KOMMISSIONENS FEMTE DIREKTIV av den 25 mars 1974 om gemenskapsmetoder för analys vid den officiella foderkontrollen (74/203/EEG)

EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION HAR ANTAGIT DETTA DIREKTIV

med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska ekonomiska gemenskapen,

med beaktande av rådets direktiv av den 20 juli 1970(1) om införande av gemenskapsmetoder för provtagning och analys vid den officiella foderkontrollen, senast ändrat genom den akt(2) som fogats som bilaga till Fördraget(3) om anslutning av nya medlemsstater till Europeiska ekonomiska gemenskapen och till Europeiska atomenergigemenskapen, undertecknat i Bryssel den 22 januari 1972, särskilt artikel 2 i detta, och

med beaktande av följande:

I det ovan nämnda direktivet krävs att den officiella foderkontrollen skall utföras med användning av gemenskapsmetoder för provtagning och analys i syfte att kontrollera att fodret motsvarar de krav som framgår av bestämmelser i lagar och andra författningar beträffande foders kvalitet och sammansättning.

I direktiv 71/250/EEG av den 15 juni 1971(4), 71/393/EEG av den 18 november 1971(5), 72/199/EEG av den 27 april 1972(6) och 73/46/EEG av den 5 december 1972(7) har redan ett antal gemenskapsmetoder för analys fastställts. Mot bakgrund av den utveckling som därefter skett på området är det lämpligt att nu anta en femte metodsamling.

De åtgärder som beslutas om i detta direktiv är förenliga med yttrandet från Ständiga foderkommittén.

HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.

Artikel 1

Medlemsstaterna skall kräva att analyser vid den officiella foderkontrollen skall utföras enligt den metod som beskrivs i bilaga 1 till detta direktiv då det gäller halten av stärkelse och nedbrytningsprodukter av stärkelse med hög molekylvikt i foder som innehåller betsnitsel, betmassa, torkad betblast eller torkade betblad, potatismos, torkad jäst, inulinrika produkter eller fettgrevar.

De allmänna bestämmelser som anges i del 1 (Inledning) av bilagan till kommissionens första direktiv 71/250/EEG av den 15 juni 1971 skall tillämpas på den metod som beskrivs i bilaga 1 till det här direktivet.

Artikel 2

Medlemsstaterna skall kräva att analyser vid officiella foderkontroller skall utföras med de metoder som beskrivs i bilaga 2 till detta direktiv då det gäller halter i foder av amprolium, etopabat, dinitolmid (DOT), nicarbazin och menadion (vitamin K3).

De allmänna bestämmelser som anges i del 1 (Inledning) av bilagan till kommissionens första direktiv 71/250/EEG av den 15 juni 1971, med undantag av det avsnitt som behandlar prepareringen av analysprovet, skall tillämpas på de metoder som beskrivs i bilaga 2 till det här direktivet.

Artikel 3

Medlemsstaterna skall sätta i kraft de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa detta direktiv senast den 1 november 1974. De skall genast underrätta kommissionen om detta.

Artikel 4

Detta direktiv riktar sig till medlemsstaterna.

Utfärdat i Bryssel den 25 mars 1974.

På kommissionens vägnar

François-Xavier ORTOLI

Ordförande

(1) EGT nr L 170, 3.8.1970, s. 2.

(2) EGT nr L 73, 27.3.1972, s. 14.

(3) EGT nr L 73, 27.3.1972, s. 5.

(4) EGT nr L 155, 12.7.1971, s. 13.

(5) EGT nr L 279, 20.12.1971, s. 7.

(6) EGT nr L 123, 29.5.1972, s. 6.

(7) EGT nr L 83, 30.3.1973, s. 21.

BILAGA 1

BESTÄMNING AV STÄRKELSE - pankreatisk metod -

1. Syfte och tillämpningsområde

Med denna metod är det möjligt att bestämma halten av stärkelse och nedbrytningsprodukter av stärkelse med hög molekylvikt i foder som innehåller betsnitsel, betmassa, torkad betblast eller torkade betblad, potatismos, torkad jäst, inulinrika produkter (t.ex. snitsel och mjöl av jordärtskockor) och i produkter som innehåller fettgrevar. Denna bestämning skall endast utföras om en mikroskopisk undersökning har visat att provet innehåller betydande kvantiteter stärkelse.

2. Princip

De sockerarter som förekommer i provet extraheras med etanol. Stärkelsen i återstoden efter extraktionen reduceras till socker med pankreatin. De sockerarter som bildas hydrolyseras med saltsyra och den glukos som bildas bestäms med Luff-Schoorlmetoden. Stärkelsehalten i provet erhålls genom att kvantiteten av den glukos som bildats multipliceras med en konstant faktor.

3. Reagens

3.1 90-procentig etanol (volym/volym), fenolftaleinneutral.

3.2 Pentan-1-01 (amylalkohol) pa.

3.3 Toluen.

3.4 Buffertlösning: lös upp 9,078 g kaliumdivätefosfat KH2PO4 och 11,876 g dinatriumvätefosfat Na2HPO4 7 2H2O i vatten. Fyll på vatten till en liter.

3.5 Natriumkloridlösning 0,2 N.

3.6 Carrez-lösning I: lös upp 21,9 g zinkacetat Zn(CH3COO)2 7 2H2O och 3 g isättika i vatten. Fyll på vatten till 100 ml.

3.7 Carrez-lösning II: lös upp 10,6 g kaliumferrocyanid K4 [Fe(CN6)] 3H2O i vatten. Fyll på vatten till 100 ml.

3.8 Saltsyra N.

3.9 Saltsyra pa, cirka 8 N, d: 1,125.

3.10 Natriumhydroxidlösning pa, cirka 10 N, d: 1,33.

3.11 Indikator: 0,1-procentig metylorangelösning (vikt/volym).

3.12 Pankreatin i pulverform enligt anvisningarna i punkt 8. Förvaras mörkt och torrt i tillslutna kolvar.

3.13 Luff-Schoorlreagens: häll citronsyrelösningen (3.13.2) i natriumkarbonatlösningen (3.13.3) under noggrann omrörning. Tillsätt därefter kopparsulfatlösningen (3.13.1) och fyll på vatten till 1 liter. Låt detta stå över natten och filtrera. Kontrollera att det på detta sätt erhållna reagensmedlet (Cu 0,1 N; Na2CO3 2 N) har normala egenskaper. Lösningens pH skall vara cirka 9,4.

3.13.1 Kopparsulfatlösning: lös upp 25 g kopparsulfat pa CuSO4 7 5H2O i 100 ml vatten.

3.13.2 Citronsyrelösning: lös upp 50 g citronsyra pa C6H8O7 H2O i 50 ml vatten.

3.13.3 Natriumkarbonatlösning: lös upp 143,8 g vattenfritt natriumkarbonat pa i cirka 300 ml varmt vatten. Låt svalna.

3.14 Granulerad pimpsten som renats genom att kokas i saltsyra, sköljas med vatten och torkas.

3.15 30-procentig kaliumjodidlösning pa (vikt/volym).

3.16 Svavelsyra, cirka 6 N, d: 1,18.

3.17 Natriumtiosulfatlösning 0,1 N.

3.18 Stärkelselösning: tillsätt 5 g lösbar stärkelse uppblandad i 30 ml vatten till 1 liter kokande vatten. Koka i tre minuter och låt därefter svalna. Denna lösning skall användas nyberedd.

4. Utrustning

4.1 Extraktor (se diagram s. 12), bestående av

4.1.1 en 500 ml konisk mätkolv med vid hals,

4.1.2 en återloppskylare med propp på den koniska kolven,

4.1.3 en vridbar spindelaxel i centrum av återloppskylaren, nedtill försedd med krok; anordning för att hålla axeln i läge,

4.1.4 en metallbehållare för upphängning på axelhaken (4.1.3) som håller filterdegeln (4.1.5),

4.1.5 en filterdegel för snabb filtrering; högsta porstorlek: 90 150 µm (t.ex. porositet ett), cirka 30 ml kapacitet,

4.1.6 filtrerpapper med lämplig form och storlek för filterdegeln. (4.1.5)

4.2 Inkubator inställd på 38 °C.

4.3 200 ml mätkolvar med standardled av matterat glas och återloppskylare.

4.4 100 ml mätkolvar med standardled av matterat glas och återloppskylare.

5. Utförande

5.1 Preparering av provet

Krossa provet så att det fullständigt kan passera ett 0,5 mm såll. (ISO-såll R 565 uppfyller kravet.)

5.2 Extraktion

Väg upp 2 g av provet med en noggrannhet av 1 mg och placera detta i filterdegeln (4.1.5) vars botten först har täckts med ett filtrerpapper (4.1.6) som fuktats med etanol (3.1). Placera 55 ml etanol (3.1) och några skärvor pimpsten (3.14) i den koniska kolven (4.1.1). Placera filterdegeln i metallbehållaren (4.1.4) som hängs upp på axelkroken (4.1.3). Placera återloppskylaren över den koniska kolven och sänk axeln så att degelns botten precis når etanolytan. Fäst axeln stadigt på denna nivå. Koka upp etanolen och låt koka under tre timmar. Låt därefter svalna och lyft axeln (4.1.3) så att degeln kommer så högt upp som möjligt i den koniska kolven. Ta försiktigt ur proppen ur den koniska kolven och låt 45 ml vatten rinna av längs kolvens sidor. Placera på nytt återloppskylaren över Erlenmayerkolven och håll filterdegeln 10 cm över vätskeytan. Koka upp vätskan och låt koka under tre timmar. Låt därefter vätskan svalna, ta ur proppen ur den koniska kolven och avlägsna degeln från behållaren.

5.3 Försockring och hydrolys

Placera degeln på en termosflaska och torka med luftsug. Flytta återstoden efter extraktionen till en mortel och stöt fint. Flytta i cirka 60 ml vatten allt pulver utan förlust till en 200 ml mätkolv med standardled av matterat glas och tillsätt några droppar amylalkohol (3.2). Anslut en återloppskylare till kolven. Koka upp och låt koka under en timme. Låt därefter svalna och avlägsna återloppskylaren. Tillsätt 25 ml buffertlösning (3.4), 250 mg pankreatin (3.12), 2,5 ml natriumkloridlösning (3.5) och 10 droppar toluen (3.3). Skaka om under två minuter, placera kolven i inkubatorn (4.2) och behåll den där under 21 timmar under omskakning då och då. Låt därefter svalna till rumstemperatur.

Tillsätt 5 ml Carrez I-lösning (3.6) och skaka om under en minut. Tillsätt därefter 5ä ml Carrez II-lösning (3.7) och skaka på nytt om under en minut. Fyll på vatten till full volym, blanda och filtrera. Överför med pipett 50 ml av filtratet till en 100 ml mätkolv (eller 100 ml av filtratet till en 200 ml mätkolv). Tillsätt några droppar indikator (3.11) och surgör med saltsyra 8 N (3.9) tills indikatorn färgas röd. Tillsätt därefter ytterligare 6,25 ml saltsyra 8 N (3.9) (12,50 ml om 100 ml av filtratet används). Anslut återloppskylaren till kolven, koka upp lösningen och låt koka under en timme. Låt svalna och neutralisera med natriumhydroxidlösning 10 N (3.10) tills indikatorn färgas gul. Surgör därefter något genom att tillsätta litet saltsyra N (3.8), fyll på vatten till full volym och blanda. Bestäm glukoshalten med Luff-Schoorlmetoden enligt punkt 5.4.

5.4 Titrering med Luff-Schoorlmetoden

Flytta med pipett 25 ml Luff-Schoorlreagens (3.13) till en 300 ml konisk mätkolv. Tillsätt 25 ml, noggrant uppmätt, av den lösning som erhållits enligt punkt 5.3 (detta bör inte innehålla mer än 60 mg glukos). Tillsätt två pimpstensskärvor (3.14), hetta upp under omskakning för hand över medelstor låga så att kokpunkten uppnås på cirka två minuter. Placera omedelbart den koniska kolven på ett trådnät med ett asbestfilter som har ett cirka 6 cm i diameter stort hål. Under trådnätet skall först en låga ha tänts som regleras så att endast botten av den koniska kolven värms upp. Anslut därefter en återloppskylare till den koniska kolven. Så snart detta har skett kokas vätskan under exakt tio minuter. Kyl därefter omedelbart i kallt vatten och titrera efter cirka fem minuter på följande sätt:

Tillsätt 10 ml kaliumjodidlösning (3.15) och omedelbart därefter - försiktigt, på grund av risken för stark skumbildning - 25 ml svavelsyra 6 N (3.16). Titrera sedan med natriumtiosulfatlösning 0,1 N (3.17) tills en blekgul färg framträder, tillsätt några droppar stärkelseindikator (3.18) och avsluta titreringen.

Utför samma titrering på en noggrant uppmätt blandning av 25 ml Luff-Schoorlreagens (3.13) och 25 ml vatten efter tillsats av 10 ml kaliumjodidlösning (3.15) och 25 ml svavelsyra 6 N (3.16) utan kokning.

5.5 Blankprov

Utför ett blankprov med den metod som beskrivs i 5.3 och 5.4 men med uteslutande av provet.

6. Resultatberäkning

Bestäm med hjälp av tabellen i bilagan vilken kvantitet glukos i mg som motsvarar skillnaden mellan resultaten av de båda titreringarna (uttryckt i ml natriumtiosulfat 0,1 N) relaterat såväl till provanalysen som till blankprovet.

Stärkelsehalten i procent av provet erhålls med följande formel:

0,72 (a-b)

där:

a = mg glukos relaterat till provet,

b = mg glukos relaterat till blankprovet (se anmärkning 7.2).

7. Anmärkningar

7.1 Om helt eller delvis dextrinerad stärkelse och laktos förekommer samtidigt i provet kan resultatet bli 0,5 3,0 % för högt. I sådana fall erhålls den faktiska stärkelsehalten på följande sätt:

a) Bestäm halten reducerande socker i det etanolextrakt som erhålls enligt 5.2 och uttryck resultatet i procent glukos.

b) Bestäm halten vattenlösligt reducerande socker i provet och uttryck resultatet i procent glukos.

c) Dra det resultat som erhålls enligt punkt a från resultatet enligt punkt b och multiplicera skillnaden med 0,9.

d) Dra det värde som erhållits enligt punkt c från den stärkelsehalt som fåtts genom tillämpning av den beskrivna metoden med resultatberäkning enligt punkt 6.

7.2 Kvantiteten glukos relaterad till blankprovet är normalt 0,25 mg. Den får inte överstiga 0,50 mg.

8. Anvisningar beträffande pankreatin

Yttre egenskaper: gulvitt, amorft pulver

Glukoshalt: Kvantiteten glukos i blankprovet (se 5.5) är normalt 0,25 mg. Ett resultat som överstiger 0,50 mg indikerar att pankreatinet inte längre är användbart.

Kontroll av jodförbrukning: Slamma 62,5 mg pankreatin i cirka 50 ml vatten som värmts upp till 25 30 °C. Tillsätt 1 ml jodlösning 0,1 N. Rör om under två minuter. Titrera med natriumtiosulfatlösning 0,1 N i närvaro av stärkelseindikator. Den mängd jodlösning som förbrukas av pankreatinet får inte överstiga 0,5 ml.

Kontroll av amylolytisk aktivitet: Blanda 100 ml stärkelselösning (3.18), 5 ml buffertlösning (3.4), 0,5 ml natriumkloridlösning (3.5) och 62,5 mg pankreatin. Värm blandningen till 25 30 °C och rör om under två minuter. Tillsätt 1 ml jodlösning 0,1 N. Den blå färgen måste ha försvunnit inom exakt 15 minuter från det att jodlösningen tillsattes.

>Plats för tabell>

>Hänvisning till film>

BILAGA 2

1. BESTÄMNING AV AMPROLIUM

[Kloridhydroklorid av 1-(4-amino-2-propyl-5-pyrimidylmetyl)-2-picolinium]

1. Syfte och användningsområde

Med denna metod är det möjligt att bestämma mängden amprolium i foder, koncentrat och premixer. Lägsta gräns för bestämningen är 40 ppm.

2. Princip

Provet extraheras med utspädd metanol. Extraktet renas mot en kolonn av aluminiumoxid samt behandlas med en lösning i metanol av 2,7-dihydroxynaftalen, kaliumjärncyanid, kaliumcyanid och natriumhydroxid vilket bildar ett purpurfärgat komplex. Bestämningen av amprolium sker genom spektralfotometri vid 530 nm.

3. Reagens

3.1 Metanol pa.

3.2 Utspädd metanol: blanda två delar metanol (3.1) med en del vatten.

3.3 0,2-procentig lösning av kaliumjärncyanid K3Fe (CN)6 pa (vikt/volym). Denna lösning förblir stabil i två veckor.

3.4 1-procentig lösning av kaliumcyanid pa (vikt/volym). Denna lösning förblir stabil i två veckor.

3.5 1,125-procentig lösning av natriumhydroxid pa (vikt/volym).

3.6 Metanollösning av natriumhydroxid: späd 15 ml av lösningen (3.5) till 200 ml med metanol (3.1).

3.7 0,0025-procentig 2,7-dihydroxynaftalenlösning (vikt/volym): lös upp 25 mg 2,7- dihydroxynaftalen pa i metanol (3.1) och fyll på metanol (3.1) till 1 000 ml.

3.8 Färgreagens: Överför 90 ml 2,7-dihydroxnaftalenlösning (3.7) till en 250 ml konisk kolv (4.1), tillsätt 5 ml kaliumjärncyanidlösning (3.3) och blanda väl. Tillsätt därefter 5 ml kaliumcyanidlösning (3.4), tillslut kolven och blanda väl. Låt stå under 30 35 minuter, tillsätt 100 ml metanollösning av natriumhydroxid (3.6), blanda och filtrera genom en filterdegel. Detta reagens skall användas inom 75 minuter efter filtreringen.

3.9 Aluminiumoxid för kolonnkromatografi. Före användning rörs 100 g aluminiumoxid ut i 500 ml vatten under 30 minuter, suspensionen filtreras, aluminiumoxiden sköljs tre gånger på filter med 50 ml metanol (3.1) med sugtorkning efter varje gång och får stå över natten samt torkas därefter under två timmar vid 100 °C i vakuumtork. Låt svalna i exsickator. Kontrollera styrkan genom att låta en bestämd kvantitet standardlösning (3.11) genomgå analys från och med punkt 5.2. Amproliets restitueringshastighet måste vara 100 % ± 4 %.

3.10 Standardsubstans: rent amprolium med följande egenskaper:

Smältpunkt (sönderdelning): 248 °C.

Molekylextinktionskoefficient i destillerat vatten vid såväl 265 som 235 nm: 11,0 × 103.

3.11 Standardlösning: Väg upp 50 mg standardsubstans (3.10) med en noggrannhet av 0,1 mg. Lös upp detta i utspädd metanol (3.2) i en 500 ml mätkolv, fyll på samma lösningsmedel till full volym och homogenisera. Späd 10,0 ml av detta med utspädd metanol (3.2) till 50 ml i mätkolv och blanda noggrant. 1 ml av denna lösning innehåller 20 µg amprolium.

4. Utrustning

4.1 Koniska kolvar (50, 250 och 500 ml) med proppar av matterat glas.

4.2 Omrörare.

4.3 Filterdegel, porositet G3, diameter: 60 mm.

4.4 Glasrör för kromatografi (inre diameter: 9 mm, längd: 400 500 mm).

4.5 Centrifug med 25 ml rör med proppar av matterat glas.

4.6 Spektralfotometer med 10 mm celler.

5. Utförande

5.1 Extraktion och rening

5.1.1 Foder och premixer

Väg upp 10 g av det fint sönderdelade och homogeniserade provet med en noggrannhet av 1 mg. Av premixer tas 3 6 gram med en noggrannhet av 1 mg. Placera analysprovet i en 250 ml konisk kolv (4.1) och tillsätt exakt 100 ml utspädd metanol (3.2). Skaka om under 60 minuter och filtrera. Späd med utspädd metanol (3.2) om detta är nödvändigt för att erhålla en lösning som innehåller 5 15 µg amprolium per ml.

Proppa igen nedre ändan av kromatografiröret (4.4) med bomull och fyll i med 5 g aluminiumoxid (3.9) samt droppa i 25,0 ml av extraktet. Låt vätskan rinna genom kolonnen, avlägsna de första 5 millilitrarna och samla in de därpå följande 2 millilitrarna i ett graderat mätglas.

5.1.2 Koncentrat

Väg upp 0,5 g av det fint sönderdelade och homogeniserade provet med en noggrannhet av 1 mg, placera det i en 500 ml konisk mätkolv (4.1), tillsätt 250 ml utspädd metanol (3.2), skaka eller rör om under 60 minuter och filtrera. Späd 5,0 ml av filtratet till 200 ml med utspädd metanol (3.2) i en mätkolv.

5.2 Färgframkallning och mätning av den optiska densiteten

Flytta 5,0 ml av den lösning som erhållits enligt 5.1.1 eller 5.1.2 till centrifugens rör A (4.5). Placera 5,0 ml utspädd metanol (3.2) i centrifugens rör B (4.5). Tillsätt 10,0 ml färgreagens (3.8) till vart och ett av rören, tillslut dem, blanda och låt stå under 18 minuter. Centrifugera därefter under tre minuter och dekantera lösningarna A och B i 50 ml koniska mätkolvar (4.1).

Mät omedelbart lösning A:s optiska densitet i spektralfotometern vid 530 nm med lösning B som kontrollösning. Bestäm mängden amprolium med stöd av kalibreringskurvan (5.3).

5.3 Kalibreringskurva

Droppa med en pipett volymer på 1,0, 2,0, 3,0, 4,0 respektive 5,0 ml standardlösning (3.11) i centrifugrör (4.5). Fyll på utspädd metanol (3.2) till 5,0 ml i de fyra första rören. Tillsätt 10,0 ml färgreagens (3.8) till vart och ett av de fem rören, tillslut dem, blanda och låt stå under 18 minuter. Centrifugera därefter under tre minuter och dekantera lösningarna i 50 ml koniska kolvar (4.1).

Mät omedelbart lösningarnas optiska densitet i spektralfotometern vid 530 nm med en blandning av 5 ml utspädd metanol (3.2) och 10 ml färgreagens (3.8) som kontrollösning. Rita kalibreringskurvan med värdena för den optiska densiteten längs y-axeln och de motsvarande mängderna amprolium i mg längs x-axeln.

6. Resultatberäkning

6.1 Foder och premixer

Amproliumhalten i mg per kg av provet erhålls med formeln:

>NUM>A >DEN>W 7 F 7 20 000

där:

A = mängd amprolium i mg enligt bestämningen vid den fotometriska mätningen,

W = analysprovets vikt i g

F = utspädningskoefficient (om extra utspädning gjorts i punkt 5.1.1).

6.2 Koncentrat

Amproliumhalten i procent av provet erhålls med formeln:

>NUM>A >DEN>W 7 F 7 20 000

där:

A = mängd amprolium i mg enligt bestämningen vid den fotometriska mätningen,

W = analysprovets vikt i g

7. Repeterbarhet

Skillnaden mellan resultaten av två parallella bestämningar som utförts på samma prov får inte överstiga

10 ppm, absolutvärde, för amproliumhalter under 100 ppm,

10 %, relativvärde, för halter mellan 100 och 5 000 ppm,

500 ppm, absolutvärde, för halter mellan 5 000 och 10 000 ppm,

5 %, relativvärde, för halter över 10 000 ppm.

2. BESTÄMNING AV ETOPABAT

(metyl-4-acetamido-2-etoxybensoat)

1. Syfte och användningsområde

Med denna metod är det möjligt att bestämma mängden etopabat i foder, koncentrat och premixer. Lägsta gräns för bestämningen är 2 ppm.

2. Princip

Provet extraheras med utspädd metanol. Lösningen surgörs och extraheras med kloroform. Kloroformextraktet sköljs först med en alkalisk lösning och därefter med vatten. Det renade extraktet koncentreras och etopabatet hydrolyseras med utspädd saltsyra. Det aminoderivat som då bildas befrias från kväve och förenas med 2-aminoetyl-1-naftylamin. Det färgade komplexet extraheras med butanol och lösningens optiska densitet mäts vid 555 nm.

3. Reagens

3.1 Metanol pa.

3.2 50-procentig metanol (volym/volym): blanda lika delar metanol (3.1) och vatten.

3.3 Saltsyra pa, d: 1,19.

3.4 Saltsyra utspädd >NUM>1 >DEN>10

: späd 10,0 ml saltsyra (3.3) med vatten till 100 ml.

3.5 Saltsyra cirka 0,3 N: späd 25 ml saltsyra (3.3) med vatten till 1 000 ml.

3.6 Kloroform pa.

3.7 4-procentig natriumkarbonatlösning (vikt/volym): lös upp 40,0 g vattenfritt natriumkarbonat pa i vatten och fyll på vatten till 1 000 ml.

3.8 0,2-procentig natriumnitritlösning (vikt/volym): lös upp 100 mg natriumnitrit pa i vatten i en mätkolv och fyll på vatten till 50 ml. Bereds omedelbart före användning.

3.9 1,0-procentig ammoniumsulfamatlösning (vikt/volym): lös upp 500 mg ammoniumsulfamat pa i vatten i en mätkolv och fyll på vatten till 50 ml. Bereds omedelbart före användning.

3.10 0,2-procentig 2-aminoetyl-1-naftylaminlösning (vikt/volym): lös upp 100 mg 2-aminoetyl-1naftylamin pa i vatten i en mätkolv och fyll på vatten till 50 ml. Bereds omedelbart före användning.

3.11 Vattenfri natriumklorid pa.

3.12 n-butanol pa.

3.13 Standardsubstans: rent etopabat.

3.14 Standardlösningar:

3.14.1 Etopabatlösning, 0,040 mg/ml: väg upp 40 mg standardsubstans (3.13) med en noggrannhet av 0,1 mg. Lös upp detta i metanol (3.2) i en 100 ml mätkolv, fyll på samma lösningsmedel till full volym och blanda. Späd 10,0 ml av detta till 100 ml med metanol (3.2) i en mätkolv och blanda. Denna lösning är stabil i en månad.

3.14.2 Etopabatlösning, 0,016 mg/20 ml: späd 5,0 ml av lösningen (3.14.1) till 250 ml med metanol (3.2) i en mätkolv och blanda noggrant. Bereds före användning.

4. Utrustning

4.1 250 ml koniska kolvar med proppar av matterat glas.

4.2 100 ml separertrattar med proppar av matterat glas.

4.3 Skakapparat.

4.4 Vakuumrotationsindunstare med 250 ml kolvar.

4.5 Vattenbad.

4.6 Centrifug med 50 ml rör och 15 ml rör, med proppar av matterat glas.

4.7 Luftkylare med anslutningsstycke i matterat glas.

4.8 Spektralfotometer med 10 mm celler.

5. Utförande

5.1 Extraktion

Väg med en noggrannhet av 1 mg upp en mängd av det fint sönderdelade och homogeniserade provet som innehåller cirka 80 µg etopabat. Placera analysprovet i en 250 ml mätkolv (4.1) och tillsätt 100,0 ml utspädd metanol (3.2). Blanda, tillslut kolven och skaka om under en timme med skakapparat (4.3). Dekantera, filtrera och avlägsna de första millilitrarna av filtratet.

5.2 Rening

Alla moment i detta avsnitt måste utföras snabbt.

Överför 20,0 ml av det klara extraktet till en 100 ml separertratt (4.2), tillsätt 5,0 ml saltsyra utspädd >NUM>1 >DEN>10

(3.4) och 20,0 ml kloroform (3.6). Skaka om - först försiktigt och därefter kraftigt - under tre minuter. Låt stå tills zonerna separerar och samla in kloroformfasen i en andra 100 ml separertratt (4.2).

Extrahera syrafasen ytterligare två gånger med 20,0 ml kloroform (3.6). Samla in kloroformextrakten i den andra separertratten och avlägsna syrafasen. Tillsätt 10 ml natriumkarbonatlösning (3.7) till den sammanslagna kloroformlösningen, skaka om under tre minuter och låt stå tills faserna separerar. Samla in kloroformfasen i en tredje 100 ml separertratt (4.2) och avlägsna vattenfasen. Tillsätt 10 ml natriumkarbonatlösning (3.7) till den kloroformlösningen, skaka om under tre minuter och låt stå tills faserna separerar.

Samla in kloroformfasen i en fjärde 100 ml separertratt (4.2), skölj två på varandra följande gånger med 25,0 ml vatten per gång, separera vattenfasen och överför allt kloroformextrakt utan förlust till en 250 ml rund kolv (4.4). Samla ihop vattenfaserna i en av separertrattarna, skölj varje tom tratt med några ml kloroform, skaka om denna kloroform i vattenfaserna, låt faserna separera och överför kloroformfasen till det kloroformextrakt som förvaras i kolven.

5.3 Hydrolys

Indunsta kloroformextraktet till cirka 2 ml i ett 50 °C vattenbad med hjälp av vakuumrotationsindunstaren (4.4). Lös upp återstoden i 2 3 ml metanol (3.1) och överför lösningen utan förlust till ett 50 ml centrifugrör (4.6) med hjälp av två delar om 10 ml och en del om 5 ml saltsyra 0,3 N (3.5). Anslut luftkylaren (4.7), tillsätt några glaspärlor, skaka om väl, doppa röret i kokande vattenbad och behåll det där under 45 minuter. Kyl därefter under rinnande kallt vatten.

5.4 Färgframkallning och mätning av den optiska densiteten

Tillsätt 1,0 ml natriumnitritlösning (3.8), rör om och låt stå under två minuter. Tillsätt 1,0 ml ammoniumsulfamatlösning (3.9), skaka om och låt stå under två minuter. Tillsätt 1,0 ml 2-aminoetyl-1-naftylaminlösning (3.10), rör om och låt stå under tio minuter. Tillsätt 5,0 g natriumklorid (3.11) samt 10,0 ml n-butanol (3.12) och skaka om kraftigt tills natriumkloriden har lösts upp helt.

Pipettera av butanollösningen (supernatanten) och överför den till ett 15 ml centrifugrör (4.6) och centrifugera. Mät därefter den optiska densiteten EA med spektralfotometer vid 555 nm med n-butanol (3.12) som blankprov.

5.5 Kontrollprov

Utför ett kontrollprov med samma metod fr.o.m. punkt 5.2 på 20,0 ml utspädd metanol (3.2). Mät den optiska densiteten EB vid 555 nm med n-butanol (3.12) som blankprov.

5.6 Standardprov

Utför ett standardprov med samma metod fr.o.m. punkt 5.2 på 20,0 ml standardlösning (3.14.2). Mät den optiska densiteten EC vid 555 nm med n-butanol (3.12) som blankprov.

6. Resultatberäkning

Etopabathalten i mg per kg av provet erhålls med följande formel:

>NUM>(EA EB) >DEN>(EC EB) 7 >NUM>80 >DEN>W

där:

EA = provlösningens optiska densitet,

EB = kontrollprovlösningens optiska densitet,

EC = standardprovlösningens optiska densitet,

W = analysprovets vikt i gram.

7. Repeterbarhet

Skillnaden mellan resultaten av två parallella bestämningar som utförts på samma prov får inte överstiga

20 %, relativvärde, för etopabathalter under 7,5 ppm,

1,5 ppm, absolutvärde, för halter mellan 7,5 och 10 ppm,

15 %, relativvärde, för halter över 10 ppm.

3. BESTÄMNING AV DINITOLMID (DOT)

(3,5-dinitro-o-toluamid)

1. Syfte och användningsområde

Med denna metod kan mängden dinitolmid (DOT) bestämmas i foder, koncentrat och premixer. Nitrofuranderivat kan påverka bestämningen. Lägsta gräns för bestämningen är 40 ppm.

2. Princip

Provet extraheras med acetonitril. Extraktet renas på aluminiumoxid och filtreras. En analysdel av filtratet torkas genom indunstning. Återstoden löses upp i dimetylformamid och behandlas med etylendiamin, varigenom ett purpurfärgat komplex bildas. Dinitolmiden bestäms genom spektralfotometri vid 560 nm.

3. Reagens

3.1 85-procentig acetonitril (volym/volym): blanda 850 ml ren acetonitril och 150 ml vatten. Destillera blandningen och samla före användning in den del som kokar vid 75 77°C.

3.2 Aluminiumoxid för kolonnkromatografi. Kalcinera vid 750 °C under minst två timmar, kyl i exsickator och förvara i en brun glasflaska med propp av matterat glas. Fukta före användning på följande sätt: placera 10 g aluminiumoxid och 0,7 ml vatten i en brun glasflaska, tillslut, upphetta under fem minuter i kokande vattenbad under kraftig omskakning och låt svalna under fortsatt omskakning. Kontrollera styrkan genom att utföra analys fr.o.m. punkt 5.1 på en bestämd kvantitet standardlösning (3.6). Dinitolmidens restitueringshastighet måste vara 100 % ± 2 %.

3.3 95-procentig N,N-dimetylformamid (volym/volym): blanda 95,0 ml N,N-dimetylformamid pa och 5,0 ml vatten.

3.4 Diaminoetan pa, vattenhalt högst 2,0 %.

3.5 Standardsubstans: ren 3,5-dinitro-o-toluamid med följande egenskaper:

Smältpunkt: 177 °C.

Molekylextinktionskoefficient i acetonitril vid 248 nm: 13,1 × 103.

Molekylextinktionskoefficient i N,N-dimetylformamid vid 266 nm: 10,1 × 103.

3.6 Standardlösning: väg upp, med en noggrannhet av 0,1 mg, 40 mg standardsubstans (3.5), lös upp detta med acetonitril (3.1) i en 200 ml mätkolv, fyll på samma lösningsmedel till full volym och blanda. Späd 20,0 ml av detta till 100 ml i mätkolv med acetonitril (3.1) och blanda. 1 ml av denna lösning innehåller 40 µg dinitolmid.

4. Utrustning

4.1 250 ml konisk kolv med propp av matterat glas.

4.2 Återloppskylare med anslutningsstycke av matterat glas.

4.3 Filterdegel, porositet G 3, diameter 60 mm.

4.4 Vakuumfilter (t.ex. Wittapparat).

4.5 Vattenbad inställt på 50 °C.

4.6 Spektralfotometer med 10 mm celler.

5. Utförande

5.1 Extraktion och rening

I fråga om foder: väg upp 10 g av det fint sönderdelade och homogeniserade provet med en noggrannhet av 1 mg. I fråga om koncentrat och premixer vägs 1 g upp med en noggrannhet av 1 mg. Placera analysprovet i en 250 ml konisk kolv (4.1) och tillsätt 65 ml acetonitril (3.1). Blanda, anslut återloppskylaren (4.2) till kolven och upphetta i vattenbad (4.5) i 30 minuter under ständig omskakning. Kyl under rinnande kallt vatten. Tillsätt 20 g aluminiumoxid (3.2), skaka om under tre minuter och låt sedimentera.

Placera en 100 ml mätkolv i vakuumfiltret (4.4), anslut filterdegeln (4.3) och filtrera lösningen med luftsug. Överför därefter återstående fasta ämnen till degeln med hjälp av några milliliter acetonitril (3.1) och sugtorka återstoden. Slå från vakuumet, slamma på nytt kakan i några milliliter acetonitril (3.1) och vakuumsug på nytt. Upprepa de senast nämnda momenten tills filtratets volym är cirka 95 ml. Fyll på acetonitril (3.1) till 100 ml och blanda. Om så är nödvändigt, späd en uppmätt del med acetonitril (3.1) för att få en lösning som innehåller 5 15 µg dinitolmid per ml.

5.2 Färgframkallning och mätning av den optiska densiteten

Fyll med en pipett 4,0 ml av den lösning som erhållits enligt 5.1 i var och en av tre 50 ml bägare, A, B och C. Tillsätt dessutom endast till bägare C 1,0 ml standardlösning (3.6). Placera de tre bägarna i vattenbadet (4.5) i ett dragskåp med god ventilation och torka genom indunstning i torr luftström. Kyl de tre bägarna till rumstemperatur.

Tillsätt 10,0 ml N,N-dimetylformamid (3.3) till bägare A samt 2,0 ml till var och en av bägarna B och C och låt kontaktreaktionen ske under några minuter under viss omrörning tills återstoden är Tillsätt därefter 8,0 ml diaminoetan (3.4) till bägarna B och C och blanda. Mät exakt fem minuter efter det att diaminoetanet tillsatts de tre lösningarnas optiska densitet i spektralfotometern (4.6) vid 560 nm med N,N-dimetylformamid (3.3) som blankprov.

6. Resultatberäkning

Dinitolmidhalten i mg per kg av provet erhålls med formeln:

>NUM>(EB EA) >DEN>(EC EB) 7 >NUM>F >DEN>W 7 1 000

där:

EA = lösning A:s optiska densitet (blankprov),

EB = lösning B:s optiska densitet (analysprov),

EC = lösning C:s optiska densitet (intern standard),

W = analysprovets vikt i gram,

F = utspädningskoefficient (om extra utspädning gjorts i punkt 5.1).

7. Repeterbarhet

Skillnaden mellan resultaten av två parallella bestämningar som utförts på samma prov får inte överstiga

10 ppm, absolutvärde, för dinitolmidhalter under 100 ppm,

10 %, relativvärde, för halter mellan 100 och 5 000 ppm,

500 ppm, absolutvärde, för halter mellan 5 000 och 10 000 ppm,

5 %, relativvärde, för halter över 10 000 ppm.

4. BESTÄMNING AV NICARBAZIN

(ekvimolekylär blandning av 4,4'-dinitrokarbanilid och 2-hydroxy-4,6-dimetylpyrimidin)

1. Syfte och användningsområde

Med denna metod är det möjligt att bestämma mängden nicarbazin i foder, koncentrat och premixer som innehåller högst 5 % gräsmjöl. Nitrofuranderivat, acetylenheptin och karbadox kan påverka bestämningen. Lägsta gräns för bestämningen är 20 ppm.

2. Princip

Provet extraheras med N,N-dimetylformamid. Extraktet renas genom kromatografi mot en kolonn aluminiumoxid och nicarbazinet elueras med etanol. Eluatet behandlas med natriumhydroxid löst i etanol vilket framkallar en gul färg. Nicarbazinet bestäms genom spektralfotometri vid 430 nm.

3. Reagens

3.1 N,N-dimetylformamid pa.

3.2 Aluminiumoxid för kolonnkromatografi. Kalcinera vid 750 °C under minst två timmar, kyl i exsickator och förvara i en brun glasflaska med propp av matterat glas. Före användning kontrolleras styrkan genom analys fr.o.m. punkt 5.2 av en bestämd kvantitet standardlösning (3.8.3). Nicarbazinets restitueringshastighet måste vara 100 % ± 2 %.

3.3 95-procentig etanol (volym/volym).

3.4 80-procentig etanol (volym/volym).

3.5 50-procentig lösning (vikt/volym) av natriumhydroxid pa.

3.6 1-procentig lösning (vikt/volym) av natriumhydroxid i etanol: häll 1 ml natriumhydroxidlösning (3.5) i en 50 ml mätkolv och fyll på 80-procentig etanol (3.4) till full volym. Bereds när den skall användas.

3.7 Standardsubstans: rent nicarbazin, molekylextinktionskoefficient i N,N-dimetylformamid vid 362 nm: 37,8 × 103.

3.8 Standardlösningar:

3.8.1 Nicarbazinlösning 1,25 mg/ml: väg med en noggrannhet av 0,1 mg upp 125 mg standardsubstans (3.7). Lös upp detta i 75 ml N,N-dimetylformamid (3.1) i en 100 ml mätkolv under lätt uppvärmning. Låt svalna, fyll på samma lösningsmedel till full volym och blanda. Förvara lösningen mörkt.

3.8.2 Nicarbazinlösning 0,125 mg/ml: späd 10,0 ml av lösningen (3.8.1) till 100 ml med N,N-dimetylformamid (3.1) i en mätkolv och blanda.

3.8.3 Nicarbazinlösning 0,025 mg/ml: späd 20,0 ml av lösningen (3.8.2) till 100 ml med N,N-dimetylformamid (3.1) i en mätkolv och blanda.

4. Utrustning

4.1 250 ml konisk kolv med propp av matterat glas.

4.2 Återloppskylare med anslutningsstycke av matterat glas.

4.3 Kokande vattenbad.

4.4 Centrifug med 120 ml rör.

4.5 Glasrör för kromatografi (inre diameter: 25 mm, längd: 300 mm).

4.6 Spektralfotometer med 10 mm celler.

4.7 Byrett graderad i >NUM>1 >DEN>10 ml.

5. Utförande

5.1 Extraktion

I fråga om foder: väg upp 10 g av det fint sönderdelade och homogeniserade provet med en noggrannhet av 1 mg. Av koncentrat och premixer vägs 1 g upp med en noggrannhet av 1 mg. Placera analysprovet i en 250 ml konisk kolv (4.1) och tillsätt exakt 100 ml N,N-dimetylforma mid (3.1). Blanda, anslut återloppskylaren (4.2) till kolven, upphetta i vattenbad (4.3) under 15 minuter och skaka om då och då. Kyl under rinnande kallt vatten. Häll därefter supernatantskiktet i ett centrifugrör (4.4) och centrifugera under cirka tre minuter. Späd, om så är nödvändigt, 25,0 ml av supernatantskiktet med N,N-dimetylformamid (3.1) för att få en lösning som innehåller 2,0 10 µg nicarbazin per ml.

5.2 Kromatografi

Häll en suspension av 30 g aluminiumoxid (3.2) i N,N-dimetylformamid (3.1) i ett kromatografirör (4.5). Låt vätskenivån sjunka till 1 cm ovanför aluminiumoxidkolonnen och häll då 25,0 ml av det extrakt som erhållits enligt 5.1 i kolonnen. Låt vätskan flyta igenom så att inte kolonnen torkar och skölj denna med tre 10 ml satser N,N-dimetylformamid (3.1). Eluera därefter med 70 ml 95-procentig etanol (3.3). Avlägsna de första 10 millilitrarna av eluatet och samla in återstoden som delas upp i

en del på 5 ml (a),

en del på 50 ml (b) i mätkolv,

en del på 5 ml (c).

Kontrollera att delarna (a) och (c) inte gulfärgas när natriumhydroxid löst i etanol (3.6) tillsätts. Fortsätt med de moment som rör del (b) enligt anvisningarna i 5.3.

5.3 Färgframkallning och mätning av den optiska densiteten

Överför med en pipett 20,0 ml av del (b) av eluatet till två separata 25 ml mätkolvar, A och B. Tillsätt 5,0 ml natriumhydroxid löst i etanol (3.6) till kolv A och 5,0 ml 95-procentig etanol (3.3) till kolv B. Blanda noggrant.

Mät inom de följande fem minuterna båda lösningarnas optiska densitet vid 430 nm med en blandning av 20,0 ml 95-procentig etanol (3.3) och 5,0 ml natriumhydroxid löst i etanol (3.6) som blankprov.

Dra värdet för lösning B:s optiska densitet från motsvarande värde för lösning A. Bestäm utifrån detta värde mängden nicarbazin med utnyttjande av kalibreringskurvan (5.4).

5.4 Kalibrering

Utför kromatografi på 25,0 ml standardlösning (3.8.3) enligt anvisningarna i 5.2. Häll del (b) av eluatet i den graderade byretten (4.7) och dela upp detta i 25 ml mätkolvar med volymerna 2,0, 4,0, 6,0, 8,0 respektive 10,0 ml (vilket motsvarar 0,025, 0,050, 0,075, 0,100 respektive 0,125 mg nicarbazin). Tillsätt 5,0 ml natriumhydroxid löst i etanol (3.6) till var och en av kolvarna, fyll på 95-procentig etanol (3.3) till full volym och blanda noggrant.

Mät inom de följande fem minuterna lösningarnas optiska densitet vid 430 nm med en blandning av 20,0 ml 95-procentig etanol (3.3) och 5,0 ml natriumhydroxid löst i etanol (3.6) som kontrollprov.

Rita kalibreringskurvan med värdena för optisk densitet längs y-axeln och de motsvarande mängderna nicarbazin i mg längs x-axeln.

6. Resultatberäkning

Nicarbazinhalten i mg per kg av provet erhålls med formeln:

>NUM>A >DEN>W 7 F 7 10 000 där:

A = mängden nicarbazin i mg enligt den fotometriska mätningen,

W = analysprovets vikt i gram,

F = utspädningskoefficient (om extra utspädning skett enligt punkt 5.1).

7. Repeterbarhet

Skillnaden mellan resultaten av två parallella bestämningar som utförts på samma prov får inte överstiga

10 ppm, absolutvärde, för nicarbazinhalter under 100 ppm,

10 %, relativvärde, för halter mellan 100 och 5 000 ppm,

500 ppm, absolutvärde, för halter mellan 5 000 och 10 000 ppm,

5 %, relativvärde, för halter över 10 000 ppm.

5. BESTÄMNING AV MENADION (VITAMIN K3)

1. Syfte och användningsområde

Med denna metod är det möjligt att bestämma mängden menadion (vitamin K3) i foder, koncentrat och premixer. Lägsta gräns för bestämningen är 1 ppm.

2. Princip

Provet extraheras med utspädd etanol. Blandningen klargörs med tanninlösning och centrifugeras. Extraktet behandlas med natriumkarbonatlösning och det frigjorda menadionet extraheras med 1,2-dikloretan. Dikloretanextraktet behandlas, beroende på menadionhalt, antingen direkt eller efter indunstning, med en lösning av 2,4-dinitrofenylhydrazin i etanol som surgjorts med saltsyra. Det hydrazon som då erhålls ger efter behandling med ett överskott ammoniak upphov till ett blågrönt färgkomplex vars optiska densitet mäts vid 635 nm.

3. Reagens

3.1 96-procentig etanol (volym/volym).

3.2 Etanol (3.1) utspädd med vatten till 40 %.

3.3 10-procentig tanninlösning (vikt/volym), beredd av renat tannin i pulverform.

3.4 1,2-dikloretan pa.

3.5 10-procentig lösning av vattenfritt natriumkarbonat pa (vikt/volym).

3.6 37-procentig saltsyra (vikt/volym), d = 1,19.

3.7 Absolut etanol pa.

3.8 2,4-dinitrofenylhydrazinreagens: lös upp 40 mg 2,4-dinitrofenylhydrazin pa i cirka 40 ml kokande absolut etanol (3.7), låt svalna och överför till en 50 ml mätkolv. Tillsätt 1 ml saltsyra (3.6) och fyll på absolut etanol (3.7) till full volym. Bereds omedelbart före användning.

3.9 25-procentig ammoniak (vikt/volym), d = 0,91.

3.10 Ammoniaketanol: blanda en del etanol (3.7) med en del ammoniak (3.9).

3.11 Standardmenadionlösningar: lös upp 20 mg menadion (vitamin K3) i 1,2-dikloretan (3.4) och fyll på till 200 ml. Späd delar av denna utgångslösning med 1,2-dikloretan (3.4) så att en serie lösningar med menadionhalter mellan 2 och 10 µg/ml erhålls. Dessa lösningar måste vara nyberedda.

4. Utrustning

4.1 Mekanisk skakapparat.

4.2 Centrifug (3 000 5 000 varv per minut).

4.3 100 och 250 ml separatorer med proppar av matterat glas.

4.4 Vakuumrotationsindunstare med 250 ml kolvar.

4.5 Vattenbad.

4.6 Spektralfotometer med 10 mm celler.

5. Utförande

Alla moment måste utföras skyddat från direkt ljus och, då så är nödvändigt, med utrustning av färgat glas.

5.1 Analysprov

Ta en mängd för analys som bestäms av den antagna menadionhalten av det fint sönderdelade provet, t.ex.

0,1 5,0 g för koncentrat och premixer,

20 30 g för foder.

Flytta genast analysprovet till en 250 ml kolv med propp av matterat glas.

5.2 Extraktion

Tillsätt exakt 96 ml utspädd etanol (3.2) till analysprovet och skaka om mekaniskt vid rumstemperatur under 15 minuter. Tillsätt därefter 4,0 ml tanninlösning (3.3), blanda, flytta extraktet till ett centrifugrör, centrifugera med 3 000 5 000 varv i minuten och dekantera.

Mät noggrant upp 20 40 ml av extraktet och placera detta i en 250 ml separator, tillsätt med pipett 50 ml 1,2-dikloretan (3.4), blanda och tillsätt med pipett 20 ml natriumkarbonatlösning (3.5). Skaka om kraftigt under 30 sekunder och samla därefter in dikloretanfasen i en 100 ml separator. Tillsätt 20 ml vatten, skaka om på nytt under 15 sekunder, samla in dikloretanfasen och avlägsna spår av vatten med filterpappersremsor.

Vid analys av koncentrat och premixer späds en uppmätt del av extraktet med 1,2-dikloretan (3.4) så att menadionhalten blir 2 10 µg/ml. Vid analys av foder torkas en uppmätt del av extraktet genom indunstning i kväveatmosfär med reducerat tryck i vattenbad vid 40 °C. Behandla återstoden hastigt med 1,2-dikloretan (3.4) så att lösningens menadionhalt blir 2 10 µg/ml.

5.3 Hydrazonbildning

Flytta 2,0 ml av det dikloretanextrakt som erhållits enligt 5.2 till en 10 ml mätkolv och tillsätt 3,0 ml 2,4-dinitrofenylhydrazinreagens (3.8), tillslut kolven säkert med kork- eller teflonpropp för att förhindra avdunstning och upphetta i vattenbad vid 70 °C under två timmar. Låt svalna, tillsätt 3,0 ml ammoniaketanol (3.10), blanda, fyll på absolut etanol (3.7) till full volym och blanda på nytt.

5.4 Mätning av den optiska densiteten

Mät det blågröna komplexets optiska densitet med spektralfotometer vid 635 nm genom jämförelse med en blankreagens som framställs genom att 2,0 ml 1,2-dikloretan (3.4) behandlas enligt anvisningarna i 5.3.

Bestäm mängden menadion genom jämförelse med en kalibreringskurva som upprättas för varje analysserie.

5.5 Kalibreringskurva

Behandla 2,0 ml av standardmenadionlösningarna (3.11) enligt anvisningarna i 5.3. Mät den optiska densiteten på det sätt som anges i 5.4. Rita kalibreringskurvan med värdena för den optiska densiteten längs y-axeln och de motsvarande mängderna menadion längs x-axeln.

6. Resultatberäkning

Beräkna provets menadionhalt med hänsyn tagen till analysprovets vikt och de utspädningar som skett under analysen. Uttryck resultatet i mg menadion per kg.

7. Repeterbarhet

Skillnaden mellan resultaten av två parallella bestämningar som utförts på samma prov får inte överstiga

- 20 %, relativvärde, för menadionhalter under 10 ppm,

- 2 ppm, absolutvärde, för halter mellan 10 och 14 ppm,

- 15 %, relativvärde, för halter mellan 14 och 100 ppm,

- 15 ppm, absolutvärde, för halter mellan 100 och 150 ppm,

- 10 %, relativvärde, för halter över 150 ppm.