KOMMISSIONENS BESLUT av den 14 april 1993 om metoder för att spåra resthalter av ämnen med hormonell eller tyreostatisk verkan (93/256/EEG)

EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION HAR FATTAT DETTA BESLUT

med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska ekonomiska gemenskapen,

med beaktande av rådets direktiv 85/358/EEG av den 16 juli 1985 om tillägg till direktiv 81/602/EEG om förbud för vissa ämnen med hormonell verkan samt ämnen med tyreostatisk verkan (), senast ändrat genom direktiv 88/146/EEG (), särskilt artikel 5.2 i detta, och

med beaktande av följande:

Enligt artikel 8.1 i rådets direktiv 64/433/EEG av den 26 juni 1964 om hygienproblem vid produktion och utsläppande på marknaden av färskt kött (), senast ändrat genom direktiv 92/5/EEG (), och artikel 11.4 andra stycket i rådets direktiv 85/397/EEG av den 5 augusti 1985 om frågor om livsmedelshygien och djurhälsa som påverkar handeln inom gemenskapen med värmebehandlad mjölk (), senast ändrad genom direktiv 89/662/EEG (), skall undersökningar för att kontrollera förekomsten av restämnen utföras enligt beprövade, vetenskapligt erkända metoder, särskilt sådana som fastställs i gemenskapsdirektiv eller andra internationella normer.

Fastställandet av metoder för provanalys förutsätter en definition av de analysmetoder som skall följas, de regler som skall iakttas vid provtagningen och de kriterier som skall tillämpas då analyserna utförs.

De analysmetoder som antas måste vara så känsliga att de kan påvisa förekomsten av rester av ämnen med hormonell eller tyreostatisk verkan.

Provtagning är en viktig del av analysmetoden. Regler för provtagningen bör därför fastställas.

Vid tillämpningen av detta beslut skall hänsyn tas till de kriterier som anges i punkt 1 i bilagan till rådets direktiv 85/591/EEG av den 20 december 1985 om införande av provtagnings- och analysmetoder vid kontroll av livsmedel inom gemenskapen ().

Med hänsyn till den vetenskapliga och tekniska utvecklingen, och för tydlighetens skull är det nödvändigt att kommissionens beslut 87/410/EEG () återkallas.

Åtgärderna i detta beslut är förenliga med yttrandet från Ständiga veterinärkommittén.

HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.

Artikel 1

Följande rutinmetoder för analys, samt varje annan metod som uppfyller krav som är jämförbara med dem som i bilagan fastställs för liknande metoder, skall godkännas för att påvisa rester av ämnen med hormonell och tyreostatisk verkan skall godkännas:

P Immunanalys.

P Tunnskiktskromatografi.

P Vätskekromatografi.

P Gaskromatografi.

P Mass-spektrometri.

P Spektrometri.

Artikel 2

Följande regler skall följas vid provtagningen:

1. Provet skall vara representativt och dess storlek tillräcklig för att göra det möjligt att utföra och upprepa en tillfredsställande analys samt undersökningar för att bekräfta analysresultaten.

2. Proverna skall märkas på ett sådant sätt att de kan identifieras i alla stadier.

3. Provtagningen, förpackningen, förvaringen, transporten och lagringen av proverna skall ske på ett sådant sätt att deras egenskaper bevaras och undersökningsresultaten inte påverkas. Obehörigt tillträde till proverna skall förhindras.

Artikel 3

Kriterierna för utförandet av rutinmässiga metoder för analys för att påvisa rester av ämnen med hormonell och tyreostatisk verkan anges i bilagan.

Artikel 4

Detta beslut skall omprövas före den 1 januari 1996 med beaktande av den vetenskapliga och tekniska utvecklingen.

Artikel 5

Kommissionens beslut 87/410/EEG skall upphöra att gälla.

Artikel 6

Detta beslut riktar sig till medlemsstaterna.

Utfärdat i Bryssel den 14 april 1993.

På kommissionens vägnar

René STEICHEN

Ledamot av kommissionen

() EGT nr L 191, 23.7.1985, s. 46.

() EGT nr L 70, 16.3.1988, s. 16.

() EGT nr 121, 29.7.1964, s. 2012/64.

() EGT nr L 57, 2.3.1992, s. 1.

() EGT nr L 226, 24.8.1985, s. 13.

() EGT nr L 395, 30.12.1989, s. 13.

() EGT nr L 372, 31.12.1985, s. 50.

() EGT nr L 223, 11.8.1987, s. 18.

BILAGA

1. DEFINITIONER OCH ALLMÄNNA KRAV

1.1 Definitioner

1.1.1 Rutinmässiga analysmetoder

Dessa analysmetoder används av medlemsstaterna för att genomföra nationella planer för kontroll av restämnen hos livsmedelproducerande djur och produkter från dessa, i enlighet med rådets direktiv 86/469/EEG (). Rutinmässiga metoder skall vara validerade av praktiserande laboratiorier och skall uppfylla de kriterier som fastställs i denna bilaga. De får användas för kontroll och/eller bekräftelse av analysresultaten.

P Metoder som används i kontrollsyfte (kontrollmetoder) är sådana metoder som används för att påvisa förekomsten av en analyt eller en analytklass på den givna nivån. Dessa metoder har en hög kapacitet och används för att undersöka stora mängder prover för eventuellt positiva resultat. De strävar efter att undvika felaktiga negativa resultat.

P Metoder som används för bekräftelse av analysresultaten (bekräftelsemetoder) är sådana metoder som används för att få fram fullständig eller kompletterande information som gör det möjligt att entydigt identifiera analytet på den givna nivån. Dessa metoder är avsedda att undvika felaktiga positiva resultat samtidigt som de innebär en tillräckligt låg sannolikhet för felaktiga negativa resultat.

1.1.2 Analyt

Analyt är den beståndsdel i ett analysprov vars förekomst skall påvisas, identifieras eller mätas. Termen analyt omfattar även derivat som har bildats av analyten under analysen i tillämpliga fall.

Den kvantitativa mätningen av analyten skall anges som

P mängden, uttryckt som en massa (t.ex. ìg, ng)

eller

P innehållet, uttryckt som ett massbråk (t.ex. ìg kg P1, ng kg P1), en masskoncentration (t.ex. ìg l P1) eller en koncentration (t.ex. mol l P1).

1.1.3 Prover

1.1.3.1 Laboratorieprov

Med laboratorieprov avses ett prov som har tillretts för att sändas till ett laboratorium och är avsett för kontroll eller undersökning.

1.1.3.2 Analysprov

Med analysprov avses ett prov som har tillretts av laboratiorieprovet och från vilket analysdelarna tas.

1.1.3.3 Analysdel

Med analysdel avses den mängd av materialet som tas från analysprovet (eller, om analysprov och analysdel sammanfaller, från laboratorieprovet) och det är på denna som provet eller observationen görs.

1.1.4 Standardanalyt

Med standardanalyt avses ett väldefinierat ämne med ett specificerat analytinnehåll av största möjliga renhetsgrad vilken används som referens i analyserna.

1.1.5 Referensmaterial

Med referensmaterial avses ett material hos vilket en eller flera egenskaper har bestämts med en validerad metod så att det kan användas för att kalibrera utrustning eller för att kontrollera en mätmetod.

() EGT nr L 275, 26.9.1986, s. 36.

1.1.6 Blankbestämning

1.1.6.1 Blankbestämning på analysdel

Med blankbestämning på analysdel avses en fullständig analys av en analysdel som har tagits från ett prov som inte innehåller analyten.

1.1.6.2 Blankbestämning på reagens

Med blankbestämning på reagens avses en fullständig analys som utelämnar analysdelen eller använder en motsvarande mängd lämpligt lösningsmedel i stället för analysdelen.

1.1.7 Specificitet

Med specificitet avses en metods förmåga att skilja det analyt som skall mätas från andra ämnen. Denna egenskap är i huvudsak en funktion av den mätprincip som används, men kan variera efter klass av förening eller matris.

Uppgifterna om specificiteten måste minst gälla sådana ämnen som kan ge utslag när den beskrivna mätmetoden används, t.ex. homologa och analoga ämnen och metaboliter av det restämne som undersöks. Dessa uppgifter måste även göra det möjligt att kvantitativt bestämma i vilken utsträckning metoden förmår skilja mellan analyten och de andra ämnena under försöksbetingelserna.

1.1.8 Noggrannhet

Med noggrannhet avses i detta beslut medelvärdesnoggrannhet. Den definition som skall användas fastställs i ISO 3534 P1977, punkt 2.83 (medelvärdesnoggrannhet: graden av överensstämmelse mellan det sanna värdet och medelvärdet av ett mycket stort antal mätvärden).

De viktigaste begränsningarna för noggrannheten är

a) tillfälliga fel,

b) systematiska fel.

Vid ett stort antal försök närmar sig medelvärdesnoggrannheten det systematiska felet. För den teoretiska granskningen av en metod måste därför antalet upprepade bestämningar anges.

Måttet på noggrannhet är skillnaden mellan det medelvärde som erhålls vid analys av ett referensmaterial och dess sanna värde uttryckt i procent av det sanna värdet. Om det inte finns något referensmaterial kan de relevanta parametrarna skattas genom analys av förstärkt provmaterial.

I de fall då det varken finns metoder för absolut bestämning eller certifierat referensmaterial kan provets analytinnehåll bestämmas med resultat från en metod med en högre grad av specificitet, noggrannhet och precision för analyten.

1.1.9 Precision

Med precision avses graden av överensstämmelse mellan reslutat av upprepade mätningar enligt försöksmetoden under definierade förutsättningar (ISO 3534 P1977 (), 2.84), och omfattar repeterbarhet och reproducerbarhet.

Repeterbarhet:

Med repeterbarhet avses graden av överensstämmelse mellan provresultat som är oberoende av varandra och har erhållits under omständigheter som innebär repeterbarhet, dvs. samma metod på identiskt provmaterial, samma laboratorium, samma person och samma utrustning med korta tidsintervall.

Reproducerbarhet:

Med reproducerbarhet avses graden av överensstämmelse mellan provresultat som är oberoende av varandra och har erhållits under omständigheter som innebär reproducerbarhet, dvs. samma metod på identiskt provmaterial, olika laboratorier, olika personer och olika utrustning.

Enligt bilagan till direktiv 85/591/EEG () skall de precisionsvärden för analysmetoder som kan komma i fråga antas enligt bestämmelserna i det direktivet erhållas genom en kollaborativ avprövning som helst skall ha utförts enligt ISO 5725 P1986 (). I detta sammanhang gäller för termerna repeterbarhet och reproducerbarhet definitionerna i ISO 5725 P1986. Provmaterial med ett känt analytinnehåll som motsvarar det övre resthaltsgränsvärdet skall användas vid denna avprövning.

() Internationella standardiseringsorganisationen: Statistik P vokabulär och symboler.

() EGT nr L 372, 31.12.1985, s. 50.

() Internationella standardiseringsorganisationen: Precision hos testmetoder P bestämning av repeterbarhet och reproducerbarhet hos en standardprovmetod vid avprövning i flera laboratorier.

Till dess att metodens reproducerbarhet har bestämts genom en kollaborativ avprövning är det tillräckligt, för att genom teoretisk bedömning kunna välja ut metoder som kan komma i fråga, att uppgifter om repeterbarhet finns att tillgå.

De mått på repeterbarhet och reproducerbarhet som skall användas är variationskoefficienten enligt definitionen i ISO 3534 P1977, 2.35 (Variationskoefficient: kvoten mellan standardavvikelsen och absolutvärdet av det aritmetiska medelvärdet).

1.1.10 Detektionsgräns

Med detektionsgräns avses den lägsta uppmätta halt som gör det möjligt att med rimlig statistisk säkerhet sluta sig till förekomst av analyten (minst 95 % för icke-godkända ämnen P se 1.2.6.1).

Detektionsgränsen kan räknas fram på följande sätt:

a) Blankbestämning på minst 20 representativa blankprover. Detektionsgränsen beräknas som det uppmätta innehållet motsvarande medelvärdet plus tre gånger standardavvikelsen för blankbestämningarna.

Anmärkning 1: Storleken på den analysdel som typiskt används i analysen bör anges.

Anmärkning 2: Om det kan antas att sådana faktorer som djurart, kön, ålder, foder eller andra miljöförhållanden kan påverka metodens egenskaper, krävs en uppsättning av minst 20 blankprover för varje enskild homogen population som metoden skall användas på.

b) När det rör sig om spektrometrisk bestämning där den representativa blankbestämningen endast ger vitt brus, beräknas detektionsgränsen som det uppmätta innehållet motsvarande tre gånger bruset mellan topparna.

1.1.11 Bestämningsgräns

Med bestämningsgräns avses den lägsta halt av analyten för vilken metoden har validerats med specifierad noggrannhet och precision.

1.1.12 Känslighet

Med känslighet avses metodens förmåga att urskilja skillnader i analythalt. I detta beslut definieras känslighet som kalibreringskurvans lutning vid den givna nivån.

1.1.13 Användbarhet

Med användbarhet avses en egenskap hos analysmetoden som beror på metodens syfte och som bestäms av krav som provkapacitet och kostnad.

1.1.14 Tillämplighet

Med tillämplighet avses en förteckning över de provmaterial och/eller analyt som metoden kan tillämpas på i den föreslagna utformningen eller med mindre ändringar.

1.1.15 Tolkning av resultat

1.1.15.1 Positivt resultat

Med positivt resultat avses att förekomsten av analyt i provet har bevisats enligt analysmetoden om de allmänna kriterierna och de särskilda kriterierna för den enskilda detektionsmetoden är uppfyllda.

a) För ämnen med en tolerans på noll är resultatet "positivt" om analytens identitet i provet blivit entydigt bevisad.

b) För ämnen med en fastställd övre restämnesgräns är resultatet "positivt" om den experimentellt bestämda analythalten i provet, efter en eventuell korrigering för återvinning, överskrider det fastställda övre gränsvärdet som tar hänsyn till den rimliga sannolikheten för att erhålla felaktiga positiva eller felaktiga negativa resultat.

1.1.15.2 Negativt resultat

Resultatet betraktas som "negativt" enligt analysmetoden om de allmänna kriterierna och de särskilda kriterierna för den enskilda detektionsmetoden uppfylls för lämpligt referensmaterial och blankbestämning och

a) om det rör sig om ämnen med en tolerans på noll, om analytens identitet i provet har blivit entydigt bevisad,

eller

b) om det rör sig om ämnen med en fastställd övre restämnesgräns, den uppmätta analythalten i provet underskrider den övre restämnesgränsen.

Anmärkning: Ett negativt resultat bevisar inte i fall a att analyten inte finns i provet eller, i fall b, att den verkliga halten av analyten är under det övre gränsvärdet.

1.1.16 Ko-kromatografi

Vid detta förfarande skall den renade provlösningen före kromatografi delas upp i två delar.

a) En del kromatograferas i befintligt skick,

och

b) till den andra delen tillsätts det standardanalyt som skall påvisas och denna blandade lösning med provlösning och standardanalyt kromatograferas. Mängden tillsatt standardanalyt skall motsvara den förväntade mängden analyt i provlösningen.

1.1.17 Immunogram

Med immunogram avses i detta beslut en grafisk återgivning av immunokemisk respons mot retentionstid eller elueringsvolym, erhållen genom kromatografisk separation med (normalt off-line) immunokemisk påvisning av beståndsdelarna i provextraktet.

1.2 Allmänna krav

1.2.1 Kriterier

I enlighet med bilagan till rådets direktiv 85/591/EEG skall följande kriterier användas vid undersökning av analysmetoder.

1.2.2 Kontrollmetoder

Det går inte att ställa upp fasta krav för kontrollmetoder. Det viktigaste är att förekomsten av felaktiga negativa resultat är den minsta möjliga på den givna nivån.

1.2.2.1 Specificitet skall definieras.

1.2.2.2 Noggrannhet och precision

Kvantifiering är inte alltid nödvändig. En kontrollmetod kan, beroende på om ämnet är förbjudet eller godkänt, vara kvalitativ eller kvantitativ. Felaktiga positiva resultat kan accepteras, men förekomsten av felaktiga negativa resultat bör vara minimal på den givna nivån.

1.2.2.3 Detektionsgräns

Detektionsgränsen bör vara ändamålsenlig. För ämnen med en fastställd övre restämnesgräns skall detektionsgränsen vara tillräckligt låg för att påvisa restämnen på den nivån. Detektionsgränsen bör vara så låg som möjligt för sådana ämnen som inte får ges till livsmedelsproducerande djur.

1.2.2.4 Användbarhet

Produktiviteten bör vara hög och kostnaderna låga.

1.2.3 Konfirmeringsmetoder

1.2.3.1 Specificitet

Metoder för att bekräfta analysresultaten bör i största möjliga utsträckning ge entydig information om analytens kemiska struktur. Om fler än en förening ger samma reaktion innebär det att metoden inte kan skilja dessa åt.

Metoder som enbart grundar sig på kromatografisk analys utan användning av molekylspektrometrisk påvisning är inte lämpliga för att bekräfta analysresultaten.

Om en enskild teknik saknar tillräcklig specificitet kan den önskade specificiteten uppnås genom analyser som består av en kombination av rening, kromatografisk separering och spektrometrisk bestämning eller immunokemisk detektion, t.ex. GC PMS, LC PMS, IAC/GC PMS, GC PIR, LC PIR, LC/IMG.

1.2.3.2 Noggrannhet

Vid upprepad analys av referensprovet får avvikelsen för det genomsnittliga innehåll som har bestämts genom experiment (efter eventuell korrigering för återvinning) inte ligga utanför följande riktvärden:

>Plats för tabell>

1.2.3.3 Precision

Vid upprepad analys av referensprovet under omständigheter som innebär reproducerbarhet gäller följande typiska värden för variationskoefficienten (CV) inom laboratoriet, beräknad enligt Horwitz-ekvationen [CV(%) = 2(1 P0,5 l°gC), där C är innehållet uttryckt som tiopotens]:

>Plats för tabell>

För analyser som görs under omständigheter som innebär repeterbarhet är variationskoefficienten mellan laboratorier typiskt mellan en halv och två tredjedelar av ovanstående värden.

1.2.3.4 Detektionsgräns

Ändamålsenlig (se 1.2.6.1).

1.2.3.5 Bestämningsgräns

Ändamålsenlig (se 1.2.6.2).

1.2.3.6 Känslighet

Ändamålsenlig

1.2.3.7 Användbarhet

Snabbhet och kostnad är mindre viktigt än för kontrollmetoder.

För bekräftelsemetoder är användbarhetsaspekterna mindre viktiga än de andra kriterier som definieras i detta beslut. Vanligen räcker det med att man har de reagenser och den utrustning som behövs.

1.2.4 Kalibreringskurvor

Om metoden bygger på en kalibreringskurva måste följande upplysningar lämnas:

P Den matematiska formel som beskriver kalibreringskurvan.

P De intervall inom vilka kalibreringskurvans parametrar tillåts variera från dag till dag.

P Kalibreringskurvans arbetsområde.

Om det är möjligt skall lämpliga interna standarder och referensmaterial användas för att kontrollera kvaliteten på metodernas kalibreringskurvor. Uppgifter om variablernas varians som minst är giltiga för kalibreringskurvans arbetsområde skall lämnas.

1.2.5 Känslighet för interferens

1.2.5.1 Alltid då de praktiska försöksbetingelserna kan vara föremål för fluktuationer (t.ex. beträffande reagensens stabilitet, provets sammansättning, pH, temperatur) skall alla variationer som kan påverka analysresultatet anges. I metodbeskrivningen skall ingå medel för att undanröja förutsebar interferens. Om så är nödvändigt skall alternativa detektionsprinciper som är lämpliga för att bekräfta halterna beskrivas.

1.2.5.2 Vid ko-kromatografi skall bara en topp erhållas. Toppens ökade höjd (eller area) skall vara lika stor som mängden tillsatt analyt. I samband med GC eller LC bör toppens bredd vid halva maximihöjden vara 90 P110 % av den ursprungliga bredden och retentionstiderna bör vara identiska med en marginal på 5 %. I samband med TLC-metoder bör endast den fläck som antas tillhöra analyten bli kraftigare. Det får inte uppstå någon ny fläck och utseendet får inte ändras.

1.2.5.3 Det är av största betydelse att den interferens som kan orsakas av matriskomponenterna undersöks.

1.2.6 Förhållandet mellan gränsvärden och analysvärden

1.2.6.1 För ämnen som inte får ges till livsmedelsproducerande djur skall detektionsgränsen vara så låg att restämneshalter som kan förväntas efter olaga användning kan påvisas med minst 95 % sannolikhet.

1.2.6.2 För ämnen som har ett fastställt övre resthaltsgränsvärde gäller att metodens bestämningsgräns plus tre gånger metodens standardavvikelse inte får överskrida detta värde för ett prov med en resthalt som motsvarar det övre gränsvärdet.

1.2.6.3 För ämnen som har ett fastställt övre resthaltsgränsvärde bör metoden valideras vid detta värde, vid halva värdet och vid dubbla värdet.

2. KRITERIER FÖR IDENTIFIERING OCH KVANTIFIERING AV RESTÄMNEN

2.1 Allmänt krav

De laboratorier som utför analyser för slutgiltig bekräftelse av förekomsten av rester av organiska ämnen med låg molekylvikt skall se till att kriterierna för tolkningen av resultatet iakttas enligt kraven i detta avsnitt. Kriterierna är utformade för identifiering av analyten och syftar till att förebygga felaktiga positiva resultat. För att slutresultatet skall betecknas som positivt måste analysresultaten uppfylla de kriterier som fastställts för den specifika analysmetoden.

2.2 Allmänna synpunkter på analysmetoden i dess helhet

2.2.1 Preparering av provet

Provet skall tas, hanteras och bearbetas så att sannolikheten för att en eventuell analyt påvisas blir så stor som möjligt.

2.2.2 Känslighet för interferens

De upplysningar som anges i punkt 1.2.5 (känslighet för interferens) skall meddelas.

2.2.3 Allmänna kriterier för analysmetoden i dess helhet

2.2.3.1 Metodens specificitet (1.1.7), detektionsgräns (1.1.10) och bestämningsgräns (1.1.11) för den analyt i provmaterialet som undersöks måste vara kända.

Anmärkning: Dessa upplysningar kan erhållas genom försöksdata och/eller teoretiska överväganden.

2.2.3.2 För att resultatet skall vara positivt krävs att analytens fysikaliska och kemiska beteende under analysen inte går att skilja från motsvarande beteende hos standardanalyten i det aktuella provmaterialet.

2.2.3.3 Det positiva eller negativa analysresultatet är hållbart endast inom metodens specificitetsområde, detektions- och bestämningsgränser för det analyt och provmaterial som undersöks.

2.2.3.4 Referensmaterial och förstärkt material som innehåller kända mängder analyt skall helst genomgå hela analysförfarandet med varje sats analysprover som undersöks. Alternativt kan intern standard tillsättas till analysproverna.

2.2.4 Kriterier för separat fysikalisk och/eller kemisk förkoncentrering, rening och separering

2.2.4.1 Analyten skall finnas i den fraktion som är karakteristisk för motsvarande standardanalyt i det aktuella provmaterialet under samma försöksbetingelser.

2.2.4.2 Retentionsdata för standardlösningar, kontrollösningar och analysprover skall lämnas tillsammans med det positiva eller negativa slutresultatet.

2.2.5 Kriterier för kvantitativa mätningar

2.2.5.1 Återvinningen skall mätas och specificeras för alla kvantitativa mätningar.

2.2.5.2 Variationen vid återvinning inom laboratoriet bör vara så liten som möjligt.

2.2.5.3 Det måste anges klart om slutresultaten har korrigerats för återvinning eller inte. Om de har korrigerats skall korrektionsmetoden beskrivas.

2.3 Kriterier för analysmetoder som får användas för bekräftelse endast tillsammans med andra metoder

2.3.1 Kvalitetskrav för bestämning av ett analyt genom IA

2.3.1.1 Kalibreringskurvans arbetsområde skall specificeras och det måste normalt täcka ett koncentrationsintervall på minst en dekad.

2.3.1.2 Det krävs minst sex kalibreringspunkter som skall vara lämpligt fördelade längs kalibreringskurvan.

2.3.1.3 De tillämpliga parametrarna för kvalitetskontroll måste ansluta till parametrarna vid tidigare försök, t.ex. NSB och kalibreringskurvans parametrar.

2.3.1.4 Kontrollprover skall ingå i varje undersökning. Koncentrationsnivåer: noll vid lägre, mittersta och övre delarna av arbetsområdet. Resultaten måste ansluta till resultaten vid tidigare försök.

Alla rådata för kontrollproverna och för analysdelen skall lämnas tillsammans med det positiva eller negativa slutresultatet.

2.3.2 Kriterier för bestämning av ett analyt genom GC eller LC med hjälp av icke-specifik detektion

2.3.2.1 Analyten skall eluera vid den retentionstid som är karakteristisk för motsvarande standardanalyt under samma försöksbetingelser.

2.3.2.2 Avståndet från den närmaste maximitoppen på kromatogrammet till den markerade analyttoppen skall vara minst en full bredd vid 10 % av maximihöjden.

2.3.2.3 För ytterligare information får man använda ko-kromatografi och kromatografi med minst två kolonner med olika polaritet.

2.3.3 Kriterier för bestämning av ett analyt genom TLC

2.3.3.1 Analytens Rf-värden skall överensstämma med de Rf-värden som är karakteristiska för standardanalyten. Detta krav är uppfyllt om analytens Rf-värden ligger inom ± 3 % av standardanalytens Rf-värden under samma försöksbetingelser.

2.3.3.2 Analytens utseende skall inte kunna skiljas från standardanalytens.

2.3.3.3 Avståndet mellan mittpunkten i den fläck som bildats av analyten och mittpunkten i den fläck som ligger närmast denna skall minst vara lika med hälften av summan av fläckarnas diametrar.

2.3.3.4 För ytterligare information får ko-kromatografi och/eller två-dimensionell TLC användas.

2.4 Kriterier för analysmetoder som får användas för bekräftelse

2.4.1 Kriterier för bestämning av ett analyt genom LC/IA eller LC/IMG

2.4.1.1 För LC/IMG skall analyttoppen på IMG bestå av minst fem LC-fraktioner.

2.4.1.2 De kriterier som anges i 2.2.4.1 och 2.2.4.2 måste vara uppfyllda.

2.4.1.3 Reagens

Antikroppens och de andra reagensernas kännetecken och ursprung skall anges.

2.4.1.4 Kalibreringskurva

Eftersom metoden bygger på kalibreringskurvorna måste de upplysningar som räknas upp i 1.2.4 lämnas.

De kvalitetskrav som anges för IA (2.3.1.1 2.3.1.4) måste vara uppfyllda.

2.4.1.5 Två olika LC-separationer eller två immunogram med antikroppar med olika specificitet måste göras för att bekräfta resultaten, om metoden inte används tillsammans med andra metoder.

2.4.2 Kriterier för bestämning av ett analyt genom LC PSP

2.4.2.1 De kriterier som anges i 2.3.2.1 och 2.3.2.2 måste vara uppfyllda.

2.4.2.2 Våglängden för maximal absorption i analytens spektrum skall vara identisk med standardanalytens våglängd inom en marginal som bestäms av detektionssystemets upplösning. Vid detektion med diodsystem ligger den typiska marginalen inom ± 2 nm.

2.4.2.3 Analytens spektrum över 220 nm får inte skilja sig utseendemässigt från standardanalytens spektrum vad gäller de delar av dessa spektra som har en relativ absorbans på >= 10 %. Detta kriterium är uppfyllt om samma maxima föreligger och skillnaden mellan de båda spektra inte på någon iakttagen punkt överstiger 10 % av standardanalytens absorbans.

2.4.2.4 För att bekräfta resultaten, om metoden inte används tillsammans med andra metoder, är ko-kromatografi på LC-stadiet obligatorisk. De krav som skall vara uppfyllda för ko-kromatografi anges i 1.2.5.2.

2.4.3 Kriterier för bestämning av ett analyt genom TLC PSP

2.4.3.1 Metoden måste uppfylla de kriterier som anges för TLC (2.3.3.1 P2.3.3.3).

2.4.3.2 Våglängden för maximal absorption i analytens spektrum skall vara identisk med standardanalytens inom en marginal som bestäms av detektionssystemets upplösning.

2.4.3.3 Analytens spektrum får inte skilja sig utseendemässigt från standardanalytens spektrum.

2.4.3.4 För att bekräfta resultaten, om metoden inte används tillsammans med andra metoder, är ko-kromatografi på TLC-stadiet obligatorisk. De krav som skall vara uppfyllda för ko-kromatografi anges i 1.2.5.2.

2.4.4 Kriterier för bestämning av en analyt genom GC PMS

2.4.4.1 Kriterier för GC

2.4.4.1.1 De kriterier som anges i 2.3.2.1 och 2.3.2.2 skall vara uppfyllda.

2.4.4.1.2 En intern standardlösning skall användas om det finns lämpligt material till detta. Det bör helst vara en stabil isotopmärkt form av analyten eller, om detta inte finns, en relaterad standard med en retentionstid som är i närheten av analytens.

2.4.4.1.3 Analytens relativa retentionstid, dvs. förhållandet mellan analytens och den interna standardens retentionstid vid GC, skall vara densamma som standardanalytens i lämplig matris inom en marginal av ± 0,5 %.

2.4.4.1.4 Vid användning av metoden för att bekräfta resultaten skall, om ingen intern standard används, analyten även identifieras med hjälp av ko-kromatografi.

2.4.4.2 Kriterier för LRMS

2.4.4.2.1 Vid användning av metoden för kontroll skall intensiteten hos åtminstone den mest förekommande diagnostiska jonen mätas.

2.4.4.2.2 Vid användning av metoden för att bekräfta resultaten bör man helst mäta minst fyra diagnostiska joners intensitet. Om föreningen inte avger fyra diagnostiska joner med den metod som används, skall identifieringen av analyten bygga på resultaten av minst två oberoende GC PLRMS-metoder med skilda derivat och/eller joniseringstekniker som var och en producerar två eller tre diagnostiska joner.

Molekyljonen bör helst vara en av de utvalda diagnostiska jonerna.

2.4.4.2.3 Den relativa förekomsten av samtliga diagnostiska joner som härrör från analyten skall vara densamma som den som orsakas av standardanalyten, helst inom en marginal av ± 10 % (EI mode) eller ± 20 % (CI mode).

2.4.5 Kriterier för identifiering av ett analyt genom IR

2.4.5.1 Definition av lämpliga toppar

Med lämpliga toppar avses absorptionstoppar i ett standardanalyts infraröda spektrum vilka uppfyller följande krav.

2.4.5.1.1 Absorptionsmaximum ligger inom vågtalsområdet 1 800-500 cm P1.

2.4.5.1.2 Absorptionsintensiteten understiger inte

a) en specifik molabsorbanskoefficient på 40 i förhållande till noll-linjen och 20 i förhållande till grundlinjen,

eller

b) en relativ absorbans på 12,5 % av absorbansen hos den intensivaste toppen i området 1 800 P500 cm P1 om båda mäts i förhållande till noll-linjen, och 5 % av absorbansen hos den intensivaste toppen i området 1 800-500 cm P1 om båda mäts i förhållande till sin grundlinje.

Anmärkning: Även om lämpliga toppar enligt a teoretiskt kan vara att föredra, är lämpliga toppar enligt b lättare att bestämma i praktiken.

2.4.5.2 Antalet toppar i analytens infraröda spektrum vilkas frekvenser motsvarar en lämplig topp inom standardanalytens infraröda spektrum bestäms med en marginal på ± 1 cm P1.

2.4.5.3 IR-kriterier

2.4.5.3.1 Absorption måste förekomma inom alla de områden inom analytens spektrum som motsvarar en lämplig topp inom standardanalytens referensspektrum.

2.4.5.3.2 Minst sex lämpliga toppar krävs inom standardanalytens infraröda spektrum. Om det finns mindre än sex lämpliga toppar inom ett spektrum kan detta inte användas som referensspektrum.

2.4.5.3.3 "Överensstämmelsen", dvs. den procentuella andelen lämpliga toppar som påträffats inom analytens infraröda spektrum, skall vara minst 50.

2.4.5.3.4 Om det inte finns någon exakt motsvarighet till en lämplig topp, måste det relevanta området i analytens spektrum vara förenligt med förekomsten av en lämplig topp.

2.4.5.3.5 Denna metod kan endast tillämpas på absorptionstoppar inom provlösningens spektrum med en intensitet på minst tre gånger bruset mellan topparna.

2.5 Andra analysmetoder

Andra analysmetoder eller kombinationer av metoder än de som avses i avsnitt 2.3 och 2.4 (t.ex. LC PMS, MS PMS, GC PIR) kan användas för kontroll och bekräftelse av analysresultaten förutsatt att de uppfyller jämförbara kriterier som tillåter en entydig identifiering av analyten på den givna nivån.

TILLÄGG

Förteckning över förkortningar och symboler

CI = kemisk jonisering

EI = elektronverkansjonisering (electronic impact ionization)

g = gram

GC = gaskromatografi

IA = immunanalys

IAC = immunanalyskromatografi

IMG = immunogram

IR = infraröd spektrometri

kg = kilogram (103 g)

l = liter

LC = vätskekromatografi

LRMS

= lågupplösande mass-spektrometri

mg = milligram(10 P3 g)

MS = mass-spektrometri

ng = nanogram (10 P9 g)

NSB = icke-specifik bindning = aspecifik bindning (ASB)

Rf = tillryggalagd sträcka i förhållande till lösningsmedelsfronten

SP = spektrometri, t.ex. detektion med diodsystem

TLC = tunnskiktskromatografi

ìg = mikrogram (10 P6 g)

/ = off-linekopplade tekniker (separata tekniker)

P = on-linekopplade tekniker (seriella tekniker)

t.ex. LC/GC PMS = LC off-line följt av GC tillsammans med efterföljande on-line MS