ÅRSRAPPORT för budgetåret 1994 (95/C 303/01)

Årsrapporten har tillsammans med yttranden från institutionerna beträffande revisionsrättens iakttagelser överlämnats till de myndigheter som skall bevilja ansvarsfrihet och till de övriga institutionerna.

André J. MIDDELHOEK (ordförande)

Constantinos ANDROUTSOPOULOS

Daniel STRASSER

Bernhard FRIEDMANN

Maurice THOSS

John WIGGINS

Giorgio CLEMENTE

Barry DESMOND

Patrick EVERARD

Armindo de Jesus de SOUSA RIBEIRO

Antoni CASTELLS

Jan O. KARLSSON

Hubert WEBER

Aunus Olavi SALMI

Jørgen MOHR

INNEHÅLLSFÖRTECKNING

Sida

Inledning 5

Del I - IAKTTAGELSER BETRÄFFANDE KOMMISSIONENS INKOMSTER OCH DRIFTSANSLAG SAMT EUROPEISKA UTVECKLINGSFONDEN

Kapitel 1 - Egna medel 21

Kapitel 2 - Europeiska utvecklings- och garantifondenför jordbruket, garantisektionen (EUGFJ - Garanti) 57

Kapitel 3 - Den gemensamma fiskeri- och havspolitiken 90

Kapitel 4 - Det regionala området 100

Kapitel 5 - Det sociala området, stimulans av företag utbildning 131

Kapitel 6 - De finansiella instrumenten för miljön: "LIFE" och dess föregångare 161

Kapitel 7 - Europeiska utvecklings- och garantifonden för jordbruket, utvecklingssektionen (EUGFJ - Utveckling) 175

Kapitel 8 - Finansiella instrument och bankverksamhet 176

Kapitel 9 - Forskning 187

Kapitel 10 - Åtgärder till förmån för länderna i Central- och Östeuropa, de nya oberoende staterna i före detta Sovjetunionen samt Mongoliet 201

Kapitel 11 - Samarbete med utvecklingsländer och tredje land (exklusive Central- och Östeuropa) 229

Kapitel 12 - Europeiska utvecklingsfonden 252

Del II - IAKTTAGELSER BETRÄFFANDE ADMINISTRATIONSANSLAGEN TILL EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS INSTITUTIONER OCH ORGAN

Kapitel 13 - Kommissionen 296

Kapitel 14 - Revisionsrätten 313

BILAGOR

Bilaga I - Rapporter och yttranden från revisionsrätten under de senaste fem åren. 314

Bilaga II - Sammanställning av de förkortningar och symboler som används i rapporten, samt grundläggande uppgifter om den allmänna budgeten. 323

KOMMISSIONENS YTTRANDEN

Sida

Del I - IAKTTAGELSER BETRÄFFANDE KOMMISSIONENS INKOMSTER OCH DRIFTSANSLAG OCH EUROPEISKA UTVECKLINGSFONDEN

Kapitel 1 - Egna medel 45

Kapitel 2 - Europeiska utvecklings- och garantifonden för jordbruket, garantisektionen (EUGFJ - Garanti) 83

Kapitel 3 - Den gemensamma fiskeri- och havspolitiken 98

Kapitel 4 - Det regionala området 120

Kapitel 5 - Det sociala området, stimulans av företag (SMF), utbildning 147

Kapitel 6 - De finansiella instrumenten för miljön: "LIFE" och dess föregångare 170

Kapitel 8 - Finansiella instrument och bankverksamhet 184

Kapitel 9 - Forskning 197

Kapitel 10 - Åtgärder till förmån för länderna i Central- och Östeuropa, de nya oberoende staterna i före detta Sovjetunionen samt Mongoliet 218

Kapitel 11 - Samarbete med utvecklingsländer och tredje land (exklusive Central- och Östeuropa) 245

Kapitel 12 - Europeiska utvecklingsfonden 274

Del II - IAKTTAGELSER BETRÄFFANDE ADMINISTRATIONSANSLAGEN TILL EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS INSTITUTIONER OCH ORGAN

Kapitel 13 - Kommissionen 307

SUMMARY OF DIAGRAMS (D)

Page

D I. General budget 1994 - estimated revenue 10

D II. General budget 1994 - estimated expenditure - appropriations for payment 11

D III. General budget 1994 - appropriations for commitment 12

D IV. Appropriations for commitment available in 1994 and their utilization, by sector and by institution 13

D V. Appropriations for payment available in 1994 and their utilization, by sector and by institution 14

D VI. Financial perspective: breakdown of appropriations for commitment available from the 1994 budget and implementation; total appropriations for payment available from the 1994 budget and implementation 15

D VII. The consolidated revenue and expenditure account and the balance calculated for the 1994 financial year 16

D VIII. Payments made in 1994, by sector and by Member State 17

D IX. Evolution and utilization of appropriations for payment for the period 1990-94, by sector 18

D X. Utilization rates of appropriations for payment from 1990 to 1994, by sector 19

D XI. Annual payments during the period 1990-94 by sector and by institution 20

D XII. Estimated and actual revenue in 1994 54

D XIII. Actual own resources in 1994 55

D XIV. Actual own resources, by Member State (1990-94) 56

D XV. EAGGF-Guarantee - payments made in 1994, by market and by Member State 89

D XVI. The Structural Funds: commitments entered into and payments made in 1994, by Member State 159

D XVII. Structural aid - commitments entered into and payments made in 1994, by Member State and by objective 160

D XVIII. Aid to the countries of Central and Eastern Europe - the PHARE and TACIS programmes 227

D XIX. EC loans for the benefit of the countries of Central and Eastern Europe up until 31 December 1994 228

D XX. Basic information on the European Development Funds (EDFs) 285

D XXI. The sixth EDF - allocation, financing and distribution of aid, overall utilization 286

D XXII. The seventh EDF - allocation, financing and distribution of aid, overall utilization 287

D XXIII. The sixth EDF - aid by type and by recipient country 288

D XXIV. The sixth EDF - aid by sector and by recipient country 289

D XXV. The seventh EDF - aid by type and by recipient country 290

D XXVI. The seventh EDF - aid by sector and by recipient country 291

D XXVII. The sixth and seventh EDFs - utilization of aid by economic sector 292

D XXVIII. The seven EDFs - evolution of annual payments (1960-94) 293

INLEDNING

0.0 INNEHÅLLSFÖRTECKNING Punkt

Årsrapporten för 1994 0.1

Årsrapportens struktur 0.2 - 0.3

De viktigaste resultaten av 1994 års revision 0.4 - 0.24

Fördelarna med en förbättrad ekonomisk förvaltning 0.25

Konsekvenserna av revisionsförklaringen 0.26

Kommissionens personalförvaltning 0.27 - 0.28

Revisionsrättens roll i samband med bedrägerier 0.29 - 0.32

ÅRSRAPPORTEN FÖR 1994

0.1 Denna rapport publiceras då den nya kommissionens första arbetsår går mot sitt slut, ett år då gemenskapen har utvidgats och dess budget ökat med 12 %. Den tillträdande kommissionen beslöt vid sitt första möte den 25 januari 1995 att påbörja en reform av sin interna förvaltning, där de nödvändiga analyserna och övervägandena skulle utföras i tre faser (konsolidering och rationalisering av det existerande systemet, reformering av strukturer och regler, försök att skapa ett närmare samarbete med medlemsstaterna), vilka skulle följas av konkreta förslag. Revisionsrätten välkomnar detta program för förbättring av den ekonomiska förvaltningen och samtidigt som den inser att en organisations kultur inte kan förändras från den ena dagen till den andra betraktar den de inledande stegen som tagits inom kommissionens avdelningar som uppmuntrande. Det kan ta längre tid att uppnå väsentliga framsteg i den tredje planerade fasen (vilken inbegriper åtgärder för att förbättra medlemsstaternas förvaltning av gemenskapsmedel), men den är av lika avgörande betydelse. De exempel på slöseri och dålig förvaltning av gemenskapsmedel som återfinns i talrika revisionsrapporter från revisionsrätten utgör omfattande bevis för behovet av gemensamma ansträngningar så att kommissionens förbättringsprogram kan slutföras och den alltför slappa hållningen "de budgeterade medlen skall förbrukas" kan ändras till en hållning som betonar valuta för pengarna samt en strikt ekonomisk och räkenskapsmässig förvaltning med en klar fördelning av ansvaret för positiva och negativa resultat.

ÅRSRAPPORTENS STRUKTUR

0.2 1994 är det första budgetåret då revisionsrättens årsrapport påtagligt har påverkats av bestämmelserna i Maastrichtfördraget vad gäller årsrapportens innehåll och form. Enligt fördraget skall revisionsrätten utarbeta en revisionsförklaring angående räkenskapernas tillförlitlighet och de underliggande transaktionernas laglighet och korrekthet. Revisionsförklaringen och en åtföljande särskild rapport ges ut separat, men samtidigt med årsrapporten, så att alla tre dokumenten kan tas i beaktande vid proceduren för beviljande av ansvarsfrihet för 1994, tillsammans med de övriga särskilda rapporter som revisionsrätten har gett ut sedan proceduren för beviljande av ansvarsfrihet för 1993 ().

0.3 Som en följd av detta nya upplägg med hänsyn till revisionsförklaringen innehåller denna årsrapport inte längre något allmänt kapitel om finansiell revision av kommissionens inkomster, driftsutgifter och redovisning samt av de konsoliderade räkenskaperna. Det material som under tidigare år skulle ha återfunnits i kapitlet om finansiell revision, hör nu till revisionsförklaringen och den åtföljande särskilda rapporten.

DE VIKTIGASTE RESULTATEN AV 1994 ÅRS REVISION

0.4 Revisionsrätten ger i sin årsrapport för 1994 många exempel på svagheter i den ekonomiska förvaltningen, vilka ofta är mycket lika de svagheter som påtalats i tidigare årsrapporter, trots det faktum att många av exemplen härrör från revision av specifika åtgärder som inte tidigare, eller åtminstone inte nyligen, har reviderats av revisionsrätten. Detta ger ytterligare belägg för att vad som skulle kunna kallas "ekonomiförvaltningskulturen" i kommissionen och medlemsstaterna, som förvaltar och kontrollerar uppbörden och användningen av budgetmedlen, måste förändras avsevärt.

0.5 Bevis på de problem som denna ekonomiförvaltningskultur ger upphov till kan återfinnas i en budgetplanering som vida överstiger vad kommissionen reellt kan planera för och förbruka, i en svag förvaltning av de tillgängliga medlen (vilka betalas ut utan hänsyn till lagstiftarens mål och/eller utan att det har fastställts tillräckligt klara mål för vad som skall uppnås genom utgiften ifråga, och ofta utan att kostnadseffektiviteten uppmärksammas tillräckligt) samt i underlåtenheten att agera snabbt och kraftfullt för att återkräva felaktigt utbetalda eller alltför höga belopp.

0.6 Inom strukturfonderna finns slående exempel på underutnyttjande, som framför allt beror på att man inte hade förutsett att svårigheter kan inträffa under det första året man använder en ny metod, trots att sådana svårigheter inträffade vid den förra reformen sex år tidigare.

0.7 I de flesta av rapportens kapitel beskrivs hur medel har använts utan att de politiska målsättningarna har uppnåtts. Denna situation uppkommer både i de fall där det är kommissionens odelade ansvar att fastställa målen för utgiften - såsom inom områdena jordbruksgarantier och utvecklingsbistånd - och i de fall där kommissionen och regeringarna i de medlemsstater som står bakom programmet gemensamt skall besluta om målen - som i fallet med strukturfonderna. I kapitel 2 konstateras att resultaten av den gemensamma organisationen av marknaden för färska och bearbetade frukter och grönsaker är otillfredsställande. I kapitel 3 dras slutsatsen att bidrag för fiske av tonfisk inte har något klart berättigande. I kapitel 4 påvisas att INTERREG-programmet inte i väsentlig grad har främjat gränsöverskridande partnerskap i gränsområdena, medan kapitel 5 visar att resultaten av Europeiska socialfondens åtgärder till förmån för små och medelstora företag långt ifrån uppfyller målsättningarna, i den mån de överhuvud taget kan mätas.

0.8 Vad gäller utvecklingsbistånd både från budgeten (stödprogrammen för strukturanpassning i fyra arabiska länder) och Europeiska utvecklingsfonden (regionalt samarbete), drar revisionsrätten slutsatsen att de fastställda målen är så vaga eller generella att det är mycket svårt att på ett tillfredsställande sätt göra jämförelser mellan de uppnådda resultaten och de avsedda målen. Revisionsrätten har funnit att inexakt formulerade bestämmelser för olika utgiftsområden i gemenskapens budget (vilka i allmänhet inte anger några krav avseende redovisning och ekonomisk förvaltning) har gjort det möjligt för medlemsstaterna att tolka kriterierna för stödberättigande på olika sätt. Dessa kriterier bör tillämpas lika för alla. En sådan brist på exakthet förhindrar effektiv kontroll och revision av programmen från de nationella myndigheternas, kommissionens och revisionsrättens sida.

0.9 I kapitel 1, 2, 4, 5, 6, 8 och 10 rapporteras om fall där förvaltningen inte i tid har agerat på ett kraftfullt sätt för att återkräva medel som tillhör gemenskapen. Om man inte agerar på ett sådant sätt, kan det senare bli svårt eller omöjligt att driva in det belopp som gäldenären är skyldig.

0.10 Liksom de tidigare årsrapporterna uppmärksammar denna rapport väsentliga svagheter i mekanismerna för att planera, godkänna, övervaka, kontrollera och utvärdera gemenskapsåtgärderna. Revisionen av den gemensamma organisationen av marknaden för färsk frukt och grönsaker avslöjade att medlemsstaternas inspektion och godkännande av producentorganisationerna, vilka spelar en viktig roll för förvaltningen av marknaden, var mycket svag, samt att många producentorganisationer, trots nära 30 år av stimulans och stöd, inte hade ett tillräckligt stort rörelsekapital för interventioner.

0.11 I Grekland, Frankrike och Italien utfördes betalningar för återköp från marknaden av produkter som inte uppfyllde kvalitetskraven för rätt till gemenskapsbidrag. Kontrollen av bearbetningen av citrusfrukter i Italien och Grekland och av bearbetningen av tomater i Spanien, Italien och Grekland var så svag, att det inte fanns någon garanti för att de utbetalda bidragen var berättigade. För stora bidrag utbetalades för nötter i Spanien och bidragsansökningar för torkade druvor i Grekland innehöll felaktigheter och kontrollerades inte oberoende av bidragsmottagarna. De avkastningsnivåer som fastställts för berättigande till bidrag för torkade druvor utgör inget incitament att höja kvaliteten och underlättar regelstridig försäljning till marknaden för färsk frukt. Det är omöjligt att kontrollera hektarstödet om man inte har tillgång till ett jordregister och om antalet odlare är mycket stort (dessa underlåter dessutom ofta att meddela förändringar i ägandeförhållandena).

0.12 Bidragen till företag som bearbetar apelsiner, persikor och tomater är höga i jämförelse med de minimipriser som betalas till odlarna, och den höga stödnivån till företag som bearbetar apelsiner har uppmuntrat till investeringar för att höja produktionskapaciteten för produkter som inte är konkurrenskraftiga jämfört med importen. Vidare innebär det kostnadskrävande systemet med återköp och förstöring av överskotten i syfte att befria marknaden från överskottsproduktionen och tillförsäkra producenterna en minimiinkomst att överproduktion uppmuntras och att miljön förorenas.

0.13 Revisionen av utgifterna inom ramen för fiskeripolitiken visade att bidragen för tonfisk, som utbetalas för fartyg som är registrerade i Spanien, Portugal och Frankrike, inte var klart ekonomiskt försvarbara, samt att det fanns risk för att konservindustrin, och inte fiskarna, drog fördel av bidragen. Dessutom tog reglerna för förvaltningen av bidragen ingen hänsyn till det faktum att många av fartygen enbart fiskar i avlägsna farvatten och att de sällan landar sina fångster direkt i EU-hamnar.

0.14 Revisionsrätten fann i ett avsevärt antal av de reviderade projekten inom regionalfondsprogrammen felaktigheter i en sådan omfattning att det sex år efter en genomgripande reform fortfarande finns behov av förbättringar för att säkerställa att åtgärderna avseende strukturfonderna är lagliga och korrekta. Medlemsstaternas utgiftsredogörelser bör presenteras och kontrolleras på ett bättre sätt. Kommissionen måste insistera på en strängare tillämpning av de förordningar som reglerar fonderna samt av budgetförordningen, och den bör också tydligare definiera kriterierna för berättigande till stöd. De svagheter som finns i förfarandena för tilldelning av kontrakt för offentlig infrastruktur ökar risken för oegentligheter, och kommissionen bör öka ansträngningarna att kontrollera att behörig hänsyn tas till miljöaspekterna både vid planeringen och genomförandet av programmen.

0.15 Kommissionen bör undersöka möjligheten att ersätta bidrag med lånefinansiering för lönsamma investeringsprojekt, i syfte att skapa ett incitament för de slutliga mottagarna att agera på ett mer ansvarsfullt sätt. Användningen av "globala" bidrag för att stimulera den lokala ekonomiska utvecklingen bör omprövas. Framför allt är inte insynen tillräcklig beträffande den roll de förmedlande organisationerna spelar. Dessa kan utan klara kriterier besluta om vilka företag som skall få bidrag och om stödet skall vara i form av bidrag eller lån.

0.16 Rapportens kapitel om socialfonden uppmärksammar återigen det sätt på vilket utgifternas reella inverkan på de underliggande transaktionerna överskattas i räkenskaperna, genom att förskottsutbetalningar registreras som definitiva utgifter. Vidare omnämns det faktum att när det vid kontroll konstateras att en utförd åtgärd inte är berättigad till gemenskapsfinansiering, kan medlemsstaten ersätta denna med en annan åtgärd, som ofta finansieras retroaktivt. Det finns således inga effektiva sanktioner mot myndigheter i medlemsstater som underlåter att säkerställa att gemenskapsmedel enbart används till godkända ändamål och enligt bestämmelserna i tidigare överenskomna planer.

0.17 LIFE-programmet och dess föregångare kräver att projekten noggrant skall väljas ut i en strävan att uppfylla EG:s fastställda miljömål, så att de begränsade medlen får största möjliga effekt. I praktiken har många av projekten inte den innovativa karaktär som de borde ha, och samordningen mellan och inom kommissionen och medlemsstaterna har varit otillräcklig för att uppnå en god övervakning och användning av resultaten. Myndigheterna i medlemsstaterna bör spela en mer aktiv roll i arbetet med att förbereda och presentera de projekt som föreslås för finansiering. Dessutom måste helt klart samordningen mellan LIFE-projekten och många andra miljöprojekt, som får stöd från andra EG-källor, förbättras.

0.18 Inom "Programmet för mänskliga resurser och rörlighet" (vilket utgör en del av det tredje ramprogrammet för forskning inom gemenskapen) konstaterades svagheter i samband med tillsynen och övervakningen av avtalen, samt samordningsproblem mellan kommissionens avdelningar. Det var svårt att bedöma om utgifterna har haft någon fördelaktig effekt med avseende på målen för programmet.

0.19 Granskningen av biståndet till Central- och Östeuropa har fått revisionsrätten att dra slutsatsen att en större del av PHARE-programmet måste användas till att förbereda mottagarländernas myndigheter inför inträdet i gemenskapen (i enlighet med slutsatserna från toppmötet i Essen). Även under 1994 användes en stor del av PHARE-medlen och största delen av TACIS-medlen till finansiering av tekniskt bistånd och studier som utfördes av privata konsultbyråer, vilket gav begränsade konkreta resultat, särskilt vad gäller investeringar. Samordningen mellan kommissionens avdelningar (i Bryssel och i mottagarländerna), övriga externa biståndsgivare och mottagarländerna själva är fortfarande otillräcklig.

0.20 PHARE upprättades för sex år sedan, och TACIS för fyra år sedan, men kommissionen förfogar fortfarande inte över ett oberoende utvärderingssystem. Fastän revisionsrätten noterade positiva resultat (exempelvis programmet för omstrukturering och privatisering av kollektivjordbruk i Vitryssland och ett framgångsrikt program för livsmedelsbistånd i Kaukasus), går genomförandet av programmen fortfarande långsamt och kommissionens ledningskapacitet både i Bryssel och vid delegationerna på plats måste förstärkas för att förbättra samordningen, förberedelsen och tillsynen av programmen samt övervakningen av konsulterna.

0.21 Gemenskapens stöd till strukturanpassningsprogrammen i de södra och östra Medelhavsländerna bör anpassas bättre till dessa länders särskilda ekonomiska och budgetmässiga situation. Onödiga restriktioner och krav angående utnyttjandet av medlen (såsom omfattande dokumentkontroll, då den valuta som ställs till förfogande endast utgör en mycket liten del av den import som kan godkännas för finansiering) bör undvikas. Kommissionen bör försäkra sig om att varje mottagarlands budgetpolitik stämmer överens med det ekonomiska reformprogrammet. Finansieringsavtalen måste innefatta kvantitativa och kvalitativa mål för prioriterade sektorer (inklusive mål för specifika projekt eller program), och kontrollen bör fokuseras på dessa mål.

0.22 Då målen för det regionala samarbetet under Lomé III är formulerade i mycket allmänna ordalag är det omöjligt att göra en riktig jämförelse mellan målen och resultaten. Den ekonomiska och räkenskapsmässiga förvaltningen är bristfällig och kommissionen har försummat tillsynen i ett flertal regioner. Det är ofta inte uppenbart att projekten ligger inom det regionala området.

0.23 Misskötsel i samband med förvaltningen av egna medlen, särskilt beträffande tullarna, beskrivs i kapitel 1. Revisionsrätten har upptäckt ett betydande antal inkorrekta transaktioner inom förfarandet för gemenskapstransitering, vilket är till skada för gemenskapens och medlemsstaternas finansiella intressen. Dessutom konstaterar revisionsrätten att de kontroller av transiteringen som genomförs av de nationella tullmyndigheterna är bristfälliga och att kommissionens samordning av dessa är otillräcklig. Vad gäller den ömsesidiga hjälpen mellan medlemsstaterna och kommissionen i samband med upptäckt och förebyggande av bedrägerier, understyker rapporten att både kommissionens och medlemsstaternas uppföljning måste förbättras och att vissa bestämmelser i gemenskapens tullregelverk måste anpassas så att de överensstämmer med den existerande gemenskaps- och nationella lagstiftningen.

0.24 Beträffande intäkter i form av mervärdesskatt redogör kapitel 1 för resultaten av en första utvärdering av VIES-systemet, som används för utbyte av information (VIES; VAT Information Exchange System). Detta system har införts med hänsyn till tillämpningen av transiteringssystemet. En betydande del av de deklarerade uppgifterna måste korrigeras, trots att systemet fungerar väl och har utvecklats till en anmärkningsvärt hög standard. Dessutom konstaterar revisionsrätten att de nationella myndigheterna bör införa en effektiv sanktionspolitik för de aktörer som inte följer de fastställda förfarandena.

FÖRDELARNA MED EN FÖRBÄTTRAD EKONOMISK FÖRVALTNING

0.25 Förvaltningen av gemenskapens finanser inom alla de åtgärdsområden som omnämns ovan kan helt klart förbättras avsevärt i syfte att säkerställa att de offentliga medlen används korrekt för att på ett effektivt och ändamålsenligt sätt uppnå de mål som fastställts av lagstiftaren. Givetvis är det inte möjligt att med säkerhet kvantifiera de verkliga fördelar som skulle kunna uppnås med en mera produktiv och målinriktad finansiering. Emellertid omnämns på många ställen i denna rapport konkreta revisionsresultat, vilka ger en indikation om storleken av den potentiella positiva effekten av en strängare ekonomisk förvaltning och kontroll. Detta gäller belopp som borde återkrävas, betalningar till verksamheter som inte var berättigade till stöd, och utgifter som inte bevisligen var till någon nytta för att uppnå de politiska målen, även om de inte kan anses direkt regelstridiga. Om man beaktar i vilken begränsad omfattning revisionsrätten - med det antal revisorer som står till dess förfogande - har möjlighet att revidera den ekonomiska förvaltningen under ett givet år, står det klart att det finns stora möjligheter till förbättring och att alla kostnader i samband med sådana förbättringar mycket snabbt skulle tjänas in.

KONSEKVENSERNA AV REVISIONSFÖRKLARINGEN

0.26 Revisionsförklaringen för 1994, som publiceras samtidigt med denna rapport, innehåller väsentliga reservationer med hänsyn till räkenskapernas tillförlitlighet (framför allt avseende räkenskapernas presentation och utlämnande av information) och pekar på många felaktigheter som påverkar de underliggande betalningstransaktionernas laglighet och korrekthet. Detta resultat utgör ytterligare belägg för att den ekonomiska förvaltningen, både den som utförs av kommissionen och den som utförs av olika organ i medlemsstaterna, är bristfällig. Detta gäller administrationen av en betydande del av gemenskapsbudgeten, på en mängd olika områden. Givetvis medför inte en tillämpning av subsidiaritetsprincipen att kommissionens ansvar för att budgeten genomföres på ett korrekt sätt minskar. Det är angeläget att kommissionen och myndigheterna i medlemsstaterna snabbt vidtar gemensamma åtgärder i en allvarligt menad ansträngning att höja kvaliteten på den ansvariga ledningens arbete på alla nivåer.

KOMMISSIONENS PERSONALFÖRVALTNING

0.27 Problem inom kommissionens personalledning är också en viktig faktor att ta med i beräkningen inför uppgiften att säkerställa en sund ekonomisk förvaltning. Revisioner av organisationerna av marknaderna för jordbruksprodukter har upprepade gånger påvisat att kommissionen har avdelat alldeles för få personer för granskning och kontroll av utgifterna. Rapporten påtalar den snabba omsättningen av den personal som ansvarar för förvaltning och kontroll av socialfonden, samt uppmärksammar det stora antalet lediga tjänster inom området. Kapitel 10 pekar på det faktum att två tredjedelar av den fast anställda personalen vid en av kommissionens delegationer blev förflyttad inom loppet av ett år, och att det dessutom tog lång tid att ersätta dem. Det konstateras också att nyckelfunktioner i förvaltningen, som borde utföras av gemenskapens tjänstemän, nu utförs av kontraktsanställda eller tredje man. Kapitel 11 pekar på att det inte avsattes tillräckligt stora personalresurser (vid delegationerna och i Bryssel) till övervakningen av stödprogrammen för strukturanpassning i Jordanien och de nordafrikanska länderna.

0.28 Revisionsrätten anser att det bör avsättas mer kvalificerade personalresurser till uppgiften att styra och kontrollera existerande politik så att det både inom kommissionen och i de organ i medlemsstaterna, som är ansvariga för gemenskapsåtgärder, skapas bättre förutsättningar för att säkerställa en sund ekonomisk förvaltning.

REVISIONSRÄTTENS ROLL I SAMBAND MED BEDRÄGERIER

0.29 Vid toppmötet i Essen fastslog Europeiska rådet att det är nödvändigt att bekämpa bedrägerier, slöseri och dålig förvaltning av gemenskapsmedel med all upptänklig kraft. Med tanke på att fördraget om upprättandet av Europeiska unionen hade givit nya maktbefogenheter till Europaparlamentet, rådet, kommissionen och revisionsrätten manade rådet till gemensamma insatser från dessa institutioner och från medlemsstaterna.

0.30 Det huvudsakliga ansvaret för att förhindra, upptäcka och undersöka bedrägerier åligger de personer inom kommissionen och i medlemsstaterna som styr och övervakar genomförandet av de politiska riktlinjerna. Dessa måste säkerställa att det finns fullgoda system för internkontroll, med ansvarsfördelning, korrekta förfaranden för godkännande av transaktioner samt en effektiv intern revisionsfunktion. Dessutom måste dessa personer säkerställa att avsiktliga oegentligheter (vare sig dessa utgör bedrägeri eller grov vårdslöshet) upptäcks, undersöks och bestraffas.

0.31 Revisionsrätten skall i egenskap av extern revisor kritiskt granska förvaltningsåtgärderna. Revisionsrätten har alltid gjort detta i avsevärd omfattning, och årsrapporter och särskilda rapporter från revisionsrätten har konsekvent uppmärksammat svagheter i lagstiftningen, i redovisningen och i systemen för ekonomisk förvaltning samt påtalat de därmed förbundna riskerna, liksom de konkreta fall som berörs. Revisionsrätten har precis som andra revisionsorgan inte befogenhet att utreda kriminella handlingar (detta är en uppgift för de polisiära och juridiska myndigheterna), men den spelar ändå en roll härvid genom att lägga stor vikt vid att förhindra och förebygga oegentligheter i allmänhet (vare sig dessa är avsiktliga eller ej). Dessutom manar revisionsrätten de berörda myndigheterna att vidta effektiva åtgärder när revisionen visar att bedrägeri kan ha förekommit eller att omständigheter, som är särskilt gynnsamma för bedrägeri, föreligger.

0.32 Som en följd av de slutsatser som drogs vid rådets toppmöte i Essen har revisionsrätten gått igenom de delar av sin revisionsmetodik som närmast berör området bedrägerier. Revisionsrätten har fastställt särskilda mål för en kritisk granskning av lagstiftningen och därvid sammanhängande förvaltnings- och kontrollsystem, för en systematisk identifiering av högriskområden (inklusive möjligheten att personer som arbetar inom eller direkt för EG-institutionerna kan vara involverade i oegentligheter) samt för utveckling och införande av allmänna förfaranden för lämpliga revisionstester på högriskområden. Vid genomförandet av denna uppgift kommer revisionsrätten att stå i kontakt med alla berörda organ.

>Hänvisning till film>

>Hänvisning till film>

>Hänvisning till film>

>Hänvisning till film>

>

Hänvisning till film>

>Hänvisning till film>

>Hänvisning till film>

>Hänvisning till film>

>

Hänvisning till film>

>Hänvisning till film>

>Hänvisning till film>

DEL I Iakttagelser beträffande kommissionens inkomster och administrationsanslag och Europeiska utvecklingsfonden

KAPITEL 1 (*) Egna medel

1.0 INNEHÅLL Punkt

Inledning 1.1

Genomförandet av budgeten 1.2 - 1.3

Ekonomisk förvaltning 1.4 - 1.11

Ekonomisk förvaltning i medlemsstaterna 1.4 - 1.11

Ömsesidig hjälp i samband med bekämpning av bedrägeri på tullområdet 1.12 - 1.44

Inledning 1.12 - 1.13

Förverkligandet av ömsesidig hjälp 1.14 - 1.16

Kommissionens tillsyn av uppbörden 1.17 - 1.19

Tillsyn av medlemsstaternas uppbörd 1.20 - 1.29

Behovet av att anpassa gemenskapens tullagstiftning 1.30 - 1.38

Kommissionens bristande tillsyn över nationell lagstiftning beträffande indrivning 1.39 - 1.40

Sammanfattning om ömsesidig hjälp i samband med bekämpning av bedrägeri på tullområdet 1.41 - 1.44

Förfarandet för gemenskapstransitering 1.45 - 1.89

Inledning 1.45 - 1.49

Konstaterade förseningar då varor som införs till unionens tullområde hänförs till godkänd tullbehandling 1.50 - 1.53

Förfarandet för extern transitering 1.54 - 1.68

Förenklat förfarande för extern transitering 1.69

Risker med att fastslå tullstatus för varor, som uppvisas för tullen (förfarandet för extern transitering) 1.70 - 1.78

Datorisering av gemenskapens transiteringsförfarande 1.79 - 1.80

Exempel på att förfarandet inte fungerar effektivt 1.81 - 1.85

Sammanfattning om förfarandet för extern gemenskapstransitering 1.86 - 1.89

Moms på handel mellan medlemsstaterna 1.90 - 1.111

Inledning 1.90 - 1.91

Momsinkomster 1.92 - 1.94

VIES-systemet 1.95 - 1.103

Användning av den registrerade informationen och utvecklingen av kontrollstrategierna 1.104 - 1.105

Kommissionens tillsyn över det nya övergångssystemet 1.106 - 1.108

Sammanfattning om moms på handel mellan medlemsstaterna 1.109 - 1.111

Bruttonationalinkomsten 1.112 - 1.131

Inledning 1.112 - 1.113

BNI-prognoser 1.114 - 1.116

BNI-utfall 1.117 - 1.127

Sammanfattning om BNI 1.128 - 1.131

INLEDNING

1.1 Första delen av detta kapitel behandlar genomförandet av budgeten för de egna medlen samt resultaten av revisionsrättens granskning av kommissionens och medlemsstaternas ekonomiska förvaltning av dem. Andra delen behandlar ömsesidig hjälp i samband med bekämpning av bedrägeri på tullområdet och tillämpningen av förfarandet för gemenskapstransitering. Tredje delen behandlar moms och är en första utvärdering av VIES-systemet (Value added tax Information Exchange System) på grundval av en undersökning som gjorts i samarbete med överordnade revisionsorgan i medlemsstaterna. Fjärde och sista delen behandlar bruttonationalinkomsten (BNI), särskilt vad gäller upprättandet av BNI-prognoser och BNI-utfall.

GENOMFÖRANDET AV BUDGETEN

1.2 Av tabell 1.1 framgår följande:

a) De faktiska inkomsterna uppgick 1994 till 66 002,1 miljoner ecu, vilket utgör 96,2 % av inkomsterna i den slutliga budgeten. De faktiska inkomsterna har inte ökat nämnvärt jämfört med 1993, då de uppgick till 65 672,7 miljoner ecu.

b) De traditionella egna medlen, exklusive kostnader för uppbörd, uppgick till 13 252,2 miljoner ecu, dvs. 20,1 % av de faktiska inkomsterna. Motsvarande bruttobelopp uppgick till 14 724,6 miljoner ecu. Dessa medel fördelar sig enligt följande:

i) tullar på 12 420,0 miljoner ecu brutto, eller 84,3 % av traditionella egna medel brutto,

ii) jordbruksavgifter på 922,5 miljoner ecu brutto, eller 6,3 % av traditionella egna medel brutto,

iii) socker- och isoglukosavgifter på 1 382,1 miljoner ecu brutto, eller 9,4 % av traditionella egna medel brutto.

De ursprungliga beräkningarna av tullar och jordbruksavgifter har övervärderats med 12,9 % respektive 10,9 %.

c) Egna medel från mervärdesskatt (moms) (inklusive saldon och justeringar) uppgick till 33 217,9 miljoner ecu, eller 50,4 % av de faktiska inkomsterna.

d) Medel baserade på bruttonationalinkomsten (inklusive saldon och justeringar) uppgick till 17 674,5 miljoner ecu (inklusive reserver på 292,0 miljoner ecu), eller 26,8 % av de faktiska inkomsterna.

1.3 Ändrings- och tilläggsbudget nr 2 för budgetåret 1994 innehåller en ny artikel 302, "Beräknat överskott från budgetåret 1994", där ett belopp på 1 500 miljoner ecu tas upp (det faktiska överskottet, som framgår av den konsoliderade inkomst- och utgiftsredovisningen för budgetåret 1994, uppgår till 6 540 miljoner ecu). Denna notering överensstämmer inte med artikel 7 i rådets beslut (EEG, Euratom) nr 88/376 av den 24 juni 1988 (), inte heller med artikel 6 och 32 i budgetförordningen. Denna punkt motsvarar anslag som inte kommer att utnyttjas (800 miljoner ecu, som Europeiska utvecklings- och garantifonden för jordbruket, garantisektionen (EUGFJ, garantisektionen) inte har utnyttjat, 400 miljoner ecu i ej använda, överförda anslag och 300 miljoner ecu i ej använda anslag, avsedda för strukturella åtgärder). En lösning, som överensstämmer med reglerna, skulle kunna vara att reducera de samlade budgetanslagen med 1 500 miljoner ecu, istället för att införa den nya artikel som nämnts ovan.

>Plats för tabell>

EKONOMISK FÖRVALTNING

Ekonomisk förvaltning i medlemsstaterna

Bokföringsprinciper

1.4 I överensstämmelse med artikel 6, andra stycket i rådets förordning (EEG/Euratom) nr 1552/89 av den 29 maj 1989, är egna medel som skall tillhandahållas gemenskapen, sådana anspråk som fastställts och uppburits eller som det har ställts säkerhet för och som tas upp i så kallade A-räkenskaper. Då fastställda anspråk inte upptas i A-räkenskaperna i överensstämmelse med artikel 6, andra stycket i förordning 1552/89, skall de upptas i särskilda räkenskaper, så kallade B-räkenskaper. Det gäller anspråk som är utestående och för vilka ingen säkerhet har ställts, samt efter medlemsstaternas gottfinnande, anspråk mot vilka invändningar rests och för vilka det har ställts säkerhet.

1.5 Revisionsrätten har utfört granskningar på plats i åtta medlemsstater (Danmark, Tyskland, Frankrike, Grekland, Irland, Italien, Nederländerna, Förenade kungariket). I Danmark är, i överensstämmelse med nationella bestämmelser, bokföringsdatumet avgörande för när tull- och avgiftsinkomster skall tillhandahållas. I princip skall bokföring ske senast fem arbetsdagar efter mottagandet av deklarationen. Vid granskningar utförda i två tullregioner konstaterades det att denna tidsfrist inte hållits i ca 30 % av fallen. Som en följd av detta var cirka 10 % av fastställda belopp för sent tillhandahållna, när förseningen inträffade i slutet av månaden. Som svar på revisionsrättens påpekanden har de danska centrala kontoren förbundit sig att hålla tidsfristerna för bokföringen, som fastställts av gemenskapens bestämmelser.

1.6 I vissa fall konstaterades det att det fanns risk för försening av uppbörd. I Förenade kungariket görs inom ramen för systemet med periodiska deklarationer avstämning av importörernas uppgifter till bokföringsavdelningarna med deras uppgifter till administrationsavdelningen med betydande förseningar. I oktober 1994 hade avstämningar endast gjorts för uppgifter som inkommit till och med maj månad 1994. Under maj månad 1995 informerade de brittiska myndigheterna revisionsrätten om att de hade vidtagit åtgärder för att undvika förseningar.

1.7 Målet med separat bokföring () (B-räkenskaper se punkt 1.4) är att göra det möjligt för medlemsstaterna och kommissionen att bättre kunna följa medlemsstaternas uppbörd av egna medel, i synnerhet när risk för bedrägeri eller oegentligheter föreligger.

1.8 I två medlemsstater (Grekland och Förenade kungariket) var det under 1994 nödvändigt att justera saldona i B-räkenskaperna för ett antal kontor. Dessutom kontrollerades B-räkenskaperna i stort sett inte och vid vissa kontor (i Förenade kungariket) var de långt ifrån fullständiga då endast belopp överstigande 10 000 ecu hade bokförts. De brittiska myndigheterna påminde i början av 1995 berörda kontor om behovet av att förbättra bokföringen av B-räkenskaper.

1.9 I slutet av första kvartalet 1993 gjordes i Hamburg en överföring av jordbruksavgifter på 26 miljoner DM från A-räkenskaperna till B-räkenskaperna. Överföringen gjordes efter det att importören rest invändningar mot klassificeringen av varorna. Vid undersökningen av detta ärende konstaterades det att tullmyndigheterna i Hamburg hade inställt uppbördsförfarandet i mars 1994, men det förelåg inget bevis för att det hade ställts krav på säkerhet för att täcka det bestridda beloppet. Gemenskapernas tullkodex () (artikel 244) tillåter endast tullmyndigheterna att avstå från att kräva säkerhet i de fall då ett sådant krav sannolikt skulle medföra allvarliga ekonomiska eller sociala svårigheter på grund av gäldenärens förhållanden. I föreliggande fall konstaterades det emellertid, att de ansvariga myndigheterna inte hade inlett någon undersökning av om gäldenären löpte risk att få ekonomiska eller sociala svårigheter.

Kontrollförfaranden

1.10 I allmänhet använder alla medlemsstater allmänt erkända kontrollförfaranden, som bygger på riskanalyser, när de kontrollerar tulldeklarationer. I vissa länder utförs analytiska test med hjälp av datorsystem för att kontrollera att uppgifterna i deklarationerna överensstämmer. Medlemsstaternas genomförande av kontrollprogram och riskanalyssystem borde förstärkas, i synnerhet med tanke på kommissionens riktlinjer.

1.11 I alla besökta medlemsstater har interna kontrollförfaranden införts utöver kontrollen av individuella deklarationer. På Irland hade huvuddelen av de interna kontrollerna av traditionella egna medel tillfälligt ställts in från november 1993 på grund av en omfördelning av personalresurserna efter införandet av skatteamnesti, och de återupptogs först i mars 1995.

ÖMSESIDIG HJÄLP I SAMBAND MED BEKÄMPNING AV BEDRÄGERI PÅ TULLOMRÅDET

Inledning

1.12 I rådets förordning (EEG) nr 1468/81 av den 19 maj 1981 (), ändrad av rådets förordning (EEG) nr 945/87 av den 30 mars 1987 (), fastställs formerna för ömsesidig hjälp mellan medlemsstaternas tullmyndigheter och för samarbete mellan dessa och kommissionen för att garantera en korrekt tillämpning av tullagstiftningen.

1.13 Revisionsrätten har undersökt de problem som kommissionen ställts inför då den samordnat och följt upp undersökningar på gemenskapsnivå, samt medlemsstaternas problem i samband med undersökningar som syftar till att förebygga bedrägeri på tullområdet, vilka utförs inom ramen för ömsesidig hjälp ().

Förverkligandet av ömsesidig hjälp

1.14 I ovannämnda förordning (EEG) nr 1468/81 fastställs att medlemsstaterna skall lämna varandra direkt ömsesidig hjälp. Det kan ske utan anmodan eller efter begäran från en av dem, som då får tillgång till alla upplysningar eller dokument som är betydelsefulla för upptäckt och förebyggande av bedrägeri.

1.15 De ansvariga myndigheterna i varje medlemsstat och kommissionen utväxlar också all betydelsefull information om varor, som har eller antas ha ingått i olovliga transaktioner, om bedrägliga metoder och tillvägagångssätt som har eller antas ha använts, samt om eventuella brister eller luckor i gällande lagstiftning.

1.16 Mellan 1988 och 1994 ökade antalet ärenden beträffande bedrägeri och fastställda eller misstänkta oegentligheter på tullområdet, som kommissionen och medlemsstaterna utbytt upplysningar om i enlighet med tidigare nämnda förordning (EEG) 1468/81, från 33 till totalt 534 (114 nya ärenden under 1994). Kommissionen har på basis av statistik och tullupplysningar uppskattat att dessa ärenden per den 31 december 1994 omfattar över 600 miljoner ecu i traditionella egna medel, varav 275 miljoner ecu avser enbart 1994. Detta motsvarar ungefär 2 % av de traditionella egna medel netto som varje år uppbärs vid unionens gränser till tredje land (13 252,2 miljoner ecu 1994) ().

Kommissionens tillsyn av uppbörden

1.17 För att övervaka uppbördsförfarandet registrerar kommissionen centralt () i databasen IRENE () samtliga fall av bedrägeri och oegentligheter, som berör egna medel och överstiger ett belopp på 10 000 ecu. I överensstämmelse med artikel 6, tredje stycket i förordning (EEG, Euratom) nr 1552/89, informeras kommissionen av medlemsstaterna om dessa fall genom ett "bedrägeriformulär". I princip är det upptäckta fall, eller fall där medlemsstaterna har fastställt beloppen de ska verka för att driva in och tillhandahålla kommissionen. Med hänsyn till uppföljningen av uppbördstillsynen registrerar kommissionen också i databasen IRENE systematiskt de fall som är under utredning inom ramen för ömsesidig hjälp, såvida de kan få finansiella följder. I januari 1995 hade totalt ungefär 5 000 registreringar gjorts i IRENE-databasen, varav ett hundratal berörde fall av ömsesidig hjälp (i överensstämmelse med förordning (EEG) nr 1468/81). Bland de sistnämnda valde revisionsrätten ut 11 för en granskning på plats hos kommissionen.

1.18 Kommissionen har startat ett pilotprojekt som går ut på stickprovskontroll, där stickproven väljs efter riskanalyskriterier. Målet är att pröva effektiviteten hos de nationella systemen för uppbörd av tullar som ej erlagts. Den har valt ut fem ärenden avseende ömsesidig hjälp som utgör den första gruppen som behandlats 1994: nötkött från östländerna, mjölkpulver, tonfisk från Seychellerna, räkor från Färöarna och turkiska tv-apparater. Detta urval representerar ungefär 80 miljoner ecu i tullar som ej erlagts.

1.19 Tillsynen av uppbörden skall ske genom att frågor regelbundet framställs till medlemsstaterna, i varje enskilt fall. Medlemsstaterna står inför problemet att samordna data beträffande bestridda belopp med data i A- och B-räkenskaperna (jämför stycke 1.4). Den faktiska svarstiden uppgår till mellan en och fem månader. I tabell 1.2 visas situationen per den 31 december 1994 för uppbörd i samband med de fem ärenden om ömsesidig hjälp som kommissionen har valt ut.

Tillsyn av medlemsstaternas uppbörd

1.20 I överensstämmelse med artikel 2 i förordning (EEG, Euratom) nr 1552/89 skall medlemsstaternas behöriga administrativa myndigheter fastställa de traditionella egna medlen så snart som den betalningsskyldige är känd, och anspråkens storlek kan beräknas (jämför stycke 1.16). Granskningen av ärendena avseende ömsesidig hjälp visar att medlemsstaterna inte alltid tillämpar denna bestämmelse (se stycke 1.25 1.29). Den 31 december 1994 hade kommissionen ännu inte inlett något överträdelseförfarande mot medlemsstater, som inte strikt följt bestämmelserna i nämnda artikel.

1.21 Bedrägeri och oegentligheter förekommer särskilt ofta i samband med förmånsbehandling av varor, som gäller för utvecklingsländer eller andra länder som mottar stöd. Kommissionen skall samordna medlemsstaternas åtgärder och organisera tjänsteresor för administrativt samarbete och undersökningar till tredje land. Dessa tjänsteresor genomförs efter samordning och i nära samarbete med medlemsstaternas behöriga myndigheter (). Slutsatserna är i princip bindande för alla parter.

>Plats för tabell>

1.22 Bestämmelserna (Systemet för allmän förmånsbehandling GSP) fastställer att om i de fall då rimliga tvivel föreligger inget svar från tredje land ifråga lämnats inom en tidsfrist på högst 10 månader, eller om svaret inte innehåller tillräckliga upplysningar för att fastställa ursprungsintygets äkthet eller varornas verkliga ursprung, skall de behöriga myndigheterna i efterhand inte bevilja rätt till förmånsbehandling, utom vid force majeure eller vid särskilda omständigheter (). Följaktligen skall medlemsstaterna vid utgången av tidsfristen på 10 månader i efterhand driva in tullar för de importerade varorna i fråga. I förevarande fall skall eventuellt ställda säkerheter krävas som slutlig betalning av tullar, i den mån importen har ägt rum inom tre år räknat från utställandet av betalningskravet. Denna tidsfrist kan förlängas i samband med bedrägeri.

1.23 Revisionsrätten har granskat ett fall angående import av tonfisk från Thailand, som deklarerats som bonit. Det illustrerar bristen på samarbete som kommissionen och medlemsstaterna erfor när de vidtog åtgärder för att bekräfta eller upphäva ursprungsintygens giltighet. Detta fall ingår i ett urval av fall, som kommissionen har valt ut för en mer ingående uppföljning. I september 1991 gjorde en delegation från gemenskapen (bestående av representanter från kommissionen, Tyskland och Förenade kungariket) ett besök på platsen och slog fast att 70 000 ton varor som importerats till gemenskapen mellan 1989 och 1991 under ursprungsintyg GSP med beteckningen "konserver av bonit (sarda-arter)", inte kunde ha tillverkats av denna fisk. Fisken finns troligen inte tillgänglig i thailändska vatten eller i vatten där thailändska båtar fiskar. Produkternas exakta ursprung kunde inte fastställas vid tidpunkten för importen till gemenskapen, eftersom det saknades vetenskapliga bevis. Alla tillgängliga fakta, också från de behöriga thailändska myndigheterna, beträffande tillgängliga fiskarter i regionen pekade på att det förmodligen rörde sig om tonfiskkonserver och inte konserver av bonit (sarda-arter). Tonfisk omfattas inte av gemenskapens GSP-system och påförs en tullsats på 24 %, medan bonit (sarda-arter) omfattas av GSP-systemet och påförs en preferenstullsats på 18 %.

1.24 Delegationen från gemenskapen anmodade de thailändska myndigheterna att bekräfta att över 5 000 ursprungsintyg var ogiltiga och att dra tillbaka dem. De thailändska myndigheternas svar kom precis 10 månader senare, då den maximala tidsfristen löpte ut, och häri bekräftades att 800 intyg var ogiltiga. Först 15 månader efter framställningen av anmodan och efter muntligt meddelande från kommissionen, som hotade att utesluta landet från GSP-systemet, meddelade de thailändska myndigheterna att de inte var i stånd att i efterhand bevisa de andra intygens giltighet.

1.25 De berörda importerande medlemsstaterna (Danmark, Tyskland, Nederländerna och Förenade kungariket) meddelade i maj 1993, att de av olika skäl först vid utgången av 1992 hade inlett indrivningsåtgärder mot tredje land, alltså över ett år efter att förhållandet konstaterats på plats. I Förenade kungariket har traditionella egna medel till ett belopp, som av revisionsrätten på basis av kommissionens information uppskattat till över 1 miljon ecu, inte kunnat drivas in på grund av att fordringarna är preskriberade. I januari 1995 var kommissionen ännu inte i stånd att i siffror uppskatta de förluster som gjorts i övriga medlemsstater fram till och med den 31 december 1994.

1.26 I fallet beträffande import av tonfisk från Seychellerna bestod oegentligheten i att tonfisk med annat ursprung än Seychellerna blandats i de konserver som exporterades till gemenskapen. Undanhållandet av egna medel uppskattades i detta fall till 1,5 miljoner ecu. Resultatet av granskningen, som utfördes på plats i december 1992 av gemenskapens delegation, meddelades de importerande medlemsländerna (Belgien, Frankrike, Irland, Nederländerna och Förenade kungariket) i maj 1993 och de uppmanades att indriva beloppen.

1.27 I Belgien inleddes indrivningsprocessen först i december 1993. Samtidigt meddelade de brittiska myndigheterna kommissionen att de hade avbrutit all indrivning med hänvisning till uppvaktningen hos kommissionen av Seychellernas regering (), och Irland intog samma ståndpunkt. I Frankrike, det land som berördes mest av denna import, hade indrivningen fortfarande inte påbörjats i juli 1994.

1.28 Fallet med import av turkiska televisionsapparater illustrerar den långsamma beslutsprocessen inom kommissionen. De berörda medlemsstaterna (samtliga medlemsstater utom Irland och Luxemburg) hade redan 1988 av kommissionen informerats om misstänkta oegentligheter. Oegentligheten bestod i att vissa televisionsapparater innehöll importerade komponenter för vilka de turkiska myndigheterna inte hade krävt varken turkisk tull eller utjämningstull, motsvarande gemenskapstull, då de färdiga produkterna exporterades till gemenskapen. Därefter var varorna inte i fri omsättning i Turkiet då de infördes i gemenskapens tullområde och de var inte berättigade till förmånsbehandling enligt avtalet. Det totala beloppet av ej erlagd tull uppskattades till 45 miljoner ecu. På grund av de turkiska myndigheternas bristande samarbetsvilja de vägrade under två år att ta emot gemenskapens undersökningsdelegation erkändes oegentligheten först i februari 1993 av de turkiska myndigheterna. Varornas tullstatus styrktes först i oktober/november 1993 vid gemenskapens undersökningsuppdrag på platsen.

1.29 Medlemsländerna införde därefter krav på att säkerheter skulle ställas i samband med import av turkiska televisionsapparater. Men indrivningen i efterhand av tullskulden, som inte var preskriberad, har skjutits upp i ytterligare ett och ett halvt år, på grund av olika uppfattningar hos kommissionen och medlemsstaterna beträffande uppbörden. Kommissionen avslutade faktiskt ärendet först den 25 november 1994, då den uppmanade medlemsstaterna att driva in beloppen. Cirka 30 miljoner ecu, som hänför sig till importtransaktioner genomförda under perioden 1987 1991, har förlorats genom preskribering. Då revisionsrättens granskning ägde rum (i december 1994) hade fortfarande inte någon överenskommelse träffats om cirka 15 miljoner ecu, som avser importtransaktioner genomförda under perioden 1992 1994.

Behovet av att anpassa gemenskapens tullagstiftning

1.30 Revisionsrättens analys av ärendena om ömsesidig hjälp och av de problem som därvid uppstår i samband med uppbörd, visar att gemenskapens tullagstiftning på vissa områden borde anpassas för att mera effektivt skydda de egna medlen. Ändringarna bör i synnerhet gälla preskribering, ställandet av säkerhet efter det att varorna släppts fria, ställandet av säkerhet i samband med gemenskapstransitering och reglerna för hur länge de dokument som är nödvändiga för prövning i efterhand av ursprungsintygen skall bevaras.

Preskribering

1.31 Enligt artikel 221, tredje stycket i tullkodexen för gemenskapen, preskriberas en tullskuld i allmänhet tre år efter att den uppstått. Denna tidsfrist kan bara förlängas när medlemsstaternas tullmyndigheter inte har kunnat fastställa det exakta belopp som lagligen skall betalas, på grund av en handling som kan leda till straffrättsliga påföljder och förutsatt att den nationella lagstiftningen medger detta.

1.32 Det finns inga bestämmelser i tullkodexen för gemenskapen om när preskriberingsbestämmelserna kan upphävas, eller när beloppet för den uppskattade fordringen skall bokföras. Revisionsrätten menar, att det borde finnas en möjlighet för detta, särskilt då en undersökning inleds beträffande transaktioner, som antas vara mot reglerna eller bedrägliga, och senast då misstanken visar sig vara grundad.

1.33 I flera medlemsstater ger den nationella lagstiftningen möjlighet att upphäva preskriberingen. Denna möjlighet finns inte i Förenade kungariket och inte heller i Danmark. För övrigt medger Förenade kungariket en längre frist bara när ifrågavarande ärende faktiskt har lett till ett straffrättsligt förfarande. Medlemsstaternas olika praxis kan medföra olika behandling och omläggning av handeln, vilket inte är förenligt med principerna för den inre marknaden.

Avsaknad av säkerhet i samband med kontroll i efterhand

1.34 I enlighet med artikel 248.1 i genomförandebestämmelserna till tullkodexen för gemenskapen skall tullmyndigheterna begära att säkerhet ställs, när de anser "att de kontroller som de har genomfört kan leda till ett högre tullbelopp än det som uppgifterna i deklarationen leder till" ().

1.35 Denna bestämmelse gäller emellertid bara den tidpunkt då tullformaliteterna genomförs. Tullagstiftningen öppnar ingen möjlighet att kräva säkerställande för varor som frisläppts, när tullmyndigheterna anser att de efterkontroller som gjorts eller just skall göras kan leda till fastställande av ett högre tullbelopp. Detta kan medföra att uppbörden slutligen visar sig vara omöjlig att driva in på grund av att gäldenären är insolvent, vilket han kan ha blivit under den tid då undersökningen har ägt rum.

Otillräcklig säkerhet vid intern transitering

1.36 Med en samlad säkerhet kan den person som täcks av säkerheten samtidigt utföra ett obegränsat antal försändelser på landsväg. Om gällande regler för transit överträds, täcker den samlade säkerheten ofta inte hela risken. Tullmyndigheternas undersökningar kan nämligen vara flera månader, ibland upp till tre år, innan de leder till resultat eller avslutas. Från den tidpunkt då en misstanke om oegentligheter uppstår och tills motsvarande tullskuld indrives, krävs det emellertid inte idag att ytterligare säkerhet ställs. Därav följer att när nya transaktioner utförs under den samlade säkerheten, som redan täcker en del eller till och med samtliga tidigare genomförda transaktioner som inte klarerats, kommer det att uppstå transaktioner som i realiteten inte täcks av någon säkerhet.

1.37 För övrigt gäller särskilda regler om säkerheter för varor som innebär en ökad risk, därför att höga tullbelopp står på spel då varan hänförs till förfarandet för transitering. Tullagstiftningen omfattar tre olika förteckningar över varor som innebär en ökad risk: förteckningen över varor som ger anledning till förhöjning av den fasta säkerheten, förteckningen över varor som ger anledning till förhöjning av den samlade säkerheten () och förteckningen över varor för vilka befrielse från att ställa säkerhet inte är tillämplig. Eftersom gemenskapens lagstiftning omfattar tre olika förteckningar över krav på säkerhetsnivå (se tabell 1.3), finns det risk för att denna säkerhetsnivå varierar betydligt för samma vara, enligt den typ av säkerhet som valts. I händelse av oegentligheter eller bedrägeri kan detta få negativa följder för gemenskapens finansiella medel.

Bevarande av verifikationer

1.38 Enligt bestämmelserna för vissa förmånsbehandlingar skall det land, som utfärdar ett ursprungsintyg för att i efterhand kunna göra kontroller, bevara en kopia av detta intyg och relevanta exportdokument under minst två år. Denna tvååriga tidsrymd stämmer inte överens med preskriptionstiden som är tre år. Det är faktiskt möjligt att framlägga ett ursprungsintyg, som är utställt flera månader tidigare, för det importerande landets tullmyndigheter (t.ex. tio månader tidigare () för länderna i Afrika, Västindien och Stillahavsområdet (AVS), samt för de länder som omfattas av det allmänna preferenssystemet (GSP)). Om man tar med denna tidsfrist på tio månader i beräkningen, borde verifikationerna bevaras i tre år och tio månader.

Kommissionens bristande tillsyn över nationell lagstiftning beträffande indrivning

1.39 Resultatet av indrivningen av tullbelopp i de fall oegentligheter eller bedrägeri har konstaterats, är direkt beroende av omfånget och arten av varje medlemsstats egen lagstiftning. Avgörande för resultatet är i synnerhet om det är möjligt att suspendera eller avbryta preskriptionstiden, om beloppet för den förmodade tullen kan fastställas, om en längre tidsfrist än tre år kan medges, eller om det kan förhindras att en redan konstaterad tullskuld preskriberas, samt om det är möjligt att kräva ställande av säkerhet i de fall det i samband med kontroll i efterhand har uppstått välgrundade tvivel.

1.40 Kommissionen har fortfarande inte en översikt över den nationella lagstiftning som är unik för varje medlemsstat. Det är därför svårt för kommissionen att kontrollera hur en medlemsstat uppfyller sina förpliktelser med hänsyn till indrivning, innan den i förekommande fall inleder överträdelseförfarandet mot ifrågavarande medlemsstat.

Sammanfattning om ömsesidig hjälp i samband med bekämpning av bedrägeri på tullområdet

1.41 De undersökningar som medlemsstaterna genomför inom ramen för ömsesidig hjälp i samband med bekämpning av bedrägeri och oegentligheter på tullområdet, är bara framgångsrika om de leder till att de utestående beloppen faktiskt indrives inom rimlig tid.

1.42 Tillsynen som utövas beträffande indrivning är inte tillräcklig. Kommissionen kan inte snabbt och precist inhämta upplysningar om de framsteg medlemsstaterna gjort beträffande den indrivning som åligger dem. Databasen IRENE är ett mycket användbart dokumentationsverktyg, men i samband med indrivning är den inte till stor nytta. För att IRENE skall utnyttjas mera effektivt, skulle det i samarbete med medlemsstaterna behöva utföras systematiska och regelbundna uppdateringar av den finansiella information som den innehåller.

1.43 I medlemsstaterna görs uppbörden av tull enligt den nationella lagstiftningen och kommissionen bör systematiskt verifiera om den nationella lagstiftningen uppfyller kraven i gemenskapslagstiftningen. Dessutom är det i samband med gemenskapslagstiftning och avtal och överenskommelser med tredje land kommissionens sak att föreslå förbättringar av de lagar, som är nödvändiga för att bättre skydda unionens traditionella egna medel mot bedrägeri eller kringgående av gällande regler.

1.44 Enligt artikel 209a i Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen som syftar till att skydda gemenskapens finansiella intressen mot bedrägeri, skall kommissionen ombesörja ett nära och regelbundet samarbete mellan de nationella tullmyndigheterna. Dessa myndigheter spelar, i samarbete med kommissionen, en avgörande roll i bekämpningen av bedrägeri och kringgående av gällande regler som är till skada för den Europeiska unionens (EU) finansiella intressen.

FÖRFARANDET FÖR GEMENSKAPSTRANSITERING

Inledning

1.45 Förfarandet för gemenskapstransitering skiljer mellan intern och extern transitering. Förfarandet för intern transitering medger att gemenskapens varor befordras från en punkt till en annan inom Europeiska unionens tullområde genom tredje lands territorium utan att det förändrar deras tullstatus. Förfarandet för extern transitering medger befordran från en plats till en annan inom gemenskapens tullområde, dels av icke-gemenskapsvaror utan att dessa varor beläggs med importtullar eller blir föremål för handelspolitiska åtgärder, dels av gemenskapsvaror som är föremål för en gemenskapsåtgärd som förutsätter export av varorna till tredje land och för vilka tullformaliteterna för denna export har uppfyllts. Följaktligen kan icke-gemenskapsvaror, som hänförts till förfarandet för extern transitering, få tillgång till Europeiska unionens område och antingen transporteras igenom den europeiska unionens område till en bestämmelseort i tredje land, eller transporteras till en bestämmelseort i en medlemsstat, där de övergår till fri omsättning eller hänförs till en annan godkänd tullbehandling. Förfarandet för extern transitering syftar bland annat till att säkra uppbörden av importtullar i de fall en tullskuld uppstår för tredje lands varor hänförda till detta förfarande. På samma sätt används detta förfarande inom ramen för den gemensamma jordbrukspolitiken (GJP) för att säkerställa att utbetalningen av bidrag görs först då varorna, som omfattas härav, har hänförts till godkänd tullbehandling (export).

1.46 Sedan den 1 januari 1993 har varor, som transporteras från ett ställe till ett annat inom EU:s område under förfarandet för gemenskapstransitering, passerat de interna gränserna utan kontroll. På den slutliga bestämmelseorten hänförs de efter erläggande av importavgifter och importtullar till ett annat tullförfarande, i allmänhet till förfarandet för fri omsättning. Tullar och jordbruksavgifter inkasseras för transiteringsvaror antingen då varorna anlänt till sin slutliga bestämmelseort och hänförts till en godkänd tullbehandling, som omfattar inkassering av tullar, eller, om ärendet ej avslutats inom den föreskrivna tidsgränsen, då de indrives.

1.47 Kommissionen har i sitt meddelande "Bedrägeri vid transiteringsförfarande" () uppskattat antalet gemenskapstransiteringar till cirka 18 miljoner. Den största delen av dessa utförs i överensstämmelse med gällande gemenskapslagstiftning. Emellertid har det konstaterats att 1 000 000 transiteringar inte har avslutats i enlighet med bestämmelserna och är föremål för undersökningsförfarande. Kommissionen uppskattade i slutet av 1994 att sedan 1990 har 750 miljoner ecu i tullar och avgifter under förfarandet för gemenskapstransitering ej erlagts, varav 320 miljoner ecu berör traditionella egna medel och 430 miljoner moms och punktskatter. För gemenskapsbudgeten har den negativa nettoeffekten varit cirka 300 miljoner ecu. Sedan 1990 har antalet indrivningar som utförts efter inhämtande av information (se punkt 1.56 1.61) om slutförandet av transitering ökat. Detsamma gäller antalet fall av oegentligheter och bedrägeri som begåtts inom förfarandet för transitering och den negativa finansiella effekten härav för gemenskapen och medlemsstaterna uppskattas av kommissionen att hädanefter uppgå till ca 200 miljoner ecu om året.

1.48 Efter upprättandet av den inre marknaden är förfarandet för transitering fortfarande en av tullunionens pelare, och bör också i framtiden fungera effektivt. På senare år har man emellertid kunnat konstatera vissa brister, i synnerhet beträffande kontrollen av transiteringsförfarandet (se punkt 1.55 1.61, 1.64 1.67 och 1.82 1.85), ett problem som medlemsstaterna inte prioriterar tillräckligt. Dessa brister har gjort transiteringsförfarandet mer sårbart för bedrägeri. Därför bör de allvarliga problem, som kan uppstå i samband med detta förfarande, följas mycket uppmärksamt. Kommissionen påpekar i sitt "Meddelande om bedrägeri vid transiteringsförfarande" att bedrägeri i samband med transitering huvudsakligen berör varor som är föremål för hög beskattning eller som är mycket "lönsamma" till följd av skyddsnivån inom gemenskapspolitiken. Detta bedrägeri tar sig huvudsakligen följande uttryck:

i) Man underlåter att visa upp försändelserna vid bestämmelsetullkontoret. Dessa försändelser övergår till fri omsättning i gemenskapen utan att tullar och avgifter erlagts (se punkt 1.82).

ii) Man ger sken av att en försändelse har visats upp vid bestämmelsetullkontoret, t.ex. genom användandet av stulna eller förfalskade tullstämplar.

1.49 1994 gjorde revisionsrätten besök i sex medlemsstater (Tyskland, Grekland, Frankrike, Italien, Nederländerna och Förenade kungariket) för att undersöka hur tullförfarandet för gemenskapstransitering fungerar (), i synnerhet förfarandet för klarering av deklarationer och indrivning i händelse av oegentligheter. Dessutom undersöktes de tullförfaranden, som används innan varor hänförs till förfarandet för gemenskapstransitering.

Konstaterade förseningar då varor som införs till unionens tullområde hänförs till godkänd tullbehandling

1.50 Varor, som införs i unionens tullområde, skall underkastas tullövervakning vid införseln (), och de skall uppvisas för tullmyndigheten av importören, speditören eller transitspeditören. Senast den första vardagen efter den dag varorna uppvisats för tullen, skall en summarisk deklaration inges (). När denna deklaration ingetts för varorna, skall de hänföras till en godkänd tullbehandling eller tullstatus inom 45 dagar från den dag då den summariska deklarationen ingavs för varor som befordras sjövägen och inom 20 dagar från den dag då den summariska deklarationen ingavs för varor som befordras på annat sätt (). Tills dess att de uppvisade varorna har hänförts till en godkänd tullbehandling, skall de ha status som varor i tillfällig förvaring (). Varor i tillfällig förvaring får endast lagras på platser som godkänts av tullmyndigheterna enligt de villkor som dessa fastställer (). När föreskrivna formaliteter inte respekteras, skall tullmyndigheterna utan dröjsmål vidta alla de åtgärder som behövs, inklusive försäljning av varorna ().

1.51 I praktiken respekteras inte alltid tidsfristen på 20 dagar då det gäller flygtransport. I Tyskland (Frankfurts flygplats) bokförs importtullen av tullmyndigheten på grundval av den summariska deklarationen, utan att varorna hänförts till godkänd tullbehandling efter det föreskrivna förfarandet. På så sätt uppbärs importtullen för hundratals varupartier ett eller t.o.m. ett och ett halvt år efter det datum då de införts i EU:s tullområde. Liknande förseningar konstaterades i Italien (upp till 18 månader i Malpensa) och i Förenade kungariket (upp till åtta månader i Heathrow).

1.52 I Genua var tidsfristen på 45 dagar för försändelser med sjötransport systematiskt överskriden. I Neapel var omkring 3 000 containrar med varor i tillfällig förvaring inte ens lagrade på en plats som tullmyndigheterna godkänt, utan på en plats som tullmyndigheten hade nekat att godkänna därför att den inte kunde garantera tillräcklig övervakning. Övervakningen över ut- och införseln av varor från containerområdet var fullständigt otillräcklig. Sista jämförelsen mellan lagerlistorna och speditörernas godsspecifikationer gjordes av tullmyndigheten i mars 1993, och avsåg budgetåret 1988.

1.53 I Förenade kungariket konstaterades också förseningar i jämförelserna mellan in- och utförsel av varor i tillfällig förvaring (upp till ett år i Felixtowe). Konsekvenserna av de konstaterade förhållandena för inkasseringen av egna medel kan bl.a. på de grunder som anförs i punkt 1.68 inte uppskattas.

Förfarandet för extern transitering

Användningen av förfarandet för extern transitering

1.54 I årsrapporten för budgetåret 1987 underströk revisionsrätten den negativa inverkan som försenade eller uteblivna svar på en efterlysning har på de egna medlen (). I meddelandet från den 29 mars 1995 om "Bedrägeri vid transiteringsförfarande" fastslår kommissionen bekymrat på nytt att "transiteringssystemet,... nu befinner sig i kris", att "Kvaliteten på dessa kontroller har fortlöpande sjunkit under de senaste åren..." och att "Efterforskningsförfarandet rörande ännu inte avslutade flyttningar sätts inte igång på ett tillräckligt tidigt stadium och utförs inte med den förtursrätt och kraft som krävs. Lagstiftning och administrativa bestämmelser tillämpas inte alltid av medlemsstaterna på ett sådant sätt att förvaltningen kan garanteras. Följden är att brister i vilken som helst av delarna i systemet sätter det hela på spel."

1.55 I de sex besökta medlemsstaterna har revisionsrätten ännu en gång konstaterat att tidsfristerna inte respekteras på någon nivå inom tullmyndigheterna, och detta medför förseningar av uppbörden av egna medel, i vissa fall upp till tre år.

1.56 I Nederländerna framgick det av tillgänglig statistik över transiteringar via Rotterdams hamn (cirka 600 000 transaktioner per år), att cirka sex månader efter registreringen av deklarationen för transitering var i cirka 3 % av fallen det pågående förfarandet fortfarande inte avslutat, fastän avgångstullkontoret redan efter fyra månader skall inleda förfarandet för efterlysning. Det är därför som tillämpningen av vissa förfaranden (t.ex. utfärdandet av ett efterlysningsformulär) i samband med tidsfrister tar hänsyn till de faktiska förseningar, som tullmyndigheten på avgångstullkontoret () har konstaterat, och det är en överträdelse av gällande regler.

1.57 I Tyskland konstaterade revisionsrätten utifrån ett urval som gjorts från två olika tullkontor, att cirka 85 % av uppbörderna hade gjorts av mottagarna av varorna, vilka i strid med tullagstiftningen inte hade visats fram för tullmyndigheterna på bestämmelsetullkontoret (). Ett av de besökta tullkontoren anförde för övrigt att personalbrist var orsaken till att man under nio månader systematiskt hade underlåtit att besvara anmodan om information. På andra kontor hade man skrinlagt sökandet efter information sedan ett år eller mera, när mottagaren av efterlysningsformuläret (t.ex. bestämmelsetullkontoret eller den huvudansvarige ()) inte hade reagerat på den första anmodan. På ett annat tullkontor var 16 219 anmodanden om information inte behandlade, varav 9 439 var nästan två år gamla. Cirka 10 % av dessa anmodanden var under behandling av myndigheterna. I vissa fall översändes ärenden mellan tullkontoren med så stora förseningar, att tidsfristerna i enlighet med tullföreskrifterna inte kunde hållas utan en arbetsinsats för att inhämta eftersläpningen.

1.58 I Grekland konstaterade revisionsrätten att myndigheterna låg tio månader efter med att besvara flera tusen anmodanden om information om bestämmelseland för varor som omfattades av förfarandet för transitering. Vissa tullkontor använde sina egna regler för tidsfrister, vilka var i strid med gemenskapens föreskrifter och med instruktionerna från de nationella tullmyndigheterna. En inte obetydlig mängd av varorna, som omfattades av transiteringsförfarandet, var så kallade känsliga varor (tobak och alkohol).

1.59 I Frankrike hade färre efterlysningsformulär skickats ut, men det fanns i alla fall exempel på efterlysningar som hade lämnats obesvarade sedan över ett år. Huvudorsaken var att undersökningarna inleddes först fyra till sex månader efter mottagandet av efterlysningen. Beträffande de tidsfrister som bestämmelsetullkontoren använder för att påbörja efterforskningar har den berörda medlemsstaten i sitt svar på de påpekanden som framförts till följd av kontrollen förbundit sig att vidta lämpliga åtgärder i syfte att förbättra situationen.

1.60 I Italien (Neapel) konstaterades förseningar på åtta eller nio månader i olika faser av förfarandet för efterforskning eller indrivning.

1.61 I Förenade kungariket hade hundratals efterlysningsformulär skickats till det centrala tullkontoret från avgångstullkontoren. Dessa lämnades obesvarade upp till sju månader, eller eftersändes till bestämmelsetullkontoren först efter upp till sju månader.

Indrivning av egna medel

1.62 Den medlemsstat, där avgångstullkontoret är beläget, eller där gränsövergången vid inträdet till gemenskapen är belägen, har i de fall oegentligheter förekommit befogenhet att driva in tullar och andra avgifter för de varor, som omfattas av förfarandet för gemenskapstransitering, i överensstämmelse med gällande gemenskaps- eller nationella bestämmelser (), såvida det inte kan fastslås att överträdelsen eller oegentligheten har begåtts i en annan medlemsstat. I så fall driver den medlemsstaten in det utestående beloppet. Avgångstullkontoret underrättar så fort som möjligt, men i varje fall före slutet av den elfte månaden efter den dag då deklarationen för gemenskapstransitering registrerades, den huvudansvarige om att transiteringsdeklarationen inte slutförts (). Kan den huvudansvarige inte inom tre månader bevisa att förfarandet för transitering utförts i överensstämmelse med gällande regler, eller bevisa var överträdelsen eller oegentligheten faktiskt har begåtts, skall avgångstullkontoret inleda förfarandet för att indriva de avgifter som skulle ha erlagts vid importtillfället.

1.63 För varor som hänförts till förfarandet om gemenskapstransitering på landsväg skall den huvudansvarige ställa säkerhet för betalning av importavgifter och andra avgifter (). Borgensmannen skall befrias från sina förpliktelser vid utgången av en period av tolv månader, räknat från den dag då transiteringsdeklarationen (dokument T1) registrerades, om tullmyndigheterna i medlemsstaten inom dessa tolv månader inte har underrättat honom om att T1-dokumentet inte är färdigbehandlat. Vidare frigörs borgensmannen från sina förpliktelser om han senast tre år efter den dag då T1-deklarationen registrerades inte har underrättats om det belopp han är skyldig. Säkerhet kan ställas i form av individuell säkerhet, fast säkerhet eller samlad säkerhet.

1.64 I Tyskland har vissa tullkontor eliminerat de led i förfarandet som omfattar indrivning av tullskuld hos den huvudansvarige. Indrivningsförfarandet är inriktat på att betalning skall ske vid utgången av den treåriga garantiperioden, och man försöker inte aktivt att indriva beloppet hos den huvudansvarige eller andra berörda parter (importören, varumottagaren) vid utgången av det första året efter det att varorna har hänförts till gemenskapens transiteringsförfarande. På så sätt drivs hundratals icke-klarerade deklarationer inte in förrän tre år efter det att varorna hänförts till transiteringsförfarandet. På ett tullkontor i Tyskland där revisionsrätten gjorde ett besök, konstaterades att i 5 % av de undersökta fallen hade borgensmannen inte inom tidsfristen på tre år underrättats om att T1-dokumenten inte klarerats. Följaktligen befriades borgensmannen från sina förpliktelser trots att T1-dokumenten inte klarerats.

1.65 I Italien (Malpensa), inleddes indrivningarna med upp till fyra månaders försening efter att man mottagit bestämmelsetullkontorets svar.

1.66 I Nederländerna (Schipol) överförs varje halvår data från ett datorsystem till ett annat, varvid hundratals icke-klarerade T1-deklarationer avvisas (112 deklarationer för första halvåret 1994). De avvisas därför att fel, som begåtts vid inläsningen av uppgifterna om deklarationerna, inte rättats. Antalet avvisade deklarationer som slutligen inte klarerats är okänt.

1.67 I Grekland används gemenskapens transiteringsförfarande bara i de fall då varorna transporteras till en annan EU-medlemsstat. I alla andra fall använder de grekiska tullmyndigheterna, ofta i strid med gemenskapens bestämmelser, ett annorlunda transiteringsförfarande som inte kräver att säkerhet ska ställas. Flera hundra deklarationer, som behandlats under dessa andra bestämmelser, förblir icke-klarerade och det uppstår då en risk för indrivningen av motsvarande egna medel. Vid granskningen på plats i november 1994 fick revisionsrätten inte tillgång till handlingar rörande deklarationer som behandlats inom förfarandet för gemenskapstransitering för varor som skickats från hamnen i Thessaloniki med Greklands nordliga grannländer som destination. Efter en anmodan från revisionsrätten översände de grekiska myndigheterna i april 1995 handlingar, som visar att avgångstullkontoret i Thessaloniki från och med början av november 1994 (tidpunkten för revisionsrättens granskningsbesök) inlett förfarandet för efterlysning av icke-klarerade transiteringsdeklarationer från 1993 och 1994.

Kvaliteten på uppgifterna i transiteringsdokumenten (T1)

1.68 När information som är nödvändig för att bestämma importavgifter inte kan inhämtas från den huvudansvarige eller från någon annan gäldenär, är sådan information ofta svår att finna därför att tillräckligt exakta och detaljerade uppgifter om varorna i fråga inte anges i transiteringsdeklarationerna. Dels är de fält, som skall ifyllas i deklarationen, begränsade till ett absolut minimum, dels anstränger sig inte speditörer eller transitspeditörer särskilt för att lämna de få upplysningar som begärs. Som ett exempel kan nämnas att koden för den kombinerade nomenklaturen ofta utelämnas i deklarationen. Bestämmelsetullkontoret är ofta felaktigt eller ej precist angivet, vilket ofta förorsakar förseningar i efterforskningarna beträffande varor i transit från de stora europeiska hamnarna (Rotterdam, Hamburg, Felixstowe, Le Havre), där mer än ett tullkontor utför tullkontrollen. Icke precisa beskrivningar av bestämmelsetullkontoret har lett till att 35 % av de efterlysningsformulär som mottagits av ett tullkontor i Hamburg, vilket revisionsrätten har besökt, inte berörde detta kontor.

Förenklat förfarande för extern transitering

1.69 De flesta transiteringsförfaranden för flyg- och sjöfartstransporter genomförs utan ställande av säkerhet inom ramen för det förenklade förfarande som beskrivs i gemenskapens tullbestämmelser. Det förenklade förfarandet kan tillämpas på två sätt. I det första fallet skall de varor som skall befordras enligt förfarandet för intern gemenskapstransitering och varor som skall befordras enligt förfarandet för extern gemenskapstransitering, anges på separata godsspecifikationer för varje transitkategori (förenklat förfarande I). I det andra fallet, som var tänkt att på vissa villkor förenkla återkommande transporter i stor skala, kan användarna av detta förfarande (flygbolag eller rederier) transportera varorna från ett ställe till ett annat utan tullkontroll, när transporten äger rum (). Revisionsrättens granskning har omfattat det sistnämnda förenklade förfarandet, som stora flygbolag och rederier valt att använda.

Risker med att fastslå tullstatus för varor, som uppvisas för tullen (förfarandet för extern transitering)

1.70 I Storbritannien (Felixtowe och Ipswich) konstaterades det att det rådde en viss osäkerhet beträffande de olika tullkontorens ansvarsområden för kontrollen av användarna av det förenklade förfarandet i hamnarna. De gjorda kontrollerna är inte, som fastslagits i gemenskapens bestämmelser, baserade på en riskanalys. Det skall särskilt påpekas, att när tillstånd har getts att använda det förenklade förfarandet, har ingen uppföljning gjorts en kort tid efteråt i syfte att kontrollera att bestämmelserna för förfarandet efterlevs. Då kontrollerna har krävt inhämtande av kompletterande information, har sådana efterforskningar inte slutförts eller varit resultatlösa.

1.71 I Tyskland (Frankfurt) hade handskrivna korrigeringar i flera fall gjorts i upplysningarna om varornas ursprung i godsspecifikationen eller fraktsedlarna, utan att man kunnat konstatera vem som gjort dessa korrigeringar. I vissa fall gav samma fraktbrev två motstridiga uppgifter om varornas ursprung. Ursprungsdeklarationen i detta dokument leder emellertid, i förekommande fall, till uppbörd av egna medel till gemenskapen.

1.72 I Italien (Malpensa), granskade revisionsrätten ursprunget för varorna i tio försändelser, som utgjorde en del av ett parti på 20 försändelser. För åtta försändelser uppgavs att varornas ursprung var gemenskapen, fastän dessa varor hade sitt ursprung i tredje land.

1.73 I Grekland (Athens internationella flygplats) följer tullmyndigheterna det traditionella förfarandet när de kontrollerar varor som elva flygbolag transporterar enligt det förenklade förfarandet. När varor däremot transporteras av kurirer kontrolleras deras ursprung inte, om de uppges vara av gemenskapsursprung. Ett fel begånget vid avgångsflygplatsen kan således innebära negativa följder för gemenskapens egna medel.

1.74 I Förenade kungariket (Heathrow) avslöjade kontrollerna i efterhand, som enbart gällde importer, fel som krävde justeringar. Tullmyndigheten följer emellertid inte upp resultaten av kontrollen.

1.75 I Nederländerna (Rotterdam), konstaterade revisionsrätten i ett antal fall att upplysningarna om gemenskapsursprung för varor som transporterats från spanska eller portugisiska hamnar sjövägen efter det förenklade förfarandet, inte överensstämde med uppgifterna i transiteringsdokumenten som skickats separat per post. Om de per post avsända dokumenten ankommer efter det att varorna har lämnat tullkontrollen, införs varorna i gemenskapens tullområde utan att egna medel inkasseras, därför att transiteringsdokumenten inte är färdigbehandlade.

1.76 I samtliga besökta medlemsstater (se punkt 1.49) har revisionsrätten kunnat konstatera att tullmyndigheterna generellt underlåter att utföra övervakning och kontroll för de transporter, som genomförs enligt det förenklade förfarandet. Frekvensen av efterkontroller som i allmänhet utförs utan att en riskanalys först gjorts samt omfattningen av efterkontrollerna, når inte upp till de mål som fastställts i de nationella kontrollprogrammen, som skall utarbetas av de nationella myndigheterna i överensstämmelse med gemenskapens bestämmelser.

1.77 I kommissionens svar på revisionsrättens påpekande i årsrapporten för räkenskapsåret 1993 beträffande efterkontroll av förtullning, står att en effektiv kontroll skall baseras på en riskanalys. Kommissionen påpekade vidare att i genomförandebestämmelserna till tullkodexen finns redan fastlagt en sådan metod för kontroll av transiteringsförfaranden vid flyg- och sjötransporter.

1.78 Revisionsrätten konstaterar att den efterkontroll som nämns av kommissionen på sin höjd kan användas som ett teoretiskt exempel. Beträffande den efterkontroll, som kommissionen här omnämnde och som bör gälla transiteringsförfaranden, lämnade de förfaranden som de besökta medlemsstaterna använde mycket i övrigt att önska.

Datorisering av gemenskapens transiteringsförfarande

1.79 Datoriseringen av gemenskapens transiteringsförfarande är planerad att ske från 1998. Revisionsrätten rekommenderade redan i årsrapporten för räkenskapsåret 1987 en övergång till datorisering, och kommissionen erkände den gången att det var viktigt. Nu ingår till sist datoriseringen som en av de prioriterade punkterna i kommissionens arbetsprogram för 1994 för bekämpning av bedrägeri ().

1.80 Efter datoriseringen kommer bedrägeri och oegentligheter som begåtts inom ramen för gemenskapens transiteringsförfarande att upptäckas snabbare än hittills. Det har varit svårt att upptäcka sådana förhållanden och vidta rättsliga åtgärder, därför att de nationella myndigheterna inte har respekterat tidsfristerna och förfaranden för färdigbehandling och efterforskning. Revisionsrätten understryker, att det är utomordentligt nödvändigt att ett sådant nät upprättas, men den menar att enbart databehandling av de uppgifter som skall meddelas inom ramen för transiteringsförfarandet inte kan lösa samtliga problem vad gäller proceduren för efterforskning av uppgifter hos användarna av förfarandet (den huvudansvarige, varumottagarna, etc.) och inte heller att det kan påskynda indrivningsförfarandet.

Exempel på att förfarandet inte fungerar effektivt

1.81 Följande exempel illustrerar hur sårbart transiteringsförfarandet är för bedrägeri, och behovet av att förbättra tillämpningen av gemenskapens bestämmelser. Det är relevanta exempel på de problem som uppstår i samband med uppbörd och handläggningstider när transiteringsdokumenten inte färdigbehandlats innan tidsfristen löpt ut.

1.82 1992 och 1993 konstaterade de tyska tullmyndigheterna fyra tillfällen då omfattande bedrägeri begåtts i samband med transport av cigaretter av icke-gemenskapsursprung, som hänförts till förfarandet för extern gemenskapstransitering eller tagits upp i en TIR-carnet (). Dessa transiteringförfaranden, som aldrig avslutats, utfördes dels med varorna upptagna i 119 TIR-carneter med Hamburg som avgångsplats (HZA Hamburg-Ericus) med destination Barcelona, och dels under förfarandet för extern gemenskapstransitering (två tillfällen) med Hamburg som avgångsplats (HZA Hamburg-Waltershof) med destination Polen, där bestämmelsetullkontoret var Frankfurt/Oder. Inte i något fall uppvisades varorna för bestämmelsetullkontoret, och man har inte heller kunnat återfinna dem. I dessa fall har förfarandet för transitering inte kunnat avslutas, vilket innebär en överträdelse av gemenskapens regler. Som en följd härav skall det behöriga tullkontoret (Hamburg) driva in importavgifterna dels hos den huvudansvarige, dels hos borgensmannen. Det framgår av de handlingar, som tullmyndigheterna innehar beträffande ovannämnda transiteringar, att vid revisionsrättens granskningsbesök i juli 1994 återstod totalt 38,3 miljoner ecu () i tullar för myndigheterna att driva in.

1.83 Ungefär 70 deklarationer för extern gemenskapstransitering angående transport av 1 420 ton bananer som fördes in på gemenskapens tullområde via Hamburgs frihamn, registrerades i november 1993 på avgångstullkontoret (ZA Zweibrückenstrasse) med olika bestämmelsetullkontor såväl innanför som utanför gemenskapen. Den 20 juli 1994 var de fortfarande inte färdigbehandlade. Enligt de handlingar som revisionsrätten har granskat, hade det behöriga avgångstullkontoret (HZA Hamburg-Ericus) gjort efterforskningar om vad som skett i ärendet hos den huvudansvarige, utan att översända ett efterlysningsformulär till bestämmelsetullkontoret. Uppskattningsvis skall tullar på 1 469 562 ecu indrivas i detta ärende ().

1.84 I oktober 1994 hade tullkontoret i Thessaloniki (bestämmelsetullkontor) cirka sju månader efter att förfarandet för transitering inletts ännu inte påbörjat kontrollen av de efterlysningsformulär som olika avgångstullkontor hade sänt ut mellan april och juni 1994. Dessa försändelser under förfarandet för extern gemenskapstransitering som registrerats i april 1993 omfattade följande så kallade känsliga produkter: 14 försändelser sprit (12 352 lådor) till Bulgarien och Albanien, som omfattade tio försändelser whiskey, för vilka exportrestitutioner utbetalts på grund av att de innehöll säd, 2 försändelser (1 958 kartonger) cigaretter, en försändelse (840 kartonger) smör och en försändelse (488 balar) tobak.

1.85 Den 12 mars 1991 hade ett tullkontor i Genua (Ponte Eritrea) registrerat en sändning på 25 ton pastaprodukter av argentinskt ursprung under förfarandet för extern gemenskapstransitering, med Neapel som destination. Mer än tre år senare, den 23 juni 1994, inledde tullkontoret i Genua förfarandet för indrivning hos den huvudansvarige.

Sammanfattning om förfarandet för extern gemenskapstransitering

1.86 Revisionsrätten anser att förfarandet för indrivning bör ändras, i synnerhet beträffande den huvudansvariges förpliktelser. Skärpta regler bör införas och det bör säkerställas att de följs i högre grad än hittills, så att indrivning av egna medel i händelse av konstaterade oegentligheter avslutas senast sex månader efter det att transitdeklarationen har registrerats.

1.87 Effektiva sanktioner bör verkställas vid varje överträdelse av reglerna för förfarandet för gemenskapstransitering. I gällande lagstiftning () finns bestämmelser om sanktioner, men de används praktiskt taget aldrig. Kommissionen bör se till att de sanktioner som föreskrivs i gemenskapens lagstiftning, och vars definition och verkställande regleras av medlemsstaternas nationella lagar, strikt tillämpas i alla medlemsstater i enlighet med harmoniserade regler.

1.88 Kommissionen har i sitt meddelande av den 29 mars 1995 (), "Bedrägeri vid transiteringsförfarande", förutom de åtgärder som redan vidtagits (meddelandets punkt 5) tagit upp de åtgärder som den föreslår för bekämpande av bedrägeri i samband med transiteringsförfarandet (meddelandets punkt 6.3.2), i synnerhet datorisering av förfarandet för gemenskapstransitering. Revisionsrätten anser att detta bör påskyndas. Dessutom understryker revisionsrätten vikten av att kommissionen vidtar åtgärder så att:

a) gemenskapsbestämmelserna om det ansvar som åligger avgångstullkontoret respektive bestämmelsetullkontoret, verkställs på ett konsekvent och likartat sätt,

b) förseningarna som uppstått elimineras innan deklarationerna färdigbehandlas, då de hotar systemets säkerhet och pålitlighet och medför förseningar av inkasserandet av gemenskapens egna medel,

c) oegentligheterna som begåtts avslöjas så snabbt som möjligt, så att tullar kan drivas in snabbare,

d) medlemsstaterna använder sanktioner i varje fall av överträdelse av transiteringsbestämmelserna, i synnerhet i de fall då varorna inte uppvisas för bestämmelsetullkontoret,

e) medlemsstaterna utför föreskrivna kontroller, i synnerhet kontroller efter förtullning, vilket idag försummas i samband med det förenklade förfarandet; kommissionen regelbundet erhåller sammanfattningar av de kontroller som medlemsstaterna genomför, samt iakttagelserna i samband därmed, och att kommissionen kräver att de kontroller som faktiskt genomförs går att rekonstruera vid de kontroller som gemenskapens institutioner utför i efterhand.

1.89 När medlemsstaterna erhåller 10 % av de traditionella egna medlen för att täcka kostnaderna för uppbörd, åtar de sig indirekt att tillhandahålla en tjänst av god kvalitet, som i hög grad bör skydda de finansiella intressen inom gemenskapen som står på spel. På detta område bör det ske förbättringar för att höja kvalitetsnivån på tjänsten, så att förfarandet för transitering på nytt fungerar pålitligt och med den grad av säkerhet som krävs för att skydda EU:s finansiella intressen och handelsutveckling.

MOMS I SAMBAND MED HANDEL MELLAN MEDLEMSSTATERNA

Inledning

1.90 Upprättandet av gemenskapens inre marknad har öppnat ett område utan inre gränser, med fri rörlighet för varor, personer, tjänster och kapital. Upphävandet av de fiskala gränserna innebär att moms i samband med förvärv av varor inom gemenskapen erläggs i ursprungsmedlemsstaten, och inte längre i bestämmelsestaten. I väntan på det definitiva införandet av denna ordning gäller en övergångsbestämmelse från och med 1 januari 1993 till och med 31 december 1996. I enlighet med denna bestämmelse sker uppbörd av moms fortfarande i bestämmelsestaten, men tullformaliteterna och gränskontrollen i samband med leveranser mellan medlemsstaterna har avskaffats och ersatts av förfaranden för uppbörd av skatt som gäller i varje medlemsstat.

1.91 För att möjliggöra tillämpningen av övergångsbestämmelserna och på så sätt förebygga riskerna för bedrägeri, som avskaffandet av de fiskala gränserna för med sig, har ett system för utbyte av information upprättats mellan medlemsstaterna det så kallade VIES-systemet (VAT Information Exchange system).

Momsinkomster

1.92 Revisionsrätten har utfört kontroller på plats i fem medlemsstater (Tyskland, Frankrike, Italien, Nederländerna och Förenade kungariket) och sänt ut ett frågeformulär till de sju övriga medlemsstaterna.

1.93 Tabell 1.4 visar utvecklingen under perioden 1989 1993 för momsinkomster som inkasserats av medlemsstaterna, i absoluta tal och i jämförelse med BNI i löpande priser. Av tabellen framgår att:

a) i allmänhet har momsinkomsterna och BNI ökat konstant och parallellt fram till 1993,

b) fastän BNI fortsatt att öka i alla medlemsstater, visar utvecklingen för inkomsterna mellan 1992 och 1993 att de för fem medlemsstater (Danmark, Spanien, Frankrike, Nederländerna och Portugal) minskat med mellan 1,5 % och 10,3 %. I de övriga sju medlemsstaterna (Belgien, Tyskland, Grekland, Irland, Italien, Luxemburg och Förenade kungariket) ökade inkomsterna med mellan 0,3 % och 10,3 %.

1.94 1993 uppgick momsinkomsterna för hela den Europeiska unionen till 359 600 miljoner ecu, vilket innebär en liten minskning jämfört med 1992 ( P0,1 %), trots att BNI för gemenskapen fortsatt att öka (+0,8 %).

VIES-systemet

1.95 Huvudmålet för VIES-systemet är att informera skattemyndigheterna i varje medlemsstat om tillhandahållandet av varor och tjänster inom gemenskapen, som deklareras av aktörer i respektive medlemsstat, för att i efterhand kunna kontrollera beskattningen av inköpen inom gemenskapen. För att kunna utföra detta skall varje medlemsstat införa ett effektivt system för elektronisk lagring och överföring av information, som inhämtats från aktörer, vilka utför leveranser inom gemenskapen, beträffande omfattningen av dessa aktörers handel med andra medlemsstater. Detta datasystem är baserat på två databaser som administreras av varje medlemsstat. I den ena registreras aktörerna, i den andra data om leveranser inom gemenskapen, och samtliga databaser är anslutna till ett nätverk.

1.96 I överensstämmelse med artikel 6, fjärde stycket i rådets förordning (EEG) nr 218/92 av den 27 januari 1992, är de personer som utför leveranser av varor och/eller tjänster inom gemenskapen behöriga att erhålla bekräftelse angående giltigheten av motpartens momsregistreringsnummer. Varje medlemsstat förfogar således över en databas, kallad verksamhetsdatabas, med ett register över alla skattskyldiga, som fått sig tilldelat ett momsregistreringsnummer. De ansvariga myndigheterna i de övriga medlemsstaterna har tillgång till detta register via VIES-nätet.

1.97 Upplysningarna från sammanställningen över momsdeklarationerna registreras av myndigheterna i VIES-systemet, och bör inom tre månader efter utgången av det kvartal som uppgifterna gäller, automatiskt överföras till de andra medlemsstaterna. I praktiken tar medlemsstaterna hänsyn till denna tidfrist som fastslås i lagstiftningen. Förseningar på högst några arbetsdagar har konstaterats.

1.98 Databaserna för leveranser mellan medlemsstaterna innehåller information av skiftande kvalitet. Procedurerna för registrering av data och genomförande av den första kontrollen varierar mellan medlemsstaterna, och de är inte alltid fullständiga eller korrekta. Informationen är inte heller alltid aktuell. Mellan 10 % och 20 % av registreringarna görs efter det datum då uppgifterna skulle ha överförts enligt reglerna.

1.99 Förfarandet för registrering och genomförande av den första kontrollen varierar mellan medlemsstaterna. Den registrerade informationen är inte identisk i alla medlemsstater, även om den registrerats i överensstämmelse med lagstiftningen. I Tyskland behöver man till exempel inte lämna upplysningar om triangelhandel. I Danmark, på Irland, i Förenade kungariket och i Nederländerna gäller för vissa kategorier av aktörer (t.ex. för små företag), särskilda årliga system som används när värdet av leveranserna inte anges och följaktligen inte kan överföras till andra medlemsstater.

Aktörernas respekterande av reglerna och administrationen av indata

1.100 I överensstämmelse med artikel 4 i rådets förordning (EEG) nr 218/92 skall medlemsstaterna se till att databaserna är uppdaterade, fullständiga och korrekta.

1.101 Informationen om noggrannheten i de olika uppgifter som lämnats i medlemsstaternas sammanställningar, är inte särskilt tillförlitlig. 1993 konstaterade revisionsrätten i samband med granskning av de uppgifter, som kommissionen hade meddelat samtliga medlemsstater, att medlemsstaterna redan från starten ansåg att över 10 % av informationen som insänts av aktörerna inte var tillförlitlig, och att 5 % av den fortfarande inte var tillförlitlig i början av juni 1994.

>Plats för tabell>

1.102 Medlemsstaterna använder inte samma metoder för korrigering. Det framgår av tillgänglig information att från slutet av juni 1993 till 6 juni 1994 ökade antalet uppgifter som skulle korrigeras från 265 514 till 608 387. Frankrike och Nederländerna är inte inkluderade i dessa uppgifter, då det inte finns någon information från dessa länder om hur många uppgifter som skall korrigeras. En enda medlemsstat (Förenade kungariket) stod för nästan 50 % av de 608 387 korrigeringarna som skall göras. Metoderna som syftar till att i efterhand pröva om upplysningarna om leveransernas värde är fullständiga och korrekta, varierar mellan medlemsstaterna. Vissa medlemsstater (Grekland, Nederländerna, Danmark) gör en sådan kontroll innan upplysningarna överförs till de andra medlemsstaterna.

1.103 Ett allmänt avtal ingicks ursprungligen inom de berörda nationella myndigheterna, enligt vilket skattemyndigheterna skulle vara flexibla i de fall aktörerna inte följde reglerna. I allmänhet har skattemyndigheterna via brev meddelat att böter troligen skulle komma att utdömas. Fram till juni 1994 har i de flesta medlemsstaterna i realiteten inga böter utdömts, trots att tusentals aktörer ett flertal gånger överträtt reglerna. Det skulle vara lämpligt att införa en strategi med effektiva sanktioner.

Användningen av den registrerade informationen och utvecklingen av kontrollstrategierna

1.104 I en medlemsstat (Nederländerna), där en fullständig kontroll hade genomförts, var det i 85 % av de nationella momsdeklarationerna, där det uppgavs köp från andra medlemsstater, angivet ett annat belopp för leveranser från andra medlemsstater än det som den utländske leverantören hade angett (med hänsyn tagen till en mindre felmarginal). Systemet har gjort det möjligt att upptäcka andra oegentligheter och utelämnanden i medlemsstaternas deklarationer, som t.ex. i Frankrike och Nederländerna.

1.105 Via VIES-systemet kan myndigheterna i en medlemsstat begära information om en aktör eller om en specifik leverans, i avsikt att jämföra med uppgifter som den själv innehar. Utnyttjandet av resultaten av dessa jämförelser varierar mycket mellan medlemsstaterna. I vissa av dem (Tyskland och Nederländerna) kunde de lokala kontoren vid tidpunkten för granskningen (april 1994) ännu inte begära sådan information. Antalet anmodanden om information har ökat betydligt och med denna metod har fall av bedrägeri kunnat upptäckas, t.ex. i Förenade kungariket, där ett momsbelopp på 200 000 pund sterling drivits in.

Kommissionens tillsyn av det nya övergångssystemet

1.106 Den 23 november 1994 lade kommissionen i överensstämmelse med artikel 28 i rådets direktiv 77/388/EEG av den 17 maj 1977 fram en rapport om hur det nya övergångssystemet för uppbörd av moms i samband med handel inom gemenskapen fungerar. Kommissionen bedömer att övergångssystemet i sin helhet fungerar bra och uppfyller aktörernas, konsumenternas och medlemsstaternas behov. De väsentligaste kvarstående problemen berör harmoniseringen av vissa bestämmelser, tjänsten som fiskal representant, de särskilda bestämmelserna samt det förhållande att Intrastats statistiska information om utväxling av gods mellan medlemsstaterna inte är tillförlitlig.

1.107 Kommissionen påpekar i rapporten, att den fiskala kontrollen först och främst är medlemsstaternas ansvar, och att de skall utnyttja den disponibla informationen på bästa sätt, eventuellt kompletterat med andra statistiska eller ekonomiska data. Det understryks också att det administrativa samarbetet mellan medlemsstaterna bör utvidgas.

1.108 Kommissionen borde innan utgången av juli månad 1994 ha lagt fram generella kriterier för att fastställa medlemsstaternas skyldigheter i samband med särskilda anmodanden om ytterligare information (artikel 5 och artikel 7 i förordning (EEG) 218/92). Den 31 mars 1995 hade kommissionen ännu inte definierat dessa kriterier.

Sammanfattning om moms på handel mellan medlemsstaterna

1.109 Det tekniska införandet av VIES-systemet har fungerat tillfredsställande. Databaserna är upprättade och fungerar. De momsskyldiga tycks inte ha haft några problem att acceptera det nya förfarandet. Det är positiva resultat, utan vilka det inte ens skulle vara möjligt att övergå till utnyttjandefasen av systemet. Medlemsstaterna har intresse av att säkerställa en effektiv uppbörd av momsinkomster och för detta ändamål använder de alltmer VIES-systemet.

1.110 Beträffande databaserna för aktörerna (dvs. för att kontrollera momsregistreringsnummer) fungerar systemet, men utnyttjandegraden varierar betydligt mellan medlemsstaterna. VIES-systemet för fiskala kontroller utnyttjas på olika sätt i medlemsstaterna. Det används för systematisk kontroll av uppgifter, uppdatering av information för enskilda kontroller, riskanalyser och analyser av handel inom gemenskapen.

1.111 Hittills verkar övergången till det nya systemet inte ha haft någon negativ inverkan på medlemsstaternas momsinkomster. Kommissionen bör icke desto mindre noga övervaka utvecklingen av momsinkomsterna för att upptäcka eventuella problem i samband med övergången från nuvarande system till det definitiva systemet.

BRUTTONATIONALINKOMSTEN

Inledning

1.112 1994 uppgick storleken av medel baserade på BNI till 19 796,4 miljoner ecu (se tabell 1.1). Härav var 19 725,5 miljoner ecu uppförda i budgeten som medel baserade på BNI och 70,9 miljoner ecu avsåg korrigeringar för Förenade kungariket. 1989 utgjorde den delen 3 906,1 miljoner ecu. Medel baserade på BNI utgjorde 8,7 % av de totala budgetinkomsterna för gemenskapen 1989. 1994 hade denna andel ökat till 29,0 %. Den