC till GAN en sund balansräkning med tillgångar av god kvalitet och en hög kapitaltäckningsgrad.

Följande tabell visar de viktigaste uppgifterna rörande CIC:s resultat enligt den företagsplan som har lagts fram av de franska myndigheterna.

>Plats för tabell>

Planen är baserad på följande antaganden:

- En årlig ökning med ungefär 5 % av antalet målkunder (enskilda, yrkesutövare, små och medelstora företag) och en genomsnittlig årlig ökning av fordringar och resurser på 6 % i nivå med de regionala bankerna och på 4 respektive 5 % för koncernen i sin helhet.

- Räntemarginalen väntas minska från 4,93 % 1996 till 4,09 % 1998.

- Provisionsintäkternas andel av nettointäkterna från bankverksamheten fortsätter att öka på regional nivå, från 32,9 % 1996 till 36,9 % 1998, varefter denna tillväxt bör börja avta till följd av minskade provisioner inom banksektorn då euron införs.

- De allmänna kostnaderna ökar långsamt, framför allt till följd av de särskilda kostnader som är förenade med eurons införande (100 miljoner per år under 1997 och 1998). Personalkostnaderna blir också nästan oförändrade trots minskningen av antalet anställda med 1,4 % 1997 och med 1,2 % 1998.

- Nettoavsättningen till reserver för de regionala bankernas utestående fordringar bör minska från 0,91 % 1996 till 0,86 % 1998, då 1996 års nivå i själva verket berodde på en ökad avsättning för icke återvinningsbara fordringar.

Dessa antaganden verkar vara realistiska. Koncernen har dock några svagheter, bland annat anmärkningsvärt höga driftskostnader, en stor exponering mot övriga enheter i GAN-koncernen och en blygsam avkastningsnivå, både när det gäller dagens situation och i ett framtida perspektiv.

När det gäller driftskostnaderna ligger kvoten mellan allmänna kostnader och nettointäkter från bankverksamheten kvar på en alltför hög nivå (75,5 % i slutet av 1998), vilket är över det aktuella genomsnittet för franska banker och Crédit Lyonnais mål (70 %). På lång sikt, i en fri konkurrens på europeisk nivå och med den tekniska utvecklingen, kan den minskade räntemarginalen bara kompenseras med en minskning av de allmänna kostnaderna och då framför allt av personalkostnaderna. De engelska bankerna, som idag är de lönsammaste i Europa med en avkastning som uppgår till 36 %, har rörelsekoefficienter (mätta som kvoten mellan allmänna kostnader och konsolideringskapital) som är mycket lägre. I ett läge med en ökad konkurrens till följd av marknadernas integration och den gemensamma valutan är det klart att de banker som har alltför höga rörelsekoefficienter inte kommer att kunna överleva.

När det gäller den andra svaga punkten kan man notera att CIC i sin portfölj har mer än 12 miljarder franska franc i åtaganden gentemot andra enheter inom GAN-koncernen, fördelade på 6 miljarder gentemot UIC, 3 miljarder gentemot GAN SA och omkring 3 miljarder franska franc gentemot avyttringsbolaget Bâticrédit. I företagsplanen är det tänkt att halva lånet till UIC skall göras om till ett lån till Bâticrédit, som då skulle ha skulder på 6 miljarder till CIC, ett lån som upp till sitt nominella värde täcks av statens uttryckliga garanti att täcka alla förluster i de två avyttringsbolagen. Lånet till GAN SA skall betalas tillbaka med medlen från privatiseringen av CIC. Lånet till UIC täcks också av statens åtagande då man har deklarerat att man är beredd att täcka behovet av eget kapital i fastighetsbolaget. Efter tillskjutande av nytt kapital och avyttring av UIC kommer dock CIC:s lån till UIC inte längre att omfattas av garantin. CIC har därmed kvar en stor exponering gentemot GAN-koncernen vars risktäckning är underordnad avyttringen av CIC likaväl som kapitalökningen i och avyttringen av UIC. Att dessa åtgärder faller ut väl är av grundläggande betydelse för CIC:s soliditet [. . .].

Slutligen har bankkoncernen CIC en avkastning som är positiv men svag, jämfört med genomsnittet för europeiska banker. Enligt planen skulle man med en fortsatt expansionsstrategi nå en avkastning på eget kapital på 7,8 % i slutet av 1998 (på koncernnivå), vilket är lägre än den miniminivå som kommissionen har tillämpat för andra banker och för CIC i beslutet år 1996 (10 %). Huvudproblemet är de stora allmänna kostnaderna och då framför allt personalkostnaderna. Inom ramen för avyttringen kan man dock anta att en förnuftig privat investerare skulle vara beredd att betala ett pris som medger en avkastning på eget kapital på 10 till 12 %. Med andra ord skulle köparen, efter att ha beaktat möjliga synergier och kostnaderna för de ytterligare omstruktureringsåtgärder som är nödvändiga, vara beredd att betala ett pris som inbegriper en minskning av det egna kapitalet för att på så sätt erhålla en avkastning på minst 10 %, eventuellt höjd med en strategisk premie.

Ställd inför en mycket hård konkurrens inom banksektorn där marginalerna blir allt mindre, även på de regionala marknaderna, skulle CIC i själva verket troligen behöva ytterligare omstruktureringsinsatser för att förbättra sin räntabilitet. Avyttringsförslaget i fråga om CIC, som redan var ett av villkoren för kommissionens tidigare beslut och som nyligen bekräftades genom regeringens upprepade åtagande att avyttra CIC och GAN, tillsammans eller separat, till intressenter som kan förmodas trygga deras framtida överlevnad och säkra deras utveckling på lång sikt, och som skulle innebära att privata investerare trädde in som majoritetsägare, skulle garantera tillskott av kapital och ny kompetens. Det skulle också medföra ett nytt tryck för kraftigare omstruktureringsinsatser, framför allt när det gäller att minska de allmänna kostnaderna. Den franska regeringen har också förbundit sig påbörja sonderingen efter köpare och inleda avyttringsförfarandet snarast möjligt och i vilket fall som helst innan den 30 juni 1998. Regeringen har här också förbundit sig att respektera principerna om öppenhet och lika behandling av kandidaterna.

5.1.4 GAN-försäkringsverksamheten

Enligt omstruktureringsplanen skall försäkringsverksamheten avskiljas från den övriga koncernen, framför allt från avyttringsbolagen och UIC, som kvarstår under Société Centrale du GAN:s (GAN SC:s) kontroll. Holdingbolaget GAN SA behåller kontrollen över bolagen GAN IA (brand- och olycksfallsförsäkringar), GAN Vie, GAN Capitalisation och Socapi. Försäkringsverksamhetens lönsamhet kan analyseras utifrån de olika enheterna.

a) Skadeförsäkringar

GAN IA utövar huvudsakligen sin verksamhet på skadeförsäkringsområdet genom ett nät med 1 400 allmänna ombud. I början av 90-talet förde GAN IA en politik som syftade till tillväxt och erövring av marknadsandelar, vilket förde upp bolaget till fjärde plats bland skadeförsäkringsbolagen i fråga om direkta bruttopremier. Denna politik med tillväxt till varje pris drevs dock på alltför hårt i förhållande till bolagets kapacitet att göra riskbedömningar, vilket visas i följande tabell som hänför sig till bilförsäkringar. Följaktligen har GAN IA noterat allt större förluster, vilka har förbrukat dess egna kapital.

Antal kontrakt och tekniska resultat (miljoner franska franc) inom området bilförsäkringar

>

Hänvisning till >

Sedan 1994 har man gjort olika saneringsinsatser med höjda premier och självrisker samt uppsägning av åtskilliga kontrakt. Dessutom har kontrollen av ombuden förstärkts för att ge dem incitament att öka sin produktivitet och på så sätt minska de allmänna kostnaderna och organisera om distributionssystemet. Systemet för ersättning till ombuden har ändrats med AXA som förebild, vilket innebär en gradvis minskning av provisioner i förhållande till omsättningen, som är det traditionella avlöningssystemet, till förmån för andelar av det samlade försäkringstekniska resultatet. Man har också planerat att avveckla ett antal tjänster.

Den företagsplan som har lagts fram av de franska myndigheterna innebär en avsevärd minskning av omsättningen, med 9 % mellan 1995 och 1997, för att den sedan skall stabilisera sig runt 12,8 miljarder franska franc. Kvoten mellan skadeersättning och premier i den franska verksamheten bör fortsätta att förbättras, från 79,8 % 1995 till 71,3 % 1998. Driftskostnaderna bör minska från 4 148 miljoner franska franc 1995 till 3 748 miljoner franska franc 1998, det vill säga en minskning på 9,6 % under tre år. Slutligen bör de finansiella intäkterna minska från 1 340 till 1 160 miljoner franska franc, framför allt till följd av minskade realisationsvinster.

Som motprestation för erhållna premier håller försäkringsbolagen försäkringstekniska reserver som motsvarar deras åtaganden gentemot försäkringstagarna. De utestående försäkringstekniska reserverna utgör ett mått på försäkringsbolagens skuld i förhållande till försäkringskontraktens innehavare eller förmånstagare. En förbättring av GAN IA:s resultat grundar sig framför allt på hypotesen att bolaget idag har återhämtat den tidigare förseningen i fråga om avsättningen av försäkringstekniska reserver och att man har tillräckliga reserver för att kunna hantera en eventuell försämring av gamla affärer.

>Plats för tabell>

Trots återgången till ett positivt resultat finns det flera osäkerhetsmoment i den framlagda planen, vilka inte medger slutsatsen att bolaget återfår en solid lönsamhet utan stöd. Det finns i själva verket två problem. Det första gäller förmågan att upprätthålla en tillräckligt stabil och bred försäkringsteknisk marginal för att man skall kunna begränsa det negativa resultatet efter driftskostnader med beaktande av kapitaltäckningsgraden. Det andra problemet rör likviditeten och avkastningen på portföljtillgångarna.

När det gäller det första problemet måste flera aspekter belysas. För det första har återgången till lönsamhet påskyndats genom att man minskat reserverna med 386 miljoner franska franc 1995 och 1996 liksom av de extraordinära intäkterna från överlåtelsen av värdepapper motsvarande 591 miljoner i CIC till GAN SA. För 1997 och 1998 bedömer GAN IA att man skall generera nya stora vinster, vilket skall göra det möjligt att frigöra reserver motsvarande 769 miljoner franska franc, likvärdigt med 150 % av koncernens totala resultat. Även om vinsterna från 1995 och 1996 bör stärka GAN:s förmåga att fortsätta att frigöra reserver under kommande år, kan bara framtiden utsäga om den nuvarande reservnivån är tillräcklig. Eftersom återgången till lönsamhet till stor del bygger på frigörelse av tidigare avsatta reserver, kan man inte avgöra hur säkra de nuvarande utsikterna till ett förbättrat resultat är.

För det andra ligger GAN IA långt efter sina konkurrenter i fråga om tekniska faktorer. Även om det är sant att GAN IA har gjort mycket stora framsteg i fråga om skademinskning, kvarstår den totala kvoten mellan driftskostnader och skadeersättning genom premier på en alltför hög nivå (105,6 %) i slutet av 1998, framför allt om man jämför kvoten med GAN:s viktigaste konkurrenter som i genomsnitt redan idag visar upp lägre kvoter.

I själva verket ter det sig som om skademinskningen inte har åtföljts av en tillräcklig minskning av driftskostnaderna. Även om jämförelsen bör göras med försiktighet på grund av de under hela perioden kraftigt varierande premierna, den ändrade bokföringsmetoden och de olika förfarandena för att fördela kostnader hos de olika konkurrenterna, kan man för hela omstruktureringsperioden konstatera att driftskostnaderna i relation till premierna nästan är oförändrade på en nivå över 29 %, vilka verkar osedvanligt högt.

>Plats för tabell>

GAN har för avsikt att bemöta detta problem genom att införa ett nytt system för distribution av skadeförsäkringsprodukterna via CIC:s banknät, viket man redan har gjort för livförsäkringsprodukterna. GAN blir dock inte ensamt i denna nisch då konkurrenterna har inlett samma strategi. Enligt företagsplanen kommer det nya dotterbolag som skall ansvara för detta (Progress) dessutom inte att kunna generera vinster på flera år. I själva verket torde avkastningen från den franska skadeförsäkringsverksamheten minska från 278 till 261 miljoner franska franc om man räknar in övriga dotterbolag inom skadeförsäkringsområdet.

Med tanke på den låga kapitaltäckningsgraden och dessa osäkerheter, som kan påverka GAN IA:s försäkringstekniska resultat, bör man inta en försiktigt hållning i fråga om dess förmåga att återupprätta en livskraftig verksamhet.

När det gäller det andra problemet bör det påpekas att GAN IA:s investeringsportfölj har dålig likviditet och en bristande avkastning jämfört med konkurrenternas. Av en total portfölj på cirka 20 miljarder franska franc är nästan 3 miljarder fastighetstillgångar (14 %), mer än 5 miljarder utgörs av intressen i andra enheter inom koncernen (26 %) och de koncerninterna fordringarna uppgår till ungefär 1 miljard (5 %). Obligationer med hög avkastning och lång löptid utgör i stället en relativt blygsam andel av portföljen. Man kan därmed konstatera att ungefär 45 % av portföljen utgörs av dåliga likvida tillgångar. Dessutom tycks avkastningen från denna portfölj vara mycket blygsam. Framför allt har den lämnat en avkastning långt under avkastningen på de franska börs- och obligationsmarknaderna. År 1996 uppgick avkastningen på tillgångarna till 3,4 % exklusive realisationsvinster och till 8,3 % inklusive dessa, samtidigt som de franska börs- och obligationsmarknaderna steg med ungefär 25 % (med återinvesterade utdelningar) respektive 12 %. År 1998 skulle portföljen ha en avkastning på 4,2 % exklusive och 4,9 % inklusive realisationsvinster. Vidare utgör de latenta realisationsvinsterna inte mer än 9 % av portföljen om man beaktar att mer än en fjärdedel av de latenta realisationsvinsterna härrör från fastighetstillgångar, vilket är anmärkningsvärt svagt. Man kan också konstatera att de strategiska tillgångarna är bokförda till höga värden, framför allt inom den internationella verksamheten, något som skulle orsaka GAN IA förluster i händelse av en avyttring till ett pris under värdet av balansräkningen. Slutligen visar känslighetsanalysen, som gör det möjligt att bedöma företagets resultatutveckling på grundval av variationer i valda grundantaganden, att GAN IA fortfarande är exponerat för vissa risker vid en mindre gynnsam konjunkturutveckling. Eftersom konkurrenterna uppvisar mycket bättre resultat kommer GAN oundvikligen att ställas inför en situation där dessa erbjuder mycket konkurrenskraftiga premier, vilket kommer att minska GAN:s manöverutrymme.

GAN har för avsikt att mildra detta problem genom att minska de strategiska tillgångarna i portföljen, framför allt i UIS och BIF, och genom återbetalning av en del av de koncerninterna skulderna, vilket kommer att möjliggöras genom avyttringen av CIC. Även om dessa åtgärder är nödvändiga verkar de emellertid inte vara tillräckliga då de inte utgör mer än 10 % av portföljen.

Med tanke på att den prognostiserade avkastningen (4,6 %) och kapitaltäckningsgraden är svaga och sjunkande samt på de problem som beskrivits i de föregående, drar kommissionen slutsatsen ett GAN IA:s lönsamhet hänger på en skör tråd.

b) Livförsäkringar

GAN:s livförsäkringsverksamhet säkras i huvudsak genom tre företag: GAN Vie, GAN Capitalisation och Socapi. De kommer i det följande att granskas separat.

GAN Vie säljer huvudsakligen pensionsförsäkringar genom ett nät av 450 anslutna tjänstemän och 200 ensamagenter för kollektiva försäkringar och genom ett nät av 1 800 försäkringstjänstemän för individuella försäkringar.

I de franska myndigheternas företagsplan för GAN Vie förutses att omsättningen minskar med 6 % mellan 1995 och 1997, och att den sedan stabiliseras kring 10 miljarder franska franc. Försäkringsersättningarna bör minska från 8,4 till 7,7 miljarder franska franc, vilket skulle medge en liten förbättring av den försäkringstekniska bruttomarginalen. Driftskostnaderna minskar långsamt samtidigt som de finansiella intäkterna beräknas öka med ungefär 5 % 1997 och sedan stabilisera sig runt 4,4 miljarder franska franc. De ökade anslagen till vinstandelsfonderna till förmån för försäkringstagarna kommer dock att bidra till att den finansiella marginalen minskar till 386 miljoner franska franc 1998. Följaktligen kommer nettoresultatet, som 1996 ökade till följd av stora realisationsvinster, att hamna på 260 miljoner 1998, vilket motsvarar en avkastning på eget kapital på 5,8 %.

>Plats för tabell>

Följande kommentarer kan göras i fråga om den framlagda planen. För det första vittnar den progressiva minskningen av omsättningen om förlorade marknadsandelar för GAN Vie, framför allt inom områdena individuella och kollektiva försäkringar, som utgör den största delen av omsättningen, samtidigt som man på området familjeförsäkringar tycks behålla sin marknadsandel (10 %) likaväl som sin höga försäkringstekniska marginal. Den mån i vilken det sistnämnda verksamhetsområdet kan kompensera för den relativa minskningen av de två förstnämnda blir därmed den viktigaste utmaningen för GAN Vie.

För det andra beror den förbättrade försäkringstekniska marginalen i förhållande till omsättningen i hög grad på antalet uppsagda kontrakt. Detta antal bör enligt GAN minska under 1997, framför allt inom området individuella försäkringar. Kontrakten inom detta område uppvisar dock fortfarande blygsamma försäkringstekniska resultat i jämförelse med övriga produkter, vilket gör att de riskerar att lösas in i en hög grad. Skulle detta inträffa bör man justera ner förbättringen av den försäkringstekniska marginalen.

För det tredje bör det påpekas att driftskostnaderna förblir anmärkningsvärt höga, nästan 21 % av omsättningen. Denna nivå ter sig ohållbar på längre sikt med tanke på de mycket lägre nivåer som är gängse på marknaden (ungefär 10 %) och då särskilt hos bankförsäkringsbolagen (ungefär 5 %). Ur denna synvinkel är GAN Vies förmåga att möta konkurrensen från bankförsäkringsbolagen och andra konkurrenter osäker. Att notera är att man fortsätter att utveckla distributionen av försäkringsprodukter över kassadisk hos finansinstituten, det franska postverket och statskassan. Deras marknadsandel har ökat kontinuerligt, från 25 % 1985 till 56 % 1995. Försäkringsbolagens andel hade minskat till 38 % år 1995 samtidigt som andelen för direktförsäljning och andra distributionsvägar hade stigit till 6 % år 1995.

Detta problem förvärras av att GAN Vie precis som GAN IA har problem i form av otillräcklig avkastning på portföljtillgångarna i förhållande till den avkastning som har utlovats till försäkringstagarna. Detta problem har fått GAN SA att köpa en del av GAN Vies portfölj som skulle ha krävt ytterligare medel för att vara indrivbar och för finansiella risker. Trots denna transaktion har GAN Vie kvar stora dåliga likvida tillgångar, i storleksordningen 40 % av portföljen. AV en total portfölj på ungefär 72 miljarder utgörs nästan 13 miljarder av fastighetstillgångar (18 %), mer än 10 miljarder av intressen i andra enheter inom koncernen (14 %) och cirka 5 miljarder av koncerninterna fordringar (7 %). Dessutom verkar avkastningen på denna portfölj vara mycket blygsam. Framför allt ha den lämnat en avkastning långt under avkastningen på de franska börs- och obligationsmarknaderna. År 1996 uppgick avkastningen på tillgångarna till 4,2 % exklusive realisationsvinster och till 5,6 % inklusive dessa, samtidigt som värdet på de franska börs- och obligationsmarknaderna steg med ungefär 25 % (med återinvesterade utdelningar) respektive 12 %. År 1998 bör portföljen ha en avkastning på 4,3 % exklusive och på 5,7 % inklusive realisationsvinster. Slutligen utgör de latenta realisationsvinsterna inte mer än 11 % av portföljen om man beaktar att mer än en fjärdedel av de latenta realisationsvinsterna härrör från intressen i övriga enheter inom koncernen och att fastighetstillgångarna i portföljen utgör latenta realisationsförluster, vilket är anmärkningsvärt svagt. Utan en omstrukturering av fastighetsportföljen, vilket bara en tillräckligt stark köpare kan garantera, riskerar man att den svaga avkastningen leder till att GAN inte kan hålla en konkurrenskraftig prissättning och därmed till ett minskat intresse för dess produkter från kundernas sida, vilket i slutändan skulle leda till förlust av marknadsandelar.

Slutligen verkar det som om GAN Vie, i likhet med resten av koncernen, för övrigt, har problem med jämvikten mellan tillgångar och skulder, vilket framför allt exponerar bolaget för stora ränterisker. Kapitalets "varaktighet", som är ett mått på kapitalets variation i värde jämfört med räntevariationen verkar, med beaktande av mognaden hos portföljtillgångarna (14), vara anmärkningsvärt högt och mycket högre än konkurrenternas.

Med tanke på att den prognostiserade avkastningen (5,8 %) och kapitaltäckningsgraden är svaga och sjunkande samt på de problem som beskrivits ovan, drar kommissionen slutsatsen att GAN IA:s lönsamhet utan stöd hänger på en skör tråd.

GAN Capitalisation (GAN Capi) säljer huvudsakligen individuella pensionsförsäkringar genom ett nät av 1 700 ombud. Den affärsplan för detta bolag som har lagts fram för kommissionen inbegriper en ökning av det egna kapitalet med 200 miljoner, som staten skall skjuta till i slutet av 1997 på begäran av tillsynsmyndigheterna. På en krympande marknad för kapitalförsäkringar eftersträvar man att öka produktionen med närmare 15 % jämfört med 1995 genom att utveckla livförsäkringsprodukter liksom genom att skapa jämvikt mellan de två verksamheterna kapital- respektive livförsäkringar, där den förstnämnda idag dominerar. Försäkringsersättningarna ökade från 2,9 till nästan 3,4 miljarder och den försäkringstekniska marginalen låg kvar på under 6 %. Driftskostnaderna ökar i absoluta tal, men minskar i förhållande till omsättningen, framför allt tack vare att produkter med engångspremier har utvecklats bättre än produkter med periodiska premier. Den minskade finansiella marginalen har dock bidragit till att resultatet har minskat från 100 miljoner 1995 till 60 miljoner 1998. Som en följd av detta har avkastningen på eget kapital sedan 1995 minskat med mer än hälften för att hamna på 5,6 % 1998.

>Plats för tabell>

GAN Capitalisation har två huvudproblem: den krympande marknaden för kapitalförsäkringar och den otillräckliga avkastningen på portföljtillgångarna. När det gäller det första problemet utgör, som nämndes i rapporten från Conseil National du Crédit en France, den minskade avkastningen på kapitalförsäkringar (-2 % 1995) en fortsättning på den tillbakagång som inleddes 1991 och som förklaras av de nya produkter som är mer flexibla och ger högre avkastning som släppts ut på marknaden, av spridningen av kontrakt i beräkningsenheter och av konkurrensen från värdepapper i OPCVM (institut för kollektiv placering i värdepapper). GAN Capi har för avsikt att göra nya satsningar på livförsäkringsmarknaden, vilket dock kan komma att visa sig svårt. Inom livförsäkringsområdet där tillväxten är vikande ökar konkurrensen obönhörligen och GAN:s förmåga att på allvar konkurrera med bankförsäkringsbolagen eller de ömsesidiga bolagen återstår att visa, framför allt som man saknar ett lönsamt nät av franchisetagare av den typ som man har för familjeförsäkringar.

Problemet med en otillräcklig avkastning på tillgångarna bör bedömas i förhållande till den minimiavkastning som har garanterats försäkringstagarna. Utan realisationsvinster klarar GAN Capi emellertid inte att täcka den garanterade avkastningen. Förvisso är GAN Capis tillgångsportfölj mycket mer likvid än de övriga försäkringsbolagens portföljer tack vare att man har prioriterat obligationer. I vilket fall som helst verkar avkastningen på obligationer och aktier, precis som för övriga enheter inom koncernen, vara lägre än avkastningen på marknaden. De latenta realisationsvinsterna utgör inte heller mer än 11 % av portföljen. Följaktligen ser GAN Capis situation inte lovande ut. Slutligen verkar exponeringen för ränterisker vara stor med tanke på företagets låga kapitaltäckningsgrad.

Med tanke på att den prognostiserade avkastningen (5,6 %) och kapitaltäckningsgraden är svaga och sjunkande samt på de problem som beskrivits ovan, drar kommissionen slutsatsen att GAN IA:s lönsamhet hänger på en skör tråd om man inte får stöd.

Socapi är ett företag som till lika delar ägs av CIC och GAN SA, och som marknadsför olika sparprodukter genom CIC:s banknät. Med en marknadsandel på 3,5 % placerar företaget sig på sjätte plats bland de franska bankförsäkringsbolagen. Man eftersträvar on ökning av omsättningen som i stort ligger i nivå med branschens totala tillväxt, det vill säga 4 % 1997 och 5 % 1998. Fordringarna borde öka med 15 % per år för att uppgå till 70 miljarder i slutet av 1998. De allmänna kostnaderna bör öka långsammare och därmed medge en viss minskning av kvoten mellan kostnader och intäkter. I planen förutses också en ökning av andelen produkter med periodiska premier i förhållande till andelen produkter med engångspremier, som idag utgör mer än 90 % av premierna.

>Plats för tabell>

Socapi har inte samma problem som GAN:s övriga försäkringsbolag. Socapi är ett effektivt och lönsamt företag. Dess enda problem utgörs av de förlängda bankförsäkringsavtalen i samband med privatiseringen av CIC och nivån på de provisioner som Socapi enligt dessa avtal måste betala till CIC, vilket kan inverka på dess lönsamhet.

I samband med de separata avyttringarna av GAN och CIC uppstår frågan om de affärsmässiga banden och kapitalbanden mellan de två enheterna. GAN har deklarerat att bankförsäkringsverksamheten är viktig för dess överlevnad. Följaktligen vill GAN behålla de starka affärsavtalen med CIC. Gällande bankförsäkringsavtal mellan CIC och GAN stipulerar att CIC skall erhålla [. . .] av intäkterna från nettopremierna vid annulleringar rörande ny produktion och [. . .] av de matematiska intäkterna från fordringarna. Kontraktet, som löper över åtta år och är förnyelsebart, tillåter uppsägning men stipulerar då en ersättning på 700 miljoner och en skyldighet för CIC att förvärva GAN:s andel på 50 % i Socapi. Inom ramen för en eventuell separat avyttring av CIC och GAN håller detta avtal på att ses över. Enligt uppgifter från de franska myndigheterna skall CIC öka sin andel av Socapis kapital till 55 %, samtidigt som provisionerna på fordringarna skall öka till cirka [. . .] och ersättningsskyldigheten vid en förtida uppsägning skall tas bort. Med tanke på att GAN kommer att behålla minst 20 % av CIC kan GAN enligt utjämningsmetoden konsolidera resultaten från CIC och samtidigt, tack vare sin andel i CIC, bevara kontrollen över Socapi (15) och helt konsolidera det i sina räkenskaper. Om GAN så vill täcker bankförsäkringsavtalen också skadeförsäkringar genom skapandet av ett nytt företag (Progress), i vilket GAN skulle vara majoritetsägare.

Man bör här understryka att bankförsäkringsavtalen är av betydelse ur tre olika aspekter, nämligen för GAN:s överlevnad, för försäljningspriset på CIC och för Socapis lönsamhet. En balanserad lösning borde i själva verket tillåta GAN att räkna med en ny viktig och stabil inkomstkälla utan att samtidigt få CIC:s köpare, som inte skulle ha möjlighet att fritt utnyttja banknätet för att distribuera sina egna försäkringsprodukter, att eftersträva kompensation i form av avdrag på försäljningspriset för CIC. Socapi har å sin sida intresse av att inte tvingas betala alltför stora provisioner till CIC, vilket skulle minska des lönsamhet. Med tanke på att dessa avtal kan förmodas inverka både på GAN:s och Socapis lönsamhet samt på nettokostnaderna för statens stödåtgärder, bör kommissionen se till att avtalen uppfyller det dubbla kravet att minimera statens nettokostnader och garantera företagens överlevnad. Kommissionen anser här att de riktlinjer som har lagts fram tillgodoser detta dubbla krav.

c) GAN International

GAN SA upprätthåller fortfarande en omfattande verksamhet i utlandet genom dotterbolag samlade under holdingbolaget GAN International. GAN SA:s omsättning uppgick i slutet av 1996 till mer än 14 miljarder, vilket utgör ungefär 25 % av GAN-koncernens totala omsättning i försäkringsverksamheten. Den utländska verksamheten domineras av skadeförsäkringar (62 % av omsättningen). Nästan 46 % av GAN Internationals omsättning härstammar från Storbritannien, 13 % från Italien, 6 % från Spanien och 5 % från vardera Kanada och Marocko. Andra bolag finns i USA, Tyskland, Schweiz, Portugal och Luxemburg. Alla dess bolag, förutom GAN Kanada, går med vinst men avkastningen på eget kapital är låg, utom i Marocko som är det enda fallet där GAN:s marknadsandel i främmande land avsevärt överstiger 1 %.

Den ursprungliga planen förutsåg en minskning av GAN Internationals omsättning från 14 till 12 miljarder franska franc 1997, framför allt på grund av effekterna av avyttringarna 1996 av GAN Belgien och CTR vilka fortfarande fanns kvar i bokslutet för det första halvåret 1996 (16), efter dess ökning till nästan 13 miljarder franska franc. Koncernresultatet för GAN International torde bli negativt och hamna på cirka [. . .] miljoner 1997 för att åter bli positivt 1998. Avkastningen på eget kapital ligger på koncernnivå kvar under 1 % även år 1998. GAN International utgörs alltså av olika dotterbolag varav vissa är lönsamma och livskraftiga som i Marocko, medan andra inverkar negativt på koncernen GAN Internationals lönsamhet.

d) Slutsatser om lönsamheten hos GAN:s försäkringsverksamheter

I ljuset av de synpunkter som har redovisats ovan kan man dra slutsatsen att de omstrukturerings- och lönsamhetsåtgärder som planeras för GAN år 1998 inte tycks säkra lönsamheten hos de olika försäkringsbolagen som oberoende enheter. Framför allt har dotterbolagen GAN Vie och GAN Capitalisation ett problem i den otillräckliga avkastningen på sina portföljtillgångar i förhållande till den minimiavkastning som man har garanterat försäkringstagarna. Det finns en stor risk att man förlorar marknadsandelar till följd av att försäkringstagare under kommande år säger upp sina kontrakt. Det måste också understrykas att en stor del av tillgångarna utgörs av åtaganden gentemot övriga bolag inom koncernen vars värde är osäkert. Slutligen påvisar känslighetsanalysen en mycket stark exponering för räntevariationer. När det gäller skadeförsäkringar har man tidigare gjort stora omstruktureringsinsatser, men denna verksamhet uppvisar [. . .] förluster - framför allt på grund av alltför höga driftskostnader. Den förväntade avkastningen 1998 ligger i storleksordningen 5 % för de tre olika försäkringsverksamheterna (skadeförsäkringar 4,6 %, livförsäkringar 5,8 % och kapitalförsäkringar 5,6 %) [. . .]. Med tanke på dessa bolags svagheter i fråga om konkurrenssituation, kapitaltäckningsgrad och investeringsportföljer hänger deras överlevnad på en mycket skör tråd om inte tillräckligt effektiva och kapitalstarka intressen träder in. Bara Socapi uppvisar en högre lönsamhet, vilken dock ser ut att sjunka under kommande år. Socapi kommer dock inte att svara för mer än cirka 20 % av GAN:s totala premier 1998 och kommer därför inte att kunna kompensera de andra bolagens svaga lönsamhet.

Kommissionens analys av GAN grundar sig också på antagandet att den franska försäkringsmarknaden i sin helhet verkar vara en mognande marknad, vars tillväxt i en svag ekonomisk omgivning torde begränsas av den svaga utvecklingen av försäkringsbar egendom när det gäller skadeförsäkringar. Samtidigt har ifrågasättandet av de förmånliga skattevillkoren, hushållens begränsade sparmöjligheter och den ökande konkurrensen satt stopp för den starka utveckling som under de senaste tio åren har noterats för personförsäkringar. Konkurrensen från de ömsesidiga försäkringsbolagen och bankförsäkringsbolagen, som har lägre driftskostnader tack vare lägre distributionskostnader för sina försäkringsprodukter, kommer dessutom att inverka på de traditionella näten av ombud och mäklare. Telefonen som ny distributionskanal för försäkringsprodukter kommer förmodligen att i än högre grad minska standardprodukternas marginaler. Ur denna synvinkel befinner sig GAN i en mellanposition eftersom man, å ena sidan, redan har kunnat dra nytta av CIC:s banknät för att distribuera sina livförsäkringar samtidigt som man, å andra sidan, måste fortsätta att bära de högre genomsnittliga driftskostnaderna för att distribuera andra försäkringsprodukter, precis som alla andra traditionella försäkringsbolag. Ur detta perspektiv förstår man GAN:s målsättning att bevara samarbetet med CIC, även om man skulle behöva ge upp kontrollen över detta företag, eftersom CIC utgör koncernens viktigaste trumfkort.

Mot bakgrund av den miljö i vilken GAN:s försäkringsbolag verkar, anser kommissionen följaktligen att dessa olika enheters lönsamhet bara kan garanteras genom överlåtelse till intressenter som har ekonomiska och mänskliga resurser att grundligt och väl genomföra den omstrukturering som krävs för GAN:s olika försäkringsverksamheter.

Kommissionen anser särskilt att en eller flera investerare som är finansiellt och kapitalmässigt starkare kan stärka lönsamheten hos GAN-koncernens bolag genom att skjuta till nytt eget kapital och därmed uppfylla sina lagenliga skyldigheter med en förstärkt säkerhetsmarginal. Dessutom är det troligt att stödet skulle skapa synergier på flera nivåer. Man kan framför allt uppnå skalfördelar genom att öka de anställdas produktivitet och minska deras enhetskostnader, vilket skulle minska de allmänna kostnaderna per anställd. Med tanke på att GAN:s verksamheter är koncentrerade jämfört med verksamheten i andra stora försäkringskoncerner, skulle en solid köpare kunna diversifiera GAN:s olika inkomstkällor. Eftersom portföljtillgångarna är koncentrerade till fastighetssektorn och till intressen inom koncernen, och då avkastningen på dessa tillgångar är begränsad, skulle en köpare med en tillräckligt stor och likvid portfölj kunna öka tillgångarnas mångfald och avkastning. Stödprocessen skulle också medge att man börjar lösa kapital-, finansierings- och garantiband inom koncernen, vilka idag tär på koncernens likviditet och avkastning. Slutligen anser kommissionen att de planerade avyttringarna skulle minska den moraliska risken (moral hazard), som ligger bakom det stora sammanbrottet, och stärka bolagskontrollen inom koncernen genom att återskapa kontrollaktiviteterna utan att skapa snedvridningar på marknaden.

Kommissionen noterar här de franska myndigheternas åtagande att avyttra CIC och GAN, tillsammans eller separat, till intressenter som kan förmodas stärka företagens långsiktiga lönsamhet och utveckling och att påbörja sökandet efter köpare och inleda avyttringsförfarandet så snart som möjligt, och dock senast före den 30 juni 1998, i enlighet med lagen av den 6 augusti 1986 och med respekt för principerna om öppenhet och likabehandling av kandidaterna.

5.2 Motprestationerna

Flera aspekter påbjuder att kommissionen granskar frågan om motprestationer med särskilt stor vaksamhet. För det första på grund av stödets storlek, det uppgår till närmare 24 miljarder franska franc. För det andra har de nya stödåtgärderna karaktären av kompletterande åtgärder i förhållande till dem som kommissionen godkände 1996, vilket normalt inte är förenligt med riktlinjerna för statligt stöd till undsättning och omstrukturering. Det bör i detta sammanhang noteras att anmälan om de nya stödåtgärderna gjordes bara några månader efter kommissionens beslut 1996 och inom ramen för en omstruktureringsplan som inte har fullföljts, vilket leder till allvarliga tvivel om att meddelandet till kommissionen var fullständigt och innehöll alla uppgifter som var av betydelse för kommissionens beslut hösten 1996. För det tredje har skyldigheten att avyttra majoritetsinnehavet i CIC, vilket var den viktigaste motprestationen i det tidigare beslutet, ännu inte uppfyllts. Slutligen orsakar stödåtgärderna allvarliga konkurrenssnedvridningar.

Man bör här påminna om att GAN med statens uttryckliga eller underförstådda stöd i ryggen under tidigare år konkurrerat med priser och avgifter för att vinna marknadsandelar, framför allt inom området fastighetsfinansiering och skadeförsäkringar, något som har skett efter att man uppvisat mycket stora förluster. Ett sådant uppträdande är mycket beklagligt av två orsaker.

För det första eftersom det bristande systemet för bolagskontroll har fått till följd att avsevärt öka den slutgiltiga omfattningen av det stöd som idag har visat sig vara nödvändigt, vilket med tanke på statens passivitet har skapat ett problem med moralisk risk.

För det andra eftersom ett felaktigt och oförsiktigt uppträdande inom bank- och försäkringssektorerna blir synligt först med tiden på grund av den normalt ganska långa tid som löper innan onödiga risktaganden omsätts i ekonomiska förluster. Detta gör det möjligt att föra en riskfylld strategi under en längre tid, vilket orsakar större snedvridningar.

När den gäller fastighetsområdet räcker det att påminna om att GAN:s dotterbolag som är specialiserat inom denna sektor mer än fördubblade sina tillgångar mellan 1988 och 1992, från 19 miljarder till mer än 50 miljarder, av vilka man redan har uppvisat förluster på närmare 27 miljarder franska franc. UIC har därmed blivit en av de största aktörerna på marknaden för fastighetsspecialister. Även om UIC och de andra enheterna inom GAN-koncernen som är aktiva på fastighetsmarknaden inte är de enda som har intagit spekulativa positioner på denna marknad, är GAN den koncern som vid sidan av Crédit Lyonnais har fått betala den