Kommissionens beslut

av den 17 februari 2003

om den stödordning som Belgien har genomfört till förmån för samordningscenter som är etablerade i Belgien

[delgivet med nr K(2003)564]

(Endast de franska och nederländska texterna är giltiga)

(Text av betydelse för EES)

(2003/755/EG)

EUROPEISKA GEMENSKAPERNAS KOMMISSION HAR FATTAT DETTA BESLUT

med beaktande av Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen, särskilt artikel 88.2 första stycket i detta,

med beaktande av avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet, särskilt artikel 62.1 a i detta,

efter att i enlighet med nämnda artiklar ha gett berörda parter tillfälle att yttra sig(1), och med beaktande av dessa synpunkter, och

av följande skäl:

I. FÖRFARANDE

(1) År 1997 antog rådet (Ekofin) en uppförandekod för företagsbeskattning(2) för att bekämpa skadlig skattekonkurrens och tillsatte dessutom en ad hoc-arbetsgrupp som skulle undersöka de skatteåtgärder som uppförandekoden är tillämplig på. Med anledning av åtagandena i uppförandekoden offentliggjorde kommissionen 1998 ett meddelande om tillämpningen av statsstödsreglerna på åtgärder som gäller direkt beskattning av företag(3), där den framhöll att den var fast besluten att tillämpa dessa regler strikt och iaktta principen om likabehandling. Det är mot denna bakgrund kommissionen i enlighet med statsstödsreglerna har inlett en undersökning av åtgärder som uppförandekodsgruppen ansåg skadliga. I samband med detta vill kommissionen betona parallellerna mellan den verksamhet som bedrivs av uppförandekodsgruppen och gemenskapens statsstödspolitik, eftersom båda syftar till att undanröja åtgärder som snedvrider eller hotar att snedvrida konkurrensen på den gemensamma marknaden. Kommissionen noterar också de framsteg som gjorts för att nå slutmålet, det vill säga att undanröja skadlig skattekonkurrens, och noterar särskilt medlemsstaternas åtgärder för att avskaffa åtgärder som uppförandekodsgruppen konstaterat vara skadliga eller åtminstone frånta dessa åtgärder deras skadliga aspekter.

(2) Vad gäller de närmare detaljerna om de olika etapper i förfarandet som föregick kommissionens beslut av den 27 februari 2002 om att inleda det formella granskningsförfarandet hänvisar kommissionen till den skrivelse som skickades till Belgien vid detta tillfälle (skrivelsen gällande inledande av förfarandet)(4).

(3) Det bör påminnas om att det kungliga beslutet nr 187 av den 30 december 1982 föreskriver en undantagsskatteordning för samordningscenter som beviljats koncession. Den 2 maj 1984 beslutade kommissionen att den inte hade några invändningar mot det kungliga beslutet nr 187 i dess ändrade lydelse enligt det lagförslag som den belgiska regeringen hade tillsänt kommissionen den 3 april 1984. Den belgiska regeringen underrättades om beslutet. Kommissionen inledde emellertid ett formellt granskningsförfarande den 12 december 1985, eftersom de ändringar som den belgiska regeringen gjorde inte överensstämde med det lagförslag som hade tillsänts kommissionen. På grundval av de ändringar som föreslogs av den belgiska regeringen och som genomfördes genom lagen av den 4 augusti 1986 underrättade kommissionen den 9 mars 1987 Belgien om att det inledda förfarandet avslutats till följd av de ändringar Belgien hade gjort för att göra stödordningen förenlig med artikel 92 i EG-fördraget (numera artikel 87).

(4) Den 1 december 1997 godkände rådet en uppförandekod för företagsbeskattning och uppmanade kommissionen att (på nytt) undersöka de skattesystem som gäller i medlemsstaterna. Den 11 november 1998 antog kommissionen ett meddelande om tillämpningen av reglerna om statligt stöd på åtgärder som omfattar direkt beskattning av företag (nedan kallat "meddelandet").

(5) Efter att en begäran om upplysningar riktats till de belgiska myndigheterna den 12 februari 1999, underrättades de av kommissionen den 17 juli 2000 om att ordningen i fortsättningen sannolikt måste betraktas som statligt stöd. I anslutning till detta inledde kommissionen samarbetsförfarandet enligt artikel 17.2 i rådets förordning (EG) nr 659/1999 av den 22 mars 1999 om tillämpningsföreskrifter för artikel 93 i EG-fördraget(5) genom att uppmana de belgiska myndigheterna att inkomma med synpunkter. De belgiska myndigheterna kritiserade förfarandet och krävde att samarbetsfasen skulle inledas av kommissionskollegiet och inte av kommissionens tjänsteavdelningar. Detta tillvägagångssätt tillbakavisades av kommissionen.

(6) Den 11 juli 2001 föreslog kommissionen(6) lämpliga åtgärder för Belgien för att göra skatteordningen förenlig med statsstödsreglerna. Genom en skrivelse av den 19 september 2001 lade de belgiska myndigheterna fram synpunkter och underrättade samtidigt kommissionen om att de varken accepterade eller avvisade de lämpliga åtgärderna genom dessa synpunkter.

(7) Eftersom de lämpliga åtgärderna inte klart och tydligt godtogs inom utsatt tid, och med beaktande av de synpunkter som de belgiska myndigheterna lade fram i sin skrivelse av den 19 september, beslutade kommissionen den 27 februari 2002 i enlighet med artikel 19.2 i förordning (EG) nr 659/1999 att inleda det förfarande som avses i artikel 88.2 i EG-förfarandet. Kommissionen underrättade Belgien om detta beslut genom en skrivelse(7) av den 1 mars 2002.

(8) Efter att den ursprungliga tidsfristen på en månad förlängts(8) meddelade de belgiska myndigheterna kommissionen sin ståndpunkt genom en skrivelse av den 12 april 2002, där de påpekade att det inte var fråga om synpunkter i den mening som avses i artikel 88.2 i EG-fördraget utan om argument enligt artikel 19.2 i förordning (EG) nr 659/1999 avseende de lämpliga åtgärder som kommissionen föreslagit.

(9) Genom en skrivelse av den 16 maj 2002 anmälde Belgien ett förslag till lag om ändring av det kungliga beslutet nr 187. De ändringar av det kungliga beslutet som läggs fram i lagförslaget är föremål för ett separat förfarande(9).

(10) Efter möten med de belgiska myndigheterna den 26 juni och den 3 juli 2002 tillsände kommissionen(10) Belgien en begäran om kompletterande upplysningar om såväl den gällande ordningen som det anmälda förslaget till ny ordning. Efter att den ursprungliga tidsfristen förlängts svarade de belgiska myndigheterna i en skrivelse av den 30 augusti 2002.

(11) Kommissionens beslut om att inleda förfarandet offentliggjordes i Europeiska gemenskapernas officiella tidning(11). Kommissionen uppmanade berörda parter att lägga fram synpunkter på åtgärden i fråga. Kommissionen mottog synpunkter från 90 berörda parter och vidarebefordrade dem till Belgien genom skrivelser(12) av den 24 september och den 8 november 2002. Belgien kommenterade dessa synpunkter genom skrivelser av den 16 oktober och den 16 december 2002.

II. BESKRIVNING AV ÅTGÄRDERNA

(12) Den skatteordning som tillämpats på samordningscentren har sin grund i det kungliga beslutet nr 187 av den 30 december 1982. Beslutet har kompletterats genom lagen av den 11 april 1983, det kungliga beslutet av den 20 december 1984 och lagen av den 28 december 1992, och har ändrats upprepade gånger(13). Ordningen har tillämpats i sin nuvarande form sedan den 1 januari 1993. En allmän kommentar från skatteförvaltningen gällande denna ordning ingår i cirkulär CI.RH.421/439.244 av den 29 november 1993.

(13) Ordningen tillämpas på ett samordningscenter efter att detta beviljats en individuell koncession genom ett kungligt beslut. För att kunna omfattas av ordningen måste samordningscentret enligt det kungliga beslutet nr 187 ingå i en grupp av multinationell karaktär(14), som har eget kapital och reserver på minst 1 miljard belgiska franc och en konsoliderad årsomsättning på minst 10 miljarder belgiska franc. Centret tillåts endast viss förberedande verksamhet eller hjälp- eller centraliseringsuppgifter(15), och företag i den finansiella sektorn (kreditinstitut, banker, försäkringsbolag) kan inte omfattas av stödordningen. Slutligen måste samordningscentren sysselsätta minst tio heltidsanställda arbetstagare inom de två första verksamhetsåren.

(14) Den koncession som beviljas centret gäller under tio beskattningsperioder från och med den beskattningsperiod under vilken begäran om koncession inlämnades. Sedan lagen av den 23 oktober 1991 antogs kan koncessionen förlängas på samma villkor som för den ursprungliga koncessionen.

(15) Enligt det kungliga beslutet nr 187 fastställs de godkända samordningscentrens beskattningsbara inkomst, med avvikelse från det allmänna skattesystemet, schablonmässigt och motsvarar en procentandel av summan av utgifter och driftskostnader (nedan kallad "cost plus-metoden"). Kostnadsbasen omfattar centrets samtliga utgifter, utom personal- och finansieringskostnader samt bolagsskatt. Vinstmarginalen skall i princip fastställas från fall till fall, med hänsyn till den verksamhet som centret faktiskt bedriver. Om centret självt fakturerar vissa tjänster det tillhandahåller till ett pris som motsvarar beloppet för kostnaderna plus en vinstmarginal, kan vinstmarginalens procentandel användas om den inte är onormal. Finns det inga objektiva kriterier för att fastställa den procentandel som skall beaktas, skall denna i princip fastställas till 8 %.

(16) Samordningscentrets beskattningsbara vinst får dock inte vara lägre än summan av utgifter och avgifter som inte kan dras av som arbetsrelaterade kostnader ("avvisade utgifter") och de onormala eller fördelaktiga förmåner som gruppens medlemmar beviljat centret (nedan kallat "alternativt underlag").

(17) Centrens vinst beskattas enligt normal bolagsbeskattning.

(18) Enligt lagen av den 11 april 1983 är samordningscentren befriade från fastighetsskatt för de fastigheter de själva använder för att utöva sin professionella verksamhet. I lagen anges dessutom att registreringsavgiften på 0,50 % inte skall betalas för kapitaltillskott till ett center eller ökningar av dess stadgeenliga kapital. Slutligen föreskrivs det i lagen av den 11 april 1983 att aktieutdelningar, räntor och royalties aldrig omfattas av källskatt utom när stödmottagaren, i fråga om räntor, omfattas av beskattningen av fysiska eller juridiska personer.

(19) Till följd av de ändringar som gjorts genom det kungliga beslutet av den 20 december 1984 anges i artikel 110.6 i det kungliga beslutet om genomförande av inkomstskattelagen 1992 (nedan kallad "KB/WIB92") att samordningscentrens inkomster av insättningar också är befriade från källskatt.

(20) Befrielsen från skatt på kapitalinkomster skedde parallellt med beräkningen av en fiktiv skatt på kapitalinkomster för de utbetalningar som centren verkställer. Skatten är fiktiv därför att mottagarna av centrens utbetalningar får hela beloppet, utan källskatteavdrag, men de kan däremot avdra detta fiktiva källskattebelopp från den slutliga skatt som skall betalas. Enligt de belgiska myndigheterna beviljas denna fiktiva skatt på kapitalinkomster inte längre för räntor som betalas av centren på grund av de avtal som ingåtts efter den 24 juli 1991, och inte heller för aktieutdelningar som betalats ut från och med sistnämnda datum eller för royalties som betalats ut eller beviljats efter den 1 januari 1986.

(21) Genom lagen av den 28 december 1992 har samordningscentren sedan den 1 januari 1993 påförts en årlig skatt, som uppgår till 10000 euro (400000 belgiska franc) per heltidsanställd vid ett samordningscenter. Maximibeloppet är dock 100000 euro (4000000 belgiska franc) per center.

(22) Enligt de belgiska myndigheterna omfattar ordningen cirka 250 godkända samordningscenter och penningflöden på tiotals miljarder euro.

III. ORSAKER TILL ATT DET FORMELLA FÖRFARANDET INLETTS

(23) Kommissionen ansåg att samordningscentren förmodligen omfattas av en särskild förmån eftersom cost plus-metoden tillämpades enbart på dem. Med hänsyn till att betydande kostnader - finansierings- och personalkostnader - inte beaktats i beräkningsunderlaget och att vinstmarginalen generellt fastställs till 8 % utan hänsyn till arten av den verksamhet som utövas, verkade det nämligen omöjligt att den på detta sätt erhållna beskattningsbara inkomsten vore jämförbar med den som erhålls genom den klassiska metoden, som tillämpas enligt allmän rätt och som grundar sig på skillnaden mellan intäkter och utgifter. Det visade sig sedan också att denna metod inte heller överensstämde med den norm som beskrivs i rapporterna från Organisationen för ekonomiskt samarbete och utveckling (OECD) avseende "cost plus"-metoden.

Kommissionen lutade dessutom åt uppfattningen att samordningscentren och de företagsgrupper de tillhör eventuellt beviljades en särskild förmån genom att befrielsen från fastighetsskatt, skatt på kapitalinkomster och registreringsavgiften för kapitalinvesteringar (nedan kallad "kapitalskatt") gick längre än den befrielse som alla företag kan göra anspråk på med stöd av det allmänna skattesystemet.

Kommissionen ansåg slutligen att dessa särskilda förmåner inte verkade berättigas av det belgiska skattesystemets art eller struktur och att de kunde leda till en snedvridning av konkurrensen och att handeln mellan medlemsstaterna påverkas. De nämnda åtgärderna verkade därför utgöra stödåtgärder enligt artikel 87.1 i EG-fördraget. Eftersom undantagen i artikel 87.2 och 87.3 i EG-fördraget inte heller var tillämpliga, ansåg kommissionen i det skedet att en sådan stödåtgärd förmodligen var oförenlig med den gemensamma marknaden.

IV. SYNPUNKTER FRÅN DE BELGISKA MYNDIGHETERNA OCH BERöRDA PARTER

(24) Trots de belgiska myndigheternas invändningar(16) anser kommissionen att de kommentarer de framförde i en skrivelse av den 12 april 2002 var den typ av synpunkter som avses i artikel 88.2 i EG-fördraget.

(25) Tre föreningar eller sammanslutningar har inkommit med synpunkter för de företag de representerar. Det rör sig om belgiska företagsförbundet (Verbond van Belgische Ondernemingen/Federation des Entreprises de Belgique Asbl), amerikanska handelskammaren (AmCham) och förbundet för samordnings-, distributions-, tjänste- och callcenter (Forum 187). På samma sätt som den belgiska regeringen syftar också Forum 187 med sina synpunkter till att visa att det förfarande som kommissionen har följt är regelstridigt och till att kullkasta påståendet att ordningen skulle omfatta statligt stöd som är oförenligt med den gemensamma marknaden. De argument som Forum 187 lägger fram syftar också till att visa att upphävandet av de positiva beslut som antogs 1984 och 1987 strider mot gemenskapsrättens grundprinciper, som bygger på respekten för rättssäkerhet och berättigade förväntningar.

(26) Förutom ovannämnda tre föreningar har också 87 center eller grupper som äger sådana center var och en lagt fram sina synpunkter för kommissionen. Centren beskriver i regel sin egen situation avseende koncessionsdatum, personal och gjorda investeringar och hänvisar i övrigt till synpunkterna från Forum 187. En förteckning över de 53 berörda parter som inte uppgett att de vill förbli anonyma i förhållande till den belgiska staten har bifogats detta beslut.

IV.1 Förfarande

(27) De belgiska myndigheterna har fortfarande en avvikande åsikt om den rättsliga grund som kommissionen åberopat för att klassificera stödordningen som befintligt stöd, och att det valda förfarandet inte har följts. Föreningen Forum 187, som företräder de center som beviljats koncession, förfäktar ståndpunkten att ingen rättslig grund finns och den uppmanar därför kommissionen att avstå från sina åtgärder. Till stöd för dessa ståndpunkter lägger man fram följande argument.

(28) För det första kan kommissionen inte på ett giltigt sätt åberopa artikel 1 b, punkt v i förordning (EG) nr 659/1999 som rättslig grund för sin åtgärd, eftersom den föreskriver att kommissionen måste bevisa att åtgärden inte utgjorde något stöd när den infördes men senare blev ett stöd på grund av utvecklingen på den gemensamma marknaden. Kommissionen har dock inte visat att en sådan utveckling ägt rum. Ingen annan bestämmelse i förordning (EG) nr 659/1999 gör det möjligt att tillämpa förfarandet gällande befintligt stöd i det fallet att kommissionen, efter att först ha varit av den uppfattningen att en viss åtgärd inte utgjorde stöd, ändrat sin bedömning och anser att det ändå är fråga om statligt stöd enligt artikel 87 i EG-fördraget. Kommissionen kan därför inte tillämpa förfarandet rörande befintliga stödordningar i kapitel V i nämnda förordning.

(29) För det andra kan kommissionen endast på vissa mycket stränga villkor retroaktivt upphäva eller ändra ett lagstridigt positivt beslut. Den måste framför allt iaktta en rimlig tidsfrist och först lägga fram bevis för att beslutet i fråga är olagligt. Dessutom måste den respektera de berörda parternas berättigade förväntningar. Dessa villkor uppfylls inte i det förfarande som kommissionen har följt, och därför finns det ingen rättslig grund för ett upphävande.

(30) För det tredje följer kommissionen inte det förfarande gällande befintligt stöd som den har valt. Klassificeringen av en åtgärd som stöd har så stor rättslig och ekonomisk betydelse, att en värdebedömning inte hör till behörighetsområdet för kommissionens tjänsteavdelningar, utan till kommissionskollegiets behörighetsområde. Därför inleddes samarbetsfasen inte på ett giltigt sätt genom skrivelsen av den 17 juli 2000 från Generaldirektoratet för konkurrens. Denna fas kunde inledas endast genom kommissionskollegiets beslut av den 11 juli 2001(17), varför man i detta fall har hoppat över ett steg i förfarandet gällande befintligt stöd. Kommissionen har således inte inlett förfarandet på vederbörligt sätt, och därför hävdar Belgien att man i skrivelsen av den 12 april 2002 lagt fram argument om de föreslagna lämpliga åtgärderna och inte synpunkter på inledande av förfarandet.

IV.2 Åtgärdens stödkaraktär

(31) Både de belgiska myndigheterna och de berörda parter som inkommit med synpunkter anser att den skatteordning som tillämpas på samordningscenter inte uppfyller ett enda av de kriterier som måste uppfyllas för att en åtgärd skall kunna klassificeras som stöd.

IV.2.1 Ekonomisk fördel

(32) För det första påpekar vissa berörda parter att de förmåner som samordningscentren medför är en följd av skalfördelar tack vare centraliseringen av vissa horisontella verksamheter inom gruppen och att de inte lät sig ledas av ett förmodat förmånligt skattesystem när de fattade sitt beslut om att inrätta ett center i Belgien. I detta sammanhang hänvisar parterna till att det finns alternativa placeringsorter med attraktivare beskattningssystem.

(33) För det andra lägger Forum 187 på samma sätt som belgiska staten fram argument gällande alla särskilda åtgärder med anledning av vilka kommissionen inledde förfarandet den 27 februari 2002.

IV.2.1.1 Befrielse från fastighetsskatt

(34) För det första har kommissionen inte visat att fastighetsskatten orsakar kostnader som företagen normalt måste bära. Tvärtom omfattar belgisk rätt många befrielser från fastighetsskatten, särskilt till förmån för företag etablerade i sysselsättnings- eller omstruktureringsområden samt innovationsföretag. Dessutom beviljas genom olika regionala föreskrifter och förordningar en skattebefrielse för att främja ekonomisk expansion eller nyinriktning. Med tanke på att de flesta bolag som är etablerade i Belgien omfattas av befrielsen från fastighetsskatt i en eller annan form, är det således inte fråga om en särskild förmån som beviljas samordningscentren.

(35) För det andra kan bara de center som äger de byggnader de använder dra nytta av den skatteförmån som befrielsen från fastighetsskatt medför. Enligt Forum 187 är endast 5 % av centren i denna situation.

IV.2.1.2 Befrielse från kapitalskatt

(36) För det första bestrider Belgien också i detta fall att kapitalskatten orsakar utgifter som företag normalt måste betala. För att underbygga detta påstående hänvisar man till att belgisk lagstiftning föreskriver andra befrielser från kapitalskatt, särskilt sådana befrielser som beviljas bolag belägna i sysselsättningsområden och sådana som sammanhänger med beviljande av vissa stöd för att främja investeringar och sysselsättning i Belgien. Eftersom största delen av kapitalinvesteringarna i Belgien omfattas av befrielse av något slag, är det följaktligen inte fråga om en särskild förmån som beviljas centren.

(37) För det andra föreskrivs det i artikel 7.1 i rådets direktiv 69/335/EEG av den 17 juli 1969 om tillnärmning av medlemsstaternas lagstiftning om indirekta skatter på kapitalanskaffning(18), senast ändrat genom anslutningsakten för Österrike, Finland och Sverige, att befrielser från tiden före den 1 juli 1984 skall kvarstå. Befrielsen enligt artikel 29 i lagen av den 11 april 1983 härrör dock från tiden före detta datum. I samband med en eventuell tillämpning av artikel 9 i detta direktiv hävdar Belgien att denna befrielse inte orsakar någon snedvridning av konkurrensen på den gemensamma marknaden, eftersom många andra medlemsstater inte uppbär kapitalskatt. Följaktligen är varken artikel 102 i EG-fördraget (numera artikel 97), som förutsätter samråd med kommissionen, eller artikel 9 i direktivet, som hänvisar till sistnämnda bestämmelse i fördraget, tillämplig i detta fall. De i direktivet föreskrivna villkoren för beviljande och bibehållande av denna befrielse är dock uppfyllda.

IV.2.1.3 Befrielse från skatt på kapitalinkomster

(38) För det första skall skatt på kapitalinkomster inte ses som en fast regel i det allmänna belgiska skattesystemet, eftersom det finns så många undantag att största delen av penningflödet undgår att omfattas av den. För att underbygga detta påstående räknar de belgiska myndigheterna upp ett antal befrielser från skatten på räntor och aktieutdelningar, av vilka en del enligt de belgiska myndigheterna påminner mycket om de befrielser som beviljats samordningscentren, eftersom befrielsen alltid beviljas inkomster som utbetalats till personer som inte är bosatta i Belgien. Enligt Forum 187 undgår alla belgiska företag i egenskap av "professionella investerare"(19) källskatt på aktieutdelningar. Samordningscentren är professionella investerare och därmed således automatiskt befriade från skatt på kapitalinkomster. Dessutom omfattas största delen av de räntor som betalas till personer som inte är bosatta i Belgien i regel av befrielsen från skatt på kapitalinkomster. Därför framställs stödordningen som en förenkling på grundval av det faktum att centren genomför sina transaktioner uteslutande inom gruppen. Det bör vidare påpekas att de belgiska myndigheterna tidigare åberopat kommissionens ståndpunkt, som talat för ett avskaffande av källskatt i alla dess former. De beskyller kommissionen för inkonsekvens, då den i detta ärende motsätter sig en källskattebefrielse.

(39) För det andra ger befrielsen från skatt på kapitalinkomster inte mottagarna av kapitalinkomster någon möjlighet att betala skatten senare, såsom kommissionen påstår. Som kompensation för att ingen källskatt tas ut, måste de göra större förhandsbetalningar (dvs. förskott på skatter som tas ut senare).

(40) För det tredje är det fel att påstå att befrielsen från skatt på kapitalinkomster automatiskt leder till en total avsaknad av beskattning, om källskatten utgör den slutliga skatten. Belgien har undvikit detta genom att föreskriva att befrielsen gäller endast om mottagaren av räntebetalningar är känd och inte omfattas av inkomstskatt för fysiska eller juridiska personer, vilka är de enda skattskyldiga för vilka källskatten utgör en slutlig skatt.

(41) För det fjärde har kommissionen, vad beträffar samordningscentrens befrielse från skatt på inkomster från räntor på insättningar, en felaktig uppfattning om det belgiska systemet, i vilket alla bolag befrias från denna källskatt i sin egenskap av "professionella investerare". Samordningscentren gynnas således inte i förhållande till andra bolag.

IV.2.1.4 Fiktiv skatt på kapitalinkomster

(42) År 1991 nedsattes den fiktiva skatten på kapitalinkomster till noll, varför kommissionen i onödan bekymrar sig för denna åtgärd.

IV.2.1.5 Schablonmässigt fastställande av inkomster (cost plus)

(43) För det första rekommenderas cost plus-metoden kraftigt av OECD för ändamålet att fastställa priserna för överföring av tjänster inom en grupp. I detta sammanhang åberopar man att uteslutandet av vissa kostnader och utgifter från beräkningsunderlaget för cost plus är förenligt med OECD-rekommendationerna, i vilka det sägs att det inte alltid är nödvändigt att lägga till en vinstmarginal för att ett pris skall motsvara konkurrensvillkoren (at arm's length). Dessutom måste den belgiska förvaltningen stödja sig på OECD-rekommendationerna vid fastställandet av överföringspriserna(20). Vidare kan, enligt OECD-principerna, utgifter som genomförs i ett visst land via en affärsenhet som inte är en fast inrättning eller ett dotterbolag, i regel avdras av de enheter för vilkas räkning utgifterna har genomförts. I det fallet finns det ingen förmedlingsmarginal.

(44) För det tredje är beräkningen av en enda procentsats på 8 % berättigad därför att denna procentsats användes redan före införandet av stödordningen för samordningscentren för fastställande av de skattepliktiga inkomsterna för utländska bolags dotterbolag i Belgien. Vidare anförs att den belgiska förvaltningen använder schabloniserade procentsatser för att beräkna vinstmarginalen också för vissa kategorier av fria yrkesutövare. I sin kritik av tillämpningen av en sådan schablonsats underskattar kommissionen den administrativa praxis som tillämpats sedan 1964 och som utgör en oskiljaktig del av det belgiska skattesystemet.

(45) För det fjärde är skatteordningen ofördelaktig jämfört med det allmänna skattesystemet, om centrets resultaträkning uppvisar ett underskott. I ett sådant fall måste centren nämligen betala inte bara skatt på en fiktiv schabloninkomst som fås genom tillämpning av cost plus-metoden men också schablonskatten på 10000 euro per anställd(21), eftersom inget skattebelopp hade uppkommit på grundval av den allmänna metoden. Dessutom skulle en eventuell underskattning av den skatt som skall betalas av ett center i Belgien automatiskt kompenseras av moderbolaget för den multinationella gruppen när det betalar skatt på sin globala inkomst. Som exempel nämns grupper med moderbolag i Förenta staterna, Finland och Tyskland. Enligt Forum 187 medför detta således ingen fördel för gruppen i fråga.

(46) För det femte är det ingen fördel att personalkostnaderna inte medräknas, eftersom detta kompenseras av den fasta skatten på de tio första arbetstagarna. Denna personalskatt motsvarar 8 % av ett belopp som är jämförbart med de personalkostnader som inte medräknas. Det är motiverat att finansieringskostnaderna inte medräknas, för om de medräknades i beskattningen skulle det leda till en skatt som är högre än de inkomster centret får genom sin förmedlingsmarginal.

(47) För det sjätte är det alternativa underlag som beskrivs i skäl 16 inget teoretiskt underlag, utan det fungerar ofta som det faktiska skatteunderlaget.

IV.2.2 Användning av statliga medel

(48) För det första har inga statliga medel använts vid tillämpningen av ordningen gällande samordningscenter. Tvärtom har införandet av ordningen lockat samordningscenter till Belgien och därmed ökat den belgiska statens inkomster.

(49) För det andra omfattas de flesta bolag som är etablerade i Belgien av någon form av befrielse från skatt på kapitalinkomster, fastighetsskatt och kapitalskatt. Den belgiska staten går därför inte miste om extra skatteinkomster.

IV.2.3 Snedvridning av konkurrensen och negativ påverkan på handeln mellan medlemsstaterna

(50) För det första motiveras kommissionens beslut om att inleda förfarandet endast ytligt och teoretiskt, och det visas inte konkret att konkurrensen snedvrids och att handeln påverkas negativt. Med åberopande av en dom(22) som avkunnats av EG-domstolen betraktar Belgien en sådan otillräcklig motivering som en tillräcklig grund för ogiltigförklaring.

(51) För det andra får beskattningssystemen i övriga medlemsstater inte lämnas obeaktade. Kommissionens ståndpunkt, enligt vilken den aktuella skatteordningen (uteslutande) skall undersökas mot bakgrund av nu gällande allmän skattelagstiftning i Belgien, kan inte godtas. Befrielsen från fastighetsskatt, skatt på kapitalinkomster och kapitalskatt kan omöjligt påverka handeln mellan medlemsstater negativt, eftersom motsvarande skatter inte förekommer i vissa - om inte i de allra flesta - andra medlemsstater. Det framgår inte heller av kommissionens analys av den cost plus-metod som tillämpas i Belgien i vilket avseende denna metod skulle vara fördelaktigare än de metoder som i andra medlemsstater tillämpas på strukturer som är jämförbara med samordningscentren. De förmåner som beviljas centren finns också i ett antal andra länder, och kommissionen har inte kunnat visa att konkurrensen och handeln mellan medlemsstater påverkats negativt. Kommissionen borde ha lagt fram konkreta bevis på denna negativa påverkan.

(52) För det tredje gör kommissionen på rent teoretiska grunder gällande att förekomsten av belgiska samordningscenter inom multinationella grupper har en negativ påverkan på konkurrensen och handeln. Därmed förbigår kommissionen det ekonomiska faktum att den allmänna tendensen att koncentrera tillhandahållandet av tjänster inom en grupp i affärsenheter av typen "samordningscenter" berättigas av att kostnaderna blir lägre genom att skalfördelar uppstår. Enligt Forum 187 har alla multinationella företag en affärsenhet som ansvarar för centraliseringen av bland annat kassaförvaltning, finansiering, bokföring eller personalförvaltning för de företag som tillhör gruppen. Det står alla dessa multinationella företag fritt att inrätta ett center i Belgien eller någon annanstans. Därför är det inte fråga om någon snedvridning av konkurrensen.

(53) För det fjärde hänvisar man till att konkurrensen på finansmarknaden inte snedvrids fastän centren har en privilegierad finansiell ställning, eftersom finansinstituten fastställer sina villkor utifrån en oberoende analys av gruppens situation, utan hänsyn till förekomsten av ett samordningscenter och de fördelar eventuella särskilda skatteordningar medför. Dessutom stödjer sig bankerna på referensräntesatser (LIBOR, EURIBOR osv.) som centren inte på något sätt kan påverka.

IV.2.4 Åtgärdens selektiva/specifika karaktär

(54) För det första har kommissionen inte visat att skönsmässiga befogenheter är förknippade med beviljandet av förmåner enligt skatteordningen. Tvärtom tillämpar administrationen klara regler på ett strikt och enhetligt sätt. Särskilt det faktum att inget godkänt center får utöva försäkrings- och återförsäkringsverksamhet beror uteslutande på försäkringslagstiftningen, som inte tillåter att ett försäkringsföretag bedriver annan verksamhet, och inte på att skatteförvaltningen skulle ha ett visst spelrum i sin bedömning.

(55) För det andra anser den belgiska regeringen att kommissionen utan skäl lägger bevisbördan hos Belgien genom att kräva bevis på att ordningen berättigas av det belgiska skattesystemets art eller struktur. Kommissionen hänvisar till meddelandet som stöd för sitt krav, men medlemsstaterna kan inte åläggas nya skyldigheter genom ett meddelande. Tvärtom är det kommissionen som skall visa att ordningen är oberättigad på grund av det belgiska skattesystemets struktur.

Berättigande på grund av skattesystemets art eller struktur

(56) För det första är det en oskiljaktig del av ett skattesystem att det sätter gränser och villkor för de för- och nackdelar det erbjuder. I motsats till vad kommissionen hävdar bygger det belgiska systemet på principen att bolag i egenskap av "professionella investerare" är befriade och inte på principen om systematisk uppbörd av en skatt (se skäl 38 Huvudsyftet med skatten på kapitalinkomster är att beskatta fysiska och juridiska personer, för vilka den har en befriande verkan. Det betyder att dessa personer inte längre är skyldiga att uppge kapitalinkomster som källskatten uppburits på, eftersom denna källskatt utgör den slutliga skatten på inkomsterna i fråga. Att de relevanta föreskrifterna är utformade som ett system följt av en mångfald undantag beror på lagstiftarens önskan att ta in dessa föreskrifter i en avdelning inom inkomstskattelagstiftningen (Wetboek van de Inkomstenbelastingen 1992 [nedan kallad "WIB92"]) som gäller gemensamt för de fyra skatteslag(23) som tas ut. Enligt Forum 187 ligger det i ett skattesystems innersta väsen att fastställa principer och föreskriva undantag från denna. Dessa undantag gynnar oundvikligen en del företag mer än andra. Det betyder dock inte alls att alla dessa befrielser skall klassificeras som statligt stöd enligt artikel 87.1 i EG-fördraget. Därför är det olämpligt att bestämmelserna i sistnämnda artikel tillämpas systematiskt på sådana befrielser.

(57) För det andra åskådliggör de belgiska myndigheterna med ett sifferexempel att bolag i allmänhet - och samordningscenter i synnerhet - skall befrias från skatt på kapitalinkomster för att de varje år genomför ett stort antal finansiella transaktioner. Utan denna befrielse skulle totalbeloppet för den uppburna skatten vida överstiga den skatt som skall betalas för hela året, och belgiska staten skulle vara skyldig att återbetala ansenliga belopp till alla bolag i landet. Detta gäller i ännu högre grad för samordningscentren eftersom de är verksamma på området för centralisering av kassaförvaltningen (cash pooling).

(58) För det tredje berättigas centrens skattebefrielse av den risk för dubbelbeskattning som källskatten är förknippad med. Även om ett alltför stort uttag av källskatt kan härledas till inhemska transaktioner, beaktar nämligen en stat sällan källskatt som tagits ut i utlandet. Dessutom är det så att även om vissa stater godtar att källskatt som tagits ut i utlandet läggs till skatt som tas ut i hemlandet, går ingen stat så långt att den återbetalar källskatt som är alltför stor i förhållande till den slutliga beskattningen.

(59) För det fjärde är den selektivitet som kommissionen förkastat berättigad, eftersom åtgärden enbart är avsedd för företag som fullgör uppgifter som normalt utförs av ett huvudkontor. I detta sammanhang hänvisar man till att denna selektivitet är ungefär densamma som i den stödordning som föreskrivs i rådets direktiv 90/435/EEG av den 23 juli 1990 om ett gemensamt beskattningssystem för moderbolag och dotterbolag hemmahörande i olika medlemsstater(24), ändrat genom anslutningsakten för Österrike, Finland och Sverige, (eller genom förslaget till rådets direktiv om ett gemensamt system för beskattning av räntor och royalties som betalas mellan närstående bolag i olika medlemsstater)(25). Slutligen var den allmänna karaktären hos den befrielse som från och med 1983 beviljades för inkomster som betalades ut av centren berättigad på sin tid, eftersom syftet med dessa center var att främja utvecklandet av nya, ännu okända slag av finansiella transaktioner. Det kunde dock ännu inte fastställas med säkerhet om de olika befrielser som då föreskrevs också skulle vara tillämpliga på dessa nya finansieringsflöden.

IV.3 Förenlighet med den gemensamma marknaden

(60) Den belgiska regeringen anser att om stöd föreligger, är detta förenligt med den gemensamma marknaden enligt artikel 87.3 c i EG-fördraget, eftersom stödordningen infördes för att främja investeringar och sysselsättning i Belgien. Till stöd för detta påstående hänvisar kommissionen till den rapport som föregick det kungliga beslutet nr 187.

(61) Vad beträffar befrielsen från kapitalskatt frågar sig kommissionen om den är förenlig med de relevanta gemenskapsbestämmelserna. Belgien uppger att alla villkor och formella krav enligt direktiv 69/335/EEG har uppfyllts och bekräftar att tillämpningen av denna befrielse följaktligen är förenlig med artikel 7 i direktivet, som i sig föreskriver att befrielser från tiden före den 1 juli 1984 skall upprätthållas. Den befrielse som anges i artikel 29 i lagen av den 11 april 1983 är från tiden före detta datum.

IV.4 Berättigad förväntning

(62) För det första har den förmån som skatteordningen medför beviljats centren i god tro och helt lagligt. Centren kan därför åberopa principen om berättigade förväntningar för att dra fullständig nytta av den gällande koncessionen med en löptid på tio år. Denna berättigade förväntning grundar sig på kommissionens beslut från 1984 och 1987 om att godkänna skatteordningen och på det svar(26) som den dåvarande kommissionsledamoten med ansvar för konkurrensfrågor gav på en parlamentsfråga 1990. Svaret bekräftade att kommissionen med hänsyn till gällande regler om statligt stöd inte hade några invändningar mot skatteordningen för samordningscenter.

(63) För det andra strider kommissionens plötsliga upphävande av sina beslut från 1984 och 1987 mot vissa grundläggande principer i gemenskapsrätten, särskilt principerna om rättssäkerhet och berättigade förväntningar. Sålunda betonar Forum 187, och citerar gemenskapens rättspraxis, att det finns en presumtion om att kommissionens beslut är lagliga och att denna måste ange och förklara skälen till varför den beslutar att tidigare beslut var olagliga (dom i målet Papiers Peints(27)). Den måste göra detta inom en rimlig tid (dom i målet Alpha Steel(28)). Den som beslutet riktar sig till måste kunna fastställa vilka skyldigheter han åläggs genom beslutet (domarna i målen Gondrand(29) och Opel Austria(30)). Kommissionen har kritiserats för att den tillämpat olika tolkningar mellan ett beslut från 1999 och de fem föregående besluten, som gällde samma företag (dom i målet Kvaerner Warnow(31)). Väcker den som beslutet riktar sig till inte talan mot beslutet inom två månader, kan beslutet inte längre ifrågasättas, och kommissionen är i samma situation som då den förklarade att ordningen inte utgjorde något stöd. Slutligen får kommissionen, efter det att en ordning godkänts, inte längre granska varje enskild åtgärd som godkänts inom ramen för den ordningen (dom i målet Italgrani(32)).

(64) För det tredje skulle centren - eller de grupper de tillhör - lida ansenlig skada om kommissionen skulle förbjuda ordningen, eftersom de inte skulle kunna utnyttja resten av koncessionens löptid. Denna skada skulle i synnerhet bli följden av skyldigheten att flytta centrens verksamhet från Belgien till utlandet och att säga upp de långfristiga avtalen med anställda eller finansinstitut(33) eller med ägarna av de byggnader som centren hyr. Till följd av beviljandet eller förlängningen av koncessionen har viktiga investeringar gjorts inom gruppen för att organisera centrets verksamhet och anpassa gruppens struktur(34) inför en centralisering av verksamheterna i fråga. De berörda grupperna har beslutat att inrätta sina center i Belgien eller att investera där, eftersom de hade berättigade förväntningar om att stödordningen inte utgjorde statligt stöd i den mening som avses i artikel 87 i EG-fördraget och att de skulle kunna utnyttja skatteordningen så länge deras koncession gällde eller till och med därefter, det vill säga för att förbli verksamma under en lång tid.

(65) Av dessa skäl anser Forum 187 att kommissionen inte kan upphäva sina tidigare beslut från 1984 och 1987 och att den måste avbryta det förfarande den inledde den 27 februari 2002. De föreningar och center som särskilt uttalat sig kräver att man erkänner de förväntningar som de av berättigade skäl haft på att den koncession som den belgiska regeringen beviljat är laglig och att effekterna av ordningen fortbestår till utgången av den löpande koncessionsperioden. De sista förlängda koncessionerna löper till och med den 31 december 2010.

(66) Vissa center gör dessutom anspråk på att få sin koncession förlängd för en ny tioårsperiod utöver den löpande koncessionsperioden.

V. DE BELGISKA MYNDIGHETERNAS STÅNDPUNKT AVSEENDE SYNPUNKTERNA FRÅN TREDJE PARTER

(67) Belgien konstaterar att de talrika synpunkter som inkommit visar en positiv inställning till ordningen. Omfattningen av de investeringar som dessa tredje parter har gjort visar hur stort förtroendet är för samordningscentrens status och för Belgiens och gemenskapens beslut gällande detta. De belgiska myndigheterna påpekar vidare att ingen ekonomisk aktör har uttalat sig negativt om stödordningen, vilket enligt dem bekräftar att det inte kan vara tal om någon snedvridning av konkurrensen.

VI. BEDÖMNING AV ÅTGÄRDERNA

VI.1 Förfarande

(68) Belgiska staten och Forum 187 kritiserar klassificeringen av åtgärden som befintligt stöd, den rättsliga grund som kommissionen har valt för sitt agerande och det förfarande som kommissionen har följt.

(69) Enligt kommissionen har föremålen för kritiken faktiskt sin grund i förordning (EG) nr 659/1999 och i övrigt utgör artiklarna 87 och 88 i EG-fördraget den verkliga rättsliga grunden för alla åtgärder som kommissionen vidtar i samband med statligt stöd. I artikel 87 anges villkoren för stödåtgärder och deras förenlighet med den gemensamma marknaden. Det rör sig om objektiva kriterier och kommissionen har inget som helst spelrum när det gäller bedömningen av stödåtgärder. Om kommissionen kan påvisa att en åtgärd uppfyller alla kriterier enligt artikel 87, visar den att det är fråga om en stödåtgärd, även om motsatsen gjorts gällande i ett tidigare beslut. I förordning (EG) nr 659/1999 bekräftas detta synsätt endast genom att "stöd" definieras som "varje åtgärd som uppfyller alla de kriterier som fastställs i artikel 87.1 i fördraget". Eftersom det rör sig om en stödåtgärd enligt artikel 87.1 i EG-fördraget är artikel 88 tillämplig, och det måste fastställas om stödåtgärden kan klassificeras som befintligt stöd eller inte. I förordning (EG) nr 659/1999 talas i detta fall om "nytt stöd".

(70) I artikel 88.1 i EG-fördraget förbehålls befintligt stöd ett förmånligare förfarande, som ger medlemsstaten fler tillfällen att lägga fram sin ståndpunkt. Endast om dessa förslag avslås kan det formella granskningsförfarandet - som är tillämpligt på nytt eller olagligt stöd med omedelbar verkan - inledas med avseende på befintligt stöd. I artikel 1 b i förordning (EG) nr 659/1999 beaktas olika situationer avseende "befintligt stöd". Därmed utgör särskilt "godkänt stöd" befintligt stöd, oberoende av om stödet uttryckligen har godkänts som stöd som är förenligt med den gemensamma marknaden, som en åtgärd som inte utgör stöd eller, mindre explicit, därför att kommissionen inte har några invändningar. Såsom anges i punkt 32 i skrivelsen gällande inledandet av förfarandet, omfattar denna bestämmelse den eventualiteten att kommissionen, efter att ursprungligen ha ansett att en viss åtgärd inte utgör stöd, ändrat sin bedömning och kommit fram till att det ändå var fråga om ett stöd enligt artikel 87 i fördraget. Denna kategori omfattar också stöd som betraktas som befintligt stöd, eftersom det kan fastställas att det inte utgjorde stöd vid tidpunkten för ikraftträdandet, utan blev stöd senare på grund av utvecklingen på den gemensamma marknaden, utan att ha ändrats av den berörda medlemsstaten. Kommissionen drar därför följande slutsatser.

(71) För det första kan man inte, om artikel 1 b i förordning (EG) nr 659/1999 inte är tillämplig i det aktuella fallet, vilket den belgiska staten och Forum 187 har försökt bevisa, dra slutsatsen att kommissionen saknar rättslig grund för att fortsätta sin undersökning. Tvärtom gäller att eftersom kommissionen fastställer att ordningen om samordningscenter har alla kännetecken på en stödordning (se VI.2 Stödkaraktär), skall den enligt artikel 88.1 eller 88.2 i EG-fördraget upphäva eller ändra stöd som är oförenligt med den gemensamma marknaden. Om det inte kunde fastställas att stödet utgjorde befintligt stöd, borde kommissionen ha dragit slutsatsen att det var fråga om "nytt stöd", att det fördelaktigare förfarandet för "befintligt stöd" inte var tillämpligt och att det formella granskningsförfarandet måste inledas omedelbart. Ett sådant tillvägagångssätt hade dock varit oberättigat, med hänsyn till situationen till följd av 1984 års beslut. Kommissionen bekräftar således sin bedömning att ordningen gällande samordningscenter utgör befintligt stöd, eftersom den godkändes 1984.

(72) För det andra bekräftar kommissionen på nytt sin rätt att upphäva eller ändra ett olagligt positivt beslut (se skäl 29). Såsom angavs redan i punkt 33 i skrivelsen om inledandet av förfarandet kan kommissionen verkställa ett sådant upphävande, om vissa, genom rättspraxis fastställda villkor(35) uppfylls. Kommissionen anser att om detta kommissionsbeslut skall betraktas som ett upphävande eller snarare en ändring av de tidigare besluten från 1984 och 1987, är dessa villkor uppfyllda. Mer generellt garanterar det iakttagna förfarandet rättssäkerhet och respekten för stödmottagarnas berättigade förväntningar, om förfarandet fastställs och inte äventyrar den faktiska tillämpningen av gemenskapsrätten. Med tanke på att förfarandet gällande befintligt stöd utesluter allt återkrav av tidigare beviljat stöd, kan detta beslut inte ges någon retroaktiv verkan. Eftersom förfarandet enbart påverkar framtida situationer kan kommissionen, förutsatt att de berörda parternas berättigade förväntningar respekteras, därför inte godta ståndpunkten att den rimliga tidsfristen för att upphäva eller ändra det olagliga beslutet skulle ha löpt ut.

(73) För det tredje kan kommissionen, vad beträffar iakttagandet av förfarandet för befintligt stöd, endast återge innehållet i punkt 34 i skrivelsen om att inleda förfarandet: "Kommissionen påpekar att skrivelsen(36) av den 17 juli 2000 inte innehöll någon formell och slutlig ståndpunkt, utan var ett första steg i ett långt förfarande. Skrivelsen har motsvarat sitt syfte, eftersom den har gjort det möjligt för de belgiska myndigheterna att framföra sina synpunkter redan innan kommissionen föreslog lämpliga åtgärder. Slutligen är begäran om upplysningar och uppmaningen att inkomma med synpunkter i den mening som avses i artikel 17 i procedurförordningen, av samma art som andra, tidigare steg som förordningen föreskriver om i ett annat sammanhang (t.ex. begäran om upplysningar och påminnelser enligt artikel 5 och artikel 10, uppmaningar att inkomma med synpunkter enligt artikel 11) vilka kommissionens avdelningar vidtog under iakttagande av fast praxis som medlemsstaterna inte motsätter sig. Skrivelsen i fråga behövde därför inte godkännas av kommissionskollegiet".

VI.2 Stödkaraktär

(74) Efter det att det formella granskningsförfarandet avslutats och med beaktande av de argument som framförts inom ramen för beslutet om att inleda förfarandet, anser kommissionen att de tvivel som uttrycktes i förfarandets inledande skede av följande skäl inte kan anses grundlösa.

VI.2.1 Ekonomisk fördel

(75) Kommissionen bekräftar att de olika befrielserna från fastighetsskatt, skatt på kapitalinkomster och kapitalskatt, beviljandet av en fiktiv skatt på kapitalinkomster samt schablonmetoden för att fastställa centrens beskattningsbara inkomst, såsom de beskrivs i detta beslut, ger dessa center och de grupper de tillhör ekonomiska fördelar som avses i artikel 87.1 i EG-fördraget.

VI.2.1.1 Befrielse från fastighetsskatt

(76) För det första gäller för inkomster av fastigheter i regel att ägare eller nyttjanderättshavare beskattas, oberoende av om det är fråga om fysiska personer, bolag eller andra juridiska personer eller om personerna i fråga bor i Belgien eller utomlands. Fastighetsskatten är följaktligen en börda som normalt måste bäras av varje företag som äger fastigheter i Belgien(37). De nämnda undantagen - bolag som är etablerade i sysselsättningsområden, innovationsföretag, bolag i omstruktureringsområden - gäller inte på långt när alla eller ens de flesta av de företag som är etablerade i Belgien, och därför är det en överdrift att påstå att största delen av de belgiska bolagen på ett eller annat sätt omfattas av befrielsen från fastighetsskatt. Dessutom räcker blotta det faktum att det finns andra typer av befrielse och att dessa till och med är många, inte till för att på ett avgörande sätt motivera en befrielse. Varje förmån måste prövas mot de förutsättningar och omständigheter som är förknippade med dess beviljande med hänsyn till statsstödsreglerna. De nämnda typer av befrielser kan antingen inte utgöra stöd eller utgöra stöd som är förenligt med den gemensamma marknaden eller utgöra olagligt eller i Belgien genomfört stöd som är oförenligt med den gemensamma marknaden. Kommissionen vill framför allt betona innehållet i sitt beslut SG(83) D/12, som riktades till Belgien den 3 januari 1983 i samband med ordningen gällande bolag som är etablerade i ett sysselsättningsområde. I beslutet heter det att kommissionen har fastställt att befrielsen från bolagsskatt, fastighetsskatt och registreringsavgift omfattas av det generella stödförbudet i artikel 92.1 i EG-fördraget, innan det stöd det är fråga om förklaras förenligt med den gemensamma marknaden. Denna princip åberopas på nytt i beslut(38) SG(2000) D/108799, som också riktades till Belgien.

(77) För det andra bevisar inte det ringa antal företag som befrias från fastighetsskatt att dessa center inte omfattas av en förmån.

VI.2.1.2 Befrielse från kapitalskatt

(78) Regeln(39) i Belgien är att inkomster beskattas. Kapitalskatten är därför en utgift som normalt - i den mening som avses i artikel 3 i direktiv 69/335/EEG - måste betalas av varje kapitalbolag som i Belgien ökar sitt kapital i den mening som avses i artikel 4 i direktivet. Såsom i fallet med fastighetsskatten omfattar de enskilda nämnda undantagen inte flertalet av de företag som i princip omfattas av beskattning och därför är det en överdrift att påstå att största delen av de belgiska företagen omfattas av en befrielse från kapitalskatt i någon form. Dessutom gäller det i slutet av skäl 76 anförda argumentet mutatis mutandis också här för att avvisa jämförelsen med andra befrielser, särskilt med sådana som beviljas företag som är etablerade i sysselsättningsområden.

(79) Slutligen förefaller hänvisningen till rådets eller kommissionens yttranden om ett avskaffande av kapitalskatten minst sagt paradoxal, med beaktande av omständigheten att betalningen av denna skatt är regel i Belgien. Befrielsen till förmån för centren kan i bästa fall ses som ett steg i den angivna riktningen, men om detta steg genomförs på ett diskriminerande sätt, gynnas centren jämfört med andra bolag som är etablerade på belgiskt territorium. Dessutom föreskriver inte direktiv 69/335/EEG ett avskaffande av kapitalavgiften, utan i stället en harmonisering av denna, och i direktivet tillåts nationella undantag endast inom en mycket strikt ram, vilka särskilt anges i artikel 9. Vad gäller den i detta fall aktuella befrielsen följs inte dessa ramar.

VI.2.1.3 Befrielse från skatt på kapitalinkomster

(80) Såsom i fallet med fastighetsskatten och kapitalskatten bekräftar kommissionen att befrielsen från skatt på kapitalinkomster utgör en ekonomisk fördel för centren eller de grupper dessa tillhör. Kommissionen bekräftar särskilt att den kapitalinkomstskatt som tas ut under de omständigheter som anges i allmän belgisk rätt är en utgift som företagen normalt skall betala. I den mån den allmänna befrielsen för de inkomster som centren betalar ut går längre än de befrielser som anges i allmän rätt, medför de en ekonomisk fördel för centren och de grupper dessa tillhör. Den fördel som är en följd av denna befrielse är, beroende på fallets art, resultatet av ett uppskov med betalningen av den slutliga skatten, av en nedsättning av den slutliga beskattningen eller rentav av att kapitalinkomsterna i fråga inte alls beskattas. De argument som belgiska staten och Forum 187 lagt fram kan av följande skäl inte godkännas.

(81) För det första kan, såsom redan anförts ovan, det faktum att det finns typer av befrielse som vissa företag kan använda sig av inte motiveras med att det finns andra typer av befrielse. I detta sammanhang är det av mindre vikt att de befriade företagen är fler än de företag som betalar eller tar ut källskatt. Mot bakgrund av att det finns skillnader i tillämpningen av källskatten, och befrielsen ger mottagarna en fördel jämfört med dem som inte omfattas av den, är artikel 87 i EG-fördraget potentiellt tillämplig på denna skillnad och det måste undersökas om den konstaterade fördelen utgör stöd i detta fall. Om så är fallet måste det undersökas om det är förenligt med den gemensamma marknaden.

(82) Vidare är långt ifrån största delen av de inkomster som betalas ut av bolag etablerade i Belgien befriade med stöd av allmän rätt. I belgisk lagstiftning beviljas endast få allmänna befrielser från skatten på kapitalinkomster på grundval av gäldenärens egenskaper, och när så är fallet kan situationen för de berörda gäldenärerna(40) inte jämföras med centrens situation. Dylika typer av befrielse måste för övrigt fastställas i lag och inte genom kungligt beslut. I artikel 266 i WIB92 begränsas de facto kungens befogenhet att avvika från uppbörden av källskatt på inkomster för inkomsttagare vilkas identitet kan fastställas. Denna begränsning framhäver den exceptionella karaktär den belgiska lagstiftaren har velat ge allmänna befrielser.

(83) Vad gäller undantagen gällande befrielser i det kungliga beslutet/WIB92 beviljas de allra flesta på stränga villkor. Det gäller särskilt befrielser som beviljas professionella investerare, som långt ifrån alltid beviljas en allmän befrielse som kan jämföras med dem som beviljas centren och de grupper dessa tillhör. Således är till exempel, vad samordningscentren beträffar, följande inkomster befriade, medan detta inte är fallet med bolag som omfattas av allmän rätt:

- Inkomster som betalas ut till ett utländskt bolag som är etablerat utanför Europeiska unionen i ett land med vilket Belgien inte har slutit något avtal om förhindrande av dubbelbeskattning.

- Inkomster som betalas ut till ett bolag som är etablerat i Belgien eller i ett annat land inom EU och inte uppfyller kriterierna enligt direktiv 90/435/EEG.

- Inkomster som betalas ut till ett bolag som är etablerat i ett av de många länder med vilka Belgien ingått ett avtal som föreskriver uppbörd av källskatt, även om denna är nedsatt.

(84) De befrielser som beviljas personer som inte är bosatta i landet omfattas av stränga villkor och begränsar sig till inkomster för sparare som inte är bosatta i Belgien, så jämförelsen är inte relevant inom ramen för en "statsstödsanalys", som gäller skattemässiga fördelar som beviljas företag och inte sådana som beviljas sparare.

(85) För det andra är argumentet gällande förhandsbetalning av skatt inte relevant i samtliga fall, särskilt inte i de fall som beskrivs här, i vilka mottagaren av inkomsterna är en enhet som inte är etablerad i Belgien, som inte betalar skatt i Belgien och som därför inte kan beläggas med straff för att inga förhandsbetalningar har gjorts. I de fall där mottagaren av inkomsterna betalar skatt i Belgien, kommer han säkert i åtnjutande av en ekonomisk fördel då källskatten inte tas ut, eftersom förhandsbetalningarna görs frivilligt och vid bestämda tidpunkter enligt en tidsplan som företaget väljer utifrån sina beräknade beskattningsbara inkomster. Källskatten är däremot ett obligatoriskt uttag som anpassas under hela året alltid när inkomster betalas ut. I förekommande fall måste ett företag som uppvisar förlust eller ett företag men en liten beskattningsbar inkomst vänta till dess att den uttagna källskatten återbetalas.

(86) För det tredje utgör källskatten, enligt allmän rätt, den slutliga belgiska skatten inte endast för de inkomster som betalas ut till sparare - fysiska personer - eller till föreningar som omfattas av inkomstbeskattningen av juridiska personer, utan också för de inkomster som betalas ut till utländska bolag som inte kan tillgodoräkna sig eller återbetala dessa inkomster i bestämmelselandet för dessa inkomster. I det aktuella fallet innehåller den allmänna befrielse som beviljas för inkomster som betalas ut av centren en fördel för de företag inom gruppen som är etablerade utomlands, eftersom källskatten normalt utgör en slutlig skatt för dem.

(87) För det fjärde är det felaktigt att påstå att samtliga bolag är befriade från källskatt på insättningar i deras egenskap av "professionella investerare". Om detta hade varit fallet, skulle ingen ändring av artikel 110 i KB/WIB92 ha varit nödvändig, för att centren, som också är "professionella investerare", skall kunna dra nytta av skattebefrielsen för dessa inkomster.

VI.2.1.4 Fiktiv skatt på kapitalinkomster

(88) Kommissionen bekräftar därför att beviljandet av en fiktiv kapitalinkomstskatt verkligen utgör en fördel. Det faktum att procentsatsen för den fiktiva källskatten nedsattes till noll 1991, utesluter inte nödvändigtvis att räntor på långfristiga lån som beviljats före 1991 fortfarande omfattas av en fiktiv skatt på kapitalinkomster. Dessutom utgör blotta det faktum att denna åtgärd finns som en skatteordning en potentiell risk för konkurrensen och handeln mellan medlemsstaterna. Även om procentsatsen har nedsatts till noll, är ordningen i princip inte avskaffad och procentsatsen bör kunna ändras genom ett sedvanligt kungligt beslut.

VI.2.1.5 Schablonmässigt fastställande av inkomster (cost plus)

(89) För det första, även om det enligt OECD-riktlinjerna inte alltid är nödvändigt att beräkna en vinstmarginal för att ett pris skall uppfylla konkurrensvillkoren, handlar det om undantag som gäller tillfälliga kostnader för ett närstående bolags räkning till vilket de refaktureras som sådana. Dessa undantag gäller i inget fall kostnader som i regel bärs av samordningscentren inom ramen för den verksamhet för vilken de inrättades. Således utgör personalkostnaderna för centret och de finansiella kostnader som uppstår i samband med kassaförvaltningen eller finansieringsverksamheten betydande kostnadsinslag som på ett genomgripande sätt bidrar till förverkligandet av centrens inkomster. Att utesluta dem ur cost plus-underlaget är därför inte berättigat mot bakgrund av OECD-riktlinjerna för fastställande av internpriser.

(90) För det andra verkar Forum 187 åberopa jämförelsen med vissa enheter som saknar fasta inrättningar. Kommissionen kan inte godta denna jämförelse. För det första måste en sådan enhet uppfylla ytterst stränga villkor, vilket inte är fallet med de center som erkänts genom det kungliga beslutet nr 187. Centren är per definition bolag enligt belgisk lagstiftning eller fasta inrättningar tillhörande ett bolag enligt utländsk lagstiftning. Vidare agerar dessa enheter för andra enheters räkning och är transparenta för Belgien i beskattningshänseende: dessa enheter ger inte upphov till några beskattningsbara inkomster; de enheter som utövar tillsyn över dem ger upphov till direkt beskattningsbara inkomster. Syftet med cost plus-metoden är i huvudsak att i Belgien rekonstruera ett beskattningsunderlag för de center som i princip arbetar för sin egen räkning. Slutligen implicerar det anförda exemplet att beloppet för avgifterna överensstämmer med beloppet för de bokförda vinsterna, så att de bokföringsmässiga inkomsterna av dessa transaktioner de facto är lika med noll. På grund av transparensen i skattehänseende förutsätter denna situation att det belopp som avdras av dem som refaktureringen är avsedd för överensstämmer med det inkomstbelopp som de som refaktureringen är avsedd för tar in i beskattningsunderlaget. Tillämpningen av cost plus-metoden innebär snarare att det inte längre finns någon automatisk koppling mellan i Belgien bokförda och i Belgien beskattade inkomster. De fakturerade belopp som avdras av dem som refaktureringen är avsedd för, är därför inte nödvändigtvis de belopp som beaktas vid beräkningen av beskattningsunderlaget.

(91) För det tredje kan man inte utan vidare, utifrån det faktum att en procentsats på 8 % sedan 1964 använts för att fastställa de beskattningsbara inkomsterna för belgiska filialer till utländska bolag, dra slutsatsen att denna praxis är förenlig med fördraget. Kommissionen förhåller sig tvärtom kritiskt till att en enda procentsats tillämpas utan urskiljning på all verksamhet, eftersom det på det sättet inte är möjligt att för varje center fastställa ett beskattningsunderlag som uppfyller villkoret om fri konkurrens. Denna tidigare praxis innebär inte heller, vare sig för dessa filialer eller, i ännu mindre grad, för centren, att denna procentsats är en korrekt referens. Och även om denna procentsats i genomsnitt vore godtagbar i fallet med de belgiska filialerna till utländska bolag, skulle detta argument tvärtom bevisa att den är alltför låg i fråga om de center på vilka den automatiskt tillämpas med ett kraftigt reducerat kostnadsunderlag. Dessutom kan det, med tanke på att det rör sig om en administrativ praxis utan rättsligt värde, inte godtas att denna ur sitt ursprungliga sammanhang lösryckta procentsats skulle utgöra en del av allmän rätt eller det belgiska skattesystemet.

(92) För det fjärde förklarar det faktum att ordningen vid bokföringsmässiga förluster verkar ofördelaktig för centret, eller neutral för gruppen, om moderbolaget beskattas för sina inkomster på global nivå, otvivelaktigt frånvaron av fördelar för vissa företag, men av det kan man förvisso inte dra slutsatsen att det lika lite är fråga om någon fördel för andra företag, för vilka situationen är en annan. Dessutom begränsar sig centrens verksamhet till förberedande eller understödjande verksamhet, varför risken för en bokföringsmässig förlust är begränsad. Detta är uttryckligen en av orsakerna till varför det är motiverat att tillämpa en cost plus-metod. Vad beträffar beskattningen av moderbolagets inkomster i hela världen har det påvisats att denna situation gäller endast en minoritet av länder och ibland omfattas av vissa undantag. Även om moderbolaget är etablerat i något av dessa länder, finns det därför ingen garanti för att en skattefördel som beviljas centret kompenseras av moderbolaget.

(93) För det femte kan den fasta personalskatten (400000 belgiska franc eller 10000 euro per anställd) inte motivera att personalkostnaderna utesluts på grundval av cost plus-metoden. Å ena sidan härrör denna skatt från tiden efter införandet av cost plus-systemet och var därför inte avsett som en kompensation för att personalkostnaderna uteslutits ur cost plus-underlaget. Å andra sidan är det begränsat till de tio första anställda. För att kunna bli erkänd måste ett center ovillkorligen sysselsätta tio personer eller förbinda sig att sysselsätta tio personer inom två efter att ha inrättats. Det maximala beloppet för denna skatt fastställs därför ofta till 4 miljoner belgiska franc (eller 100000 euro). Med beaktande av att denna skatt omfattas av ett maximibelopp och enbart sammanhänger med antalet anställda, garanterar den ingen beskattning som är jämförbar med den som (särskilt) uppnås genom att personalkostnaderna tas in i cost plus-underlaget. Vad beträffar det faktum att de finansiella kostnaderna inte beaktas, utmynnar den motivering som Forum 187 anförde, även om den vore korrekt, närmast i att cost plus-metoden inte tillämpas för att rekonstruera inkomsterna av viss finansiell verksamhet. Av detta kan man inte i någon händelse dra slutsatsen att dessa kostnader systematiskt måste uteslutas ur cost plus-underlaget, utan att en alternativ metod tillämpas för att fastställa inkomsterna av finansieringsverksamheten.

(94) För det sjätte anser kommissionen att syftet med det alternativa underlaget är att begränsa verkningarna av ett eventuellt missbruk och att det inte kan utgöra något underlag som är jämförbart med det underlag som fås genom den traditionella metoden, som baserar sig på det bokföringsmässiga resultatet. Det alternativa underlaget omfattar nämligen enbart de exceptionella fördelar som beviljats centren och fördelar utan motprestation samt de utgifter som inte beaktas. Dessa belopp beskattas likaså hos övriga bolag och läggs till den bokföringsmässiga vinst som cost plus-metoden är avsedd att rekonstruera för centren.

(95) Syftet med tillämpningen av de riktlinjer som OECD har fastställt är att, enligt de regler som godkänts av de multinationella företagen och skattemyndigheterna i de berörda medlemsstaterna, fastställa internpriser som ligger nära de priser som råder i ett läge med fri konkurrens. Dessa regler gör det således möjligt att fastställa den bokföringsmässiga fördelningen av inkomsterna på bolagets olika enheter etablerade i olika medlemsstater. Dessutom måste tillämpningen av denna metod göra det möjligt för varje medlemsstat att beskatta de berörda bolagen utifrån ett beskattningsunderlag som är jämförbart med det som skulle ha blivit resultatet av beräkningen av skillnaden mellan inkomster och utgifter för ett företag som är verksamt i en omgivning där det rådde fri konkurrens. När detta jämförbara underlag, såsom fallet är i Belgien, är kopplat till den normala bolagsskattesatsen, är slutmålet att fastställa ett jämförbart beskattningsunderlag uppnått, och ingen fördel beviljas således genom tillämpningen av cost plus-metoden. Kommissionen anser att den cost plus-metod som tillämpas i Belgien inom ramen för den ordning som tillämpas på samordningscenter inte garanterar att inkomster som uppstått genom fri konkurrens beaktas, och ännu mindre att en skatt tas ut som är jämförbar med övriga bolag som omfattas av det allmänna skattesystemet. Den kumulativa effekten av att betydande kostnader lämnas obeaktade i cost plus-underlaget och tillämpningen av ett enda pris, som generellt fastställs till 8 %, och utan åtskillnad enligt den typ av verksamhet som centret utövar leder till en skattenedsättning som utgör en ekonomisk fördel som avses i artikel 87 i EG-fördraget.

VI.2.2 Användning av statliga medel

(96) Kommissionen vidhåller sin ståndpunkt att de i skäl 75 nämnda ekonomiska fördelarna finansieras med statsmedel. I jämförelse med tillämpningen av allmän rätt medför tillämpningen av undantagsordningen en skattenedsättning för de samordningscenter som är etablerade i Belgien. Belgiska staten avstår således från en del av sina skatteinkomster.

(97) Å ena sidan är den anförda ökningen av skatteinkomsterna ett resultat av en jämförelse av de totala skatteinkomsterna från alla belgiska företag tillsammans mellan tidpunkten för ordningens införande och i dag. En åtgärds karaktär av statligt stöd måste bedömas individuellt för det stödmottagande företaget vid en viss tidpunkt för att man skall kunna fastställa om vissa företag får mer från staten eller bidrar mindre till finansieringen av offentliga varor och tjänster. Om så inte är fallet, skulle allt stöd vara berättigat om det lockar ett företag till en medlemsstat, ökar dess framtida beskattningsbara inkomst eller därmed avhålls från att lämna landet.

(98) Å andra sidan är det faktum att belgiska staten avstår från skatteinkomsterna inom ramen för andra typer av befrielse inte relevant för bedömningen av befrielsens stödkaraktär. Såsom redan anförts i detta beslut, kan övriga anförda befrielser, var och en på grundval av sina egna kännetecken, utgöra såväl oförenligt som förenligt statligt stöd, eller inget statligt stöd alls. Inte vid någon av dessa tre typer av åtgärder är användningen av statliga medel utesluten.

VI.2.3 Snedvridning av konkurrensen och negativ påverkan på handeln mellan medlemsstater

(99) Kommissionen vidhåller likaså att de fördelar som beskrivs i detta beslut orsakar eller hotar att orsaka en snedvridning av konkurrensen mellan de företag som har sitt säte i Belgien, och att denna snedvridning påverkar handeln inom gemenskapen. Enligt EG-domstolens rättspraxis(41) och som framhävs i punkt 11 i meddelandet kan "man redan utifrån det enkla faktum att stödet stärker detta företags ställning i förhållande till andra konkurrerande företag i handeln mellan medlemsstaterna sluta sig till att handeln påverkas negativt".

(100) För det första anser sig kommissionen visserligen kortfattat men dock tillräckligt ha motiverat denna aspekt av sitt beslut om att inleda förfarandet i punkterna 56 och 57 i skrivelsen gällande inledande av förfarandet, till och med vad gäller den dom(42) som anförs i fotnoten. Enligt punkterna 65 och 66 i domen skall den motivering som krävs enligt artikel 190 i EG-fördraget (numera artikel 253 i EG-fördraget) vara anpassad till rättsaktens beskaffenhet, och det skall klart och tydligt framgå hur den institution som har antagit rättsakten har resonerat, så att de som berörs därav kan få kännedom om skälen för den vidtagna åtgärden och så att den behöriga domstolen ges möjlighet att utöva sin prövningsrätt. Kravet på motivering skall bedömas med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet. Enligt EG-domstolen krävs det dock inte att alla väsentliga faktiska och rättsliga omständigheter anges i motiveringen. Då det rör sig om ett beslut om statligt stöd, även om det i vissa fall kan framgå av de förhållanden under vilka stödet beviljades att stödet är av sådant slag att det kan påverka handeln mellan medlemsstaterna och snedvrida eller hota att snedvrida konkurrensen, åligger det kommissionen att åtminstone redogöra för dessa omständigheter i motiveringen till sitt beslut. Det framgår dock av de argument som lagts fram att centren, genom de förmåner de gynnas av, stärker sin konkurrensposition inom sektorn för tjänster som tillhandahålls av gruppmedlemmarna - där de konkurrerar direkt bland annat med finansinstitut och förvaltningsbolag och med konsultföretag specialiserade på skattefrågor, rekrytering, databehandling osv. - och också stärker konkurrenspositionen för de bolag som hör till gruppen, vilka är verksamma inom ett stort antal sektorer av ekonomin. Alla dessa sektorer är föremål för intensiv internationell och gemenskapsintern handel, och de stora multinationella företagen konkurrerar där direkt med andra multinationella eller lokala företag av varierande storlek.

(101) För det andra kan förekomsten av jämförbara eller konkurrerande bestämmelser i andra medlemsstater inte berättiga beviljandet av statligt stöd. Alla åtgärder, såsom den ordning som tillämpas på samordningscenter, måste analyseras mot bakgrund av skattesystemet i den berörda medlemsstaten. Dessa åtgärder kan vara allmänna åtgärder, förenligt stöd eller oförenligt stöd beroende på deras inneboende kännetecken. Ingen av dessa beskrivningar utesluter dock automatiskt förekomsten av konkurrenssnedvridningar eller negativ påverkan på handeln. Vad beträffar Belgiens krav att kommissionen empiriskt måste visa att konkurrensen snedvrids och handeln påverkas negativt, anser kommissionen detta krav vara överdrivet och hänvisar till domarna i målen C 15/98 och C 105/99.

(102) För det tredje känner kommissionen till fenomenet med att uppgifter inom multinationella grupper koncentreras till enheter av typen samordningscenter. Den kritiserar för övrigt inte alls detta så länge koncentreringen endast föranleds av de skalfördelar den kan medföra. Kommissionen kan däremot inte godkänna att inrättandet av sådana enheter åtföljs av särskilda skatteordningar som är betydligt förmånligare än allmän rätt. Kommissionen avvisar också argumentet att varje multinationellt företag förfogar över en sådan enhet eller kan inrätta en sådan i Belgien eller utomlands. Argumentet bygger på antagandet att de enda konkurrenterna till de stora multinationella grupperna i handeln inom gemenskapen är andra stora multinationella grupper. Detta antagande överensstämmer inte med verkligheten, eftersom också lokala företag eller mindre multinationella grupper deltar i handeln inom gemenskapen, men inte kan omfattas av de skatteförmåner som beviljas samordningscentren.

(103) För det fjärde drar gruppen direkt eller indirekt nytta av de finansiella fördelar som beviljas genom den skatteordning som gäller för samordningscentren. Dessa fördelar stärker gruppens finansiella ställning, vilket kan påverka den rating som bankerna beviljar dessa grupper, varigenom deras finansiella ställning stärks ytterligare genom att de får tillgång till gynnsammare villkor.

VI.2.4 Ordningens selektiva/specifika karaktär

(104) Kommissionen bekräftar att fördelarna är specifika, eftersom de gynnar vissa företag i den mening som avses i artikel 87 i EG-fördraget. Ordningen är direkt tillämplig på samordningscentren och, direkt eller indirekt, på övriga företag inom den multinationella grupp dessa center absolut måste höra till. Selektiviteten har inte sin grund i regionala eller sektoriella kriterier, utan i de obligatoriska kriterier som centren och de grupper de tillhör måste uppfylla för att bli erkända och därmed kunna dra nytta av ordningen (se skäl 13). Det handlar bland annat om kriterier som gäller gruppens omfattning och multinationella karaktär samt om den inom gruppen utövade verksamhetens art och karaktär. Kommissionen anser att de argument som de berörda parterna lagt fram inte har kunnat ändra dess övertygelse om att ordningen är selektiv, och inte heller om att denna selektivitet inte berättigas av skattesystemets art eller struktur.

(105) För det första, vad beträffar den skönsmässiga befogenheten att bevilja förmåner enligt prövning, godtar kommissionen argumentet om försäkrings- och återförsäkringsverksamhet. Den bestrider inte heller att förvaltningens skönsmässiga befogenhet när det gäller att bevilja eller inte bevilja ett samordningscenter koncession är mycket liten eller rentav obefintlig, och således inte utgör en del av ordningens specifika karaktär. Den upprepar dock sin uppfattning att det handlar om skönsmässig befogenhet vid valet av den procentsats på 8 % som i det administrativa cirkuläret anges som standardprocentsats. Denna systematiska tillämpning av en enhetlig och låg procentsats kan, med hänsyn till det begränsade underlag det är tillämpligt på, leda till ett lägre beskattningsunderlag och därmed till en ekonomisk fördel enligt artikel 87.1 i EG-fördraget.

(106) För det andra skapar meddelandet ingen ytterligare skyldighet för medlemsstaterna. Under de olika etapperna i förfarandet har kommissionen redogjort för orsakerna till varför den ansåg att de berörda åtgärderna var selektiva och varför den inte kunde se att ordningens art eller struktur skulle berättiga dem. För att skingra kommissionens betänkligheter kan medlemsstaten till exempel visa att ordningen inte har någon selektiv karaktär. En annan möjlighet är att bevisa att ordningens specifika karaktär motiveras av skattesystemets art eller struktur, vilket gör att den betraktas som en allmän åtgärd. I brist på övertygande argument anser kommissionen sin tolkning avseende ordningens selektivitet vara befogad.

Berättigande på grund av ordningens art eller struktur

(107) De argument som anförs i skäl 56-59 avseende skatten på kapitalinkomster är inte övertygande av följande orsaker.

(108) För det första infördes skatten på kapitalinkomster i princip verkligen som en typ av beskattning, och det är inte korrekt att påstå att källskatten främst har till syfte att beskatta fysiska och juridiska personer som inte är skyldiga att deklarera de inkomster som omfattas av källskatt. Vad beträffar övriga anförda typer av skattebefrielse så visar inte deras blotta existens att alla typer av befrielse rättfärdigas på grund av det belgiska skattesystemets art eller struktur, och i synnerhet visar de inte att de i lag fastställda selektivitetskriterierna för centren vore berättigade. Alla dessa befrielser kan på grundval av sina inre kännetecken alternativt utgöra förenligt eller oförenligt stöd eller inte utgöra något stöd alls. Särskilt med anledning av anmälan om ordningen för sysselsättningsområden klassificerade kommissionen 1982 uttryckligen de befrielser från källskatt som beviljades företag etablerade i sysselsättningsområdena som stöd, innan den förklarade dem förenliga med den gemensamma marknaden.

(109) De befrielser, också anförda av de berörda parterna, som enligt gemenskapsrätten beviljas för inkomster som betalas till utomlands bosatta omfattas i allmänhet av förbehåll och är begränsade till "icke-bofasta sparare", det vill säga fysiska personer som använder lösegendom som ger inkomster och inte för att utöva yrkesverksamhet.

(110) För det andra är det exempel som de belgiska myndigheterna ger för att visa att uppbörden av källskatt är oförenlig med centraliseringen av kassaförvaltningen (cash pooling) inte relevant i detta fall. Man utgår oriktigt ifrån att det företag som tar emot inkomsterna betalar skatt i Belgien, men i detta fall är allmän rätt tillräcklig för att befria transaktionen från källskatt. Dessutom har förfarandet inte till syfte att ta ut en källskatt på alla transaktioner som ett samordningscenter utför, eftersom de inte avser de talrika typer av befrielse som anges i allmän rätt och som centren kan utnyttja. Eventualiteten att samordningscentren måste ta ut en källskatt på samtliga utbetalade inkomster är därför begränsad till de fall där samtliga inkomster betalas ut till skattskyldiga som inte omfattas av de allmänna typerna av befrielse enligt belgisk rätt, EG-rätt eller internationella avtal som Belgien ingått. Enligt detta antagande skulle centret helt enkelt bara löpa samma risk som andra bolag som utövar samma verksamhet i en grupp som inte uppfyller de villkor som fastställts i det kungliga beslutet nr 187.

(111) För det tredje, vad beträffar risken för internationell dubbelbeskattning, är risken densamma också för övriga bolag som bedriver samma verksamhet som centren utan att ha tillgång till undantagsordningen. Dessutom är dessa risker, med hänsyn till nätverket av avtal som Belgien ingått, begränsade till transaktioner med länder som Belgien inte har ingått avtal med.

(112) För det fjärde anges det inte varför huvudkontorets verksamhet nödvändigtvis måste omfattas av en undantagsordning. Framför allt visas det inte i vilket avseende de selektivitetskriterier som används för att begränsa tillgången till ordningen motiverades av ordningens art eller struktur. Bolag som hör till mindre grupper eller vilkas verksamhet endast omfattar två länder, kan likaså utöva huvudkontorsverksamhet utan att för den skull ha tillgång till ordningen. Vad gäller selektiviteten mot bakgrund av direktiv 90/435/EEG är den inte på långt när densamma som i det kungliga beslutet nr 187, eftersom villkoren gäller procentsatsen för ett företags (moderbolagets) kapitalinvesteringar i ett annat företag (dess dotterbolag) samt kapitalinvesteringens varaktighet. I alla händelser har rådet, genom att anta detta direktiv sett till att medlemsstaternas skattebestämmelser harmoniserats, varigenom dessa, förutsatt att de i fortsättningen överensstämmer med direktivets bindande bestämmelser, inte längre skall tillräknas medlemsstaterna och därför inte utgör statligt stöd. Slutligen förklaras det inte närmare varför man 1983 ansåg det nödvändigt att skattebefria centrens samtliga transaktioner på grund av de innovativa finansiella instrument som centren skulle utveckla. Denna nödvändighet verkar i alla händelser inte längre kunna åberopas för att försvara att en specifik ordning tillämpas på samordningscentren. Eftersom finansiella instrument av detta slag numera är allmänt brukliga, verkar detta argument också bekräfta utvecklingen på de marknader där centren är verksamma.

VI.3 Förenlighet med den gemensamma marknaden

(113) För att en stödordning skall vara förenlig med den gemensamma marknaden måste den överensstämma exakt med någon av de situationer som beskrivs i artikel 87.2 och 87.3 i EG-fördraget. Efter att kommissionen undersökt de argument som de berörda parterna lagt fram bekräftar den att ordningen gällande samordningscentren inte uppfyller villkoren för en enda av de undantagsbestämmelser som formuleras i nämnda artikel. Ordningen riktar sig inte till enskilda konsumenter och den är inte avsedd att avhjälpa skador som orsakats av exceptionella händelser eller en allvarlig störning av Belgiens ekonomi eller att främja genomförandet av ett viktigt projekt av gemensamt europeiskt intresse eller främja kultur och bevara kulturarvet.

(114) Vad centrens investeringar beträffar anförs inga omständigheter utifrån vilka det kan fastställas att de överensstämmer med stödberättigande nyinvesteringar enligt definitionen i punkterna 4.4 och 4.5 i riktlinjerna för statligt stöd för regionala ändamål(43). För stora företag, den kategori som de flesta samordningscenter tillhör, är investeringsstöd för övrigt tillåtna endast i de regioner som omfattas av undantagsbestämmelserna i artikel 87 a och 87 c. Vad gäller skapandet av arbetstillfällen, slutligen, heter det i riktlinjerna för sysselsättningsstöd(44) att stödnivån inte får vara högre än vad som är absolut nödvändigt för att främja skapandet av arbetstillfällen. I detta fall konstaterar kommissionen att beloppet för de skatteförmåner som ordningen gällande samordningscentren medför är beroende av samordningscentrens verksamhetsvolym och inte av antalet skapade arbetstillfällen.

(115) De skatteförmåner som beviljas samordningscentren har således inget samband med investeringar, skapande av arbetstillfällen eller särskilda projekt. De är därmed varaktiga skattelättnader som utgör driftsstöd. Driftsstöd är i princip förbjudet. I punkt 4.15 i riktlinjerna för statligt stöd för regionala ändamål fastställs att sådant stöd emellertid kan beviljas i undantagsfall i områden som omfattas av undantaget i artikel 87.3 a. Eftersom Belgien inte omfattas av detta undantag, kan stödåtgärderna i fråga ändra villkoren för handeln på ett sådant sätt att gemenskapsintresset skadas, och kan således inte omfattas av undantagsbestämmelsen i artikel 87.3 c. Jämförelsen med de sysselsättningsområden som kommissionen godkände 1982 är inte relevant i detta fall för att försvara åtgärdens förenlighet med den gemensamma marknaden. Utan att det för den skull är nödvändigt att undersöka hur kommissionens politik på detta område har utvecklats, räcker det med att notera att detta beslut endast gällde de vallonska och flamländska sysselsättningsområdena, som vid den tidpunkten kämpade med en hög arbetslöshet. Kommissionen uteslöt kategoriskt inrättandet av ett sysselsättningsområde inom regionen Bryssel. Det verkar dock som om de flesta samordningscentren är etablerade i denna region.

(116) Vad befrielsen från kapitalskatten beträffar anser kommissionen att det, med beaktande av att stödet är oförenligt med den gemensamma marknaden, inte är nödvändigt inom ramen för detta beslut att undersöka om det överensstämmer med bestämmelserna i direktiv 69/335/EEG. Kommissionen förbehåller sig rätten att behandla denna fråga i ett annat lämpligt sammanhang.

VI.4 Berättigade förväntningar

(117) Kommissionen erkänner att det finns berättigade förväntningar hos stödmottagarna. Detta motiverar att de center som den 31 december omfattades av ett koncession tillåts dra nytta av de fördelar ordningen medför fram till slutet av den koncessionsperiod som gällde vid tidpunkten för detta beslut, och längst till och med den 31 december 2010. Denna ståndpunkt grundar sig på de omständigheter som anförs nedan.

(118) Genom att bevilja koncession utgår skatteförvaltningen på förhand från att det center som beviljats koncession under tio år uppfyller villkoren för att kunna omfattas av den undantagsordningen enligt det kungliga beslutet nr 187 utan att varje år behöva bevisa att dessa villkor uppfylls. Om förvaltningen emellertid konstaterar att villkoren inte längre uppfylls, utesluts centret i fråga från ordningens tillämpningsområde i framtiden. Enligt den belgiska grundlagen gäller dessa avtal endast fakta och inte alls den ordning som skall tillämpas. De kan således inte ge någon rättslig garanti för att ordningen kommer att ha samma utformning under de kommande tio åren som den hade när koncessionen beviljades. Det finns således ingen avtalsbaserad förpliktelse från förvaltningens sida gentemot det godkända centret vad gäller de beviljade fördelarna. Detta synsätt verkar bekräftas av svaret från den belgiska staten, som i samband med den skada ett företag eventuellt lider har ett civilrättsligt ansvar och inte ett avtalsbaserat ansvar gentemot detta företag. Sålunda avser den belgiska rättspraxis och den EG-rättspraxis som den belgiska staten och tredje part citerar iakttagandet av principerna om rättssäkerhet och berättigade förväntningar. Analysen av dessa domar visar endast att kommissionen kan upphäva ett beslut med retroaktiv verkan bara på mycket stränga villkor, till exempel inom en rimlig tidsfrist. Om den ändå använder förfarandet gällande befintligt stöd, kan kommissionens åtgärd i inget fall ha retroaktiv verkan, eftersom den inte kan kräva återvinning av detta stöd. I dessa domar bestämdes också att kommissionen inte senare får upphäva sitt beslut, om det skulle åsamka de berörda företagen oskälig skada. Också här garanterar det förfarande som är tillämpligt på befintligt stöd företagens rättssäkerhet, genom att det ger kommissionen möjlighet att om nödvändigt fastställa en övergångsperiod för ordningens upphävande.

(119) Vad detta anbelangar anser sig kommissionen faktiskt vara tvungen att ta hänsyn till den belgiska statens och de berörda parternas synpunkter gällande de betydande investeringar som gjorts av de berörda företagen och de grupper dessa tillhör. Dessa investeringar har bland annat gjorts för att inrätta och utveckla infrastrukturen för samordningscenter och för att omorganisera strukturer, nätverk, förfaranden och fördelningen av verksamheter inom gruppen. Dessutom ingicks långsiktiga åtaganden med personal, fastighetsbolag och finansinstitut. Även om en koncession inte garanterar ordningens fortbestånd eller dess förmånliga karaktär, erkänner kommissionen att centret inrättats, investeringarna gjorts och förpliktelserna ingåtts i förlitan på en viss kontinuitet för de ekonomiska villkoren, inbegripet skatteordningen. Därför har kommissionen beslutat bevilja en övergångsperiod varigenom cost plus-ordningen kan avskaffas gradvis för dem som för närvarande omfattas av denna.

(120) Eftersom en koncession inte medför några som helst rättigheter avseende ordningens fortbestånd eller dess förmånliga karaktär, inte ens medan koncessionen gäller, anser kommissionen att den inte i något fall kan ge rätt till en förlängning av ordningen efter det att koncessionen löpt ut. Med beaktande av att koncessioner uttryckligen är begränsade till en tioårsperiod är det inte ens möjligt att berättigade förväntningar funnits på en automatisk förlängning, vilket hade inneburit en teoretiskt sett evig koncession.

VII. SLUTSATS

(121) Kommissionen konstaterar att den stödordning som är tillämplig på samordningscentren i Belgien är oförenlig med den gemensamma marknaden och att avtalets enskilda beståndsdelar antingen måste upphävas eller ändras så att deras oförenlighet upphör. Från och med delgivningen av detta beslut får den förmån som ordningen eller delar av denna medför inte längre beviljas nya center, och förmånen får inte heller upprätthållas genom att gällande koncessioner förlängs. Kommissionen noterar att de center som beviljades koncession 2001 sedan den 31 december 2002 inte längre omfattas av ordningen.

(122) Vad beträffar de center som för närvarande omfattas av ordningen medger kommissionen att 1984 års beslut om godkännande av det kungliga beslutet nr 187 samt svaret från kommissionsledamoten med ansvar för konkurrensfrågor på en skriftlig fråga från parlamentet(45) har skapat berättigade förväntningar på att denna ordning inte utgör någon överträdelse av fördragets bestämmelser om statligt stöd.

(123) Med anledning av de betydande investeringar som genomförts på grundval av detta är det dessutom motiverat med tanke på respekten för stödmottagarnas berättigade förväntningar och rättssäkerhet att bevilja de redan godkända centren en rimlig tidsfrist för att gradvis avveckla ordningen. Kommissionen anser att denna rimliga tidsfrist löper ut den 31 december 2010. De center vilkas koncession löper ut före detta datum kan inte längre omfattas av denna ordning efter det att deras koncession har löpt ut. Då en koncession löpt ut, och i alla händelser efter den 31 december 2010, kommer det att vara olagligt att bevilja eller upprätthålla skatteförmånerna i fråga.

HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE.

Artikel 1

Den skatteordning som för närvarande gäller i Belgien till förmån för samordningscenter vilka beviljats koncession på grundval av det kungliga beslutet nr 187 är en stödordning som är oförenlig med den gemensamma marknaden.

Artikel 2

Belgien skall upphäva den stödordning som nämns i artikel 1 eller ändra den så att den blir förenlig med den gemensamma marknaden.

Från och med dagen för delgivningen av detta beslut får den förmån som denna ordning eller delar av denna medför inte längre beviljas nya stödmottagare och inte heller upprätthållas genom att gällande koncessioner förlängs.

De center som beviljades koncession före den 31 december 2000 får upprätthålla ordningen till dess att koncessioner som gäller vid tidpunkten för delgivningen av detta beslut upphör att gälla, dock senast till och med den 31 december 2010. I enlighet med punkt 2 gäller att om koncessionen förlängs före detta datum, får den fördel som följer av den ordning som är föremål för detta beslut inte längre beviljas ens tillfälligt.

Artikel 3

Belgien skall inom två månader från delgivningen av detta beslut underrätta kommissionen om vilka åtgärder som har vidtagits för att följa beslutet.

Artikel 4

Detta beslut riktar sig till Belgien.

Utfärdat i Bryssel den 17 februari 2003.

På kommissionens vägnar

Mario Monti

Ledamot av kommissionen

(1) EGT C 147, 20.6.2002, s. 2.

(2) EGT C 2, 6.1.1998, s. 2.

(3) EGT C 384, 10.12.1998, s. 3.

(4) Se fotnot 1.

(5) EGT L 83, 27.3.1999, s. 1.

(6) Skrivelse SG(2001) D/289723.

(7) Se fotnot 1.

(8) Begäran av den 27 mars 2002 (A/32428).

(9) Den anmälda stödordningen har registrerats under nummer N351/2002.

(10) Skrivelse COMP D/53779 av den 18 juli 2002.

(11) Se fotnot 1.

(12) Skrivelserna COMP D/55338 och D/56352.

(13) Lag av den 27 december 1984, lag av den 4 augusti 1986, kungligt beslut av den 3 november 1986, lag av den 28 december 1990, lag av den 23 oktober 1991 och lag av den 4 april 1995.

(14) Den multinationella karaktären fastställs på grundval av följande kriterier: etablering (i form av dotterbolag i minst fyra länder), omsättning som uppnåtts i utlandet och eget kapital som investerats i utlandet. Kravet på att den multinationella gruppen måste vara verksam i minst fyra länder infördes genom lagen av den 4 augusti 1986.

(15) Reklam, tillhandahållande och insamling av information, försäkring och återförsäkring, vetenskaplig forskning, kontakter med nationella och internationella myndigheter, centralisering av verksamheter på området för bokföring, administration och databehandling, centralisering av finansiella transaktioner och täckning av risker på grundval av växelkursfluktuationer samt all hjälp- och stödverksamhet för bolagen inom gruppen.

(16) Se skäl 8.

(17) "Förslag till lämpliga åtgärder."

(18) EGT L 249, 3.10.1969, s. 25.

(19) I artikel 105.3 i KB/WIB92 definieras "professionella investerare" samt tre andra kategorier av skattskyldiga som kommer i fråga för befrielse från källskatt, nämligen "finansinstitut", "halvstatliga socialskyddsinrättningar" och "utländska sparare".

(20) Se nr 26/48 i kommentaren till inkomstskattelagarna 1992 (nedan kallad "Com. WIB").

(21) Se skäl 21.

(22) Dom av den 19 oktober 2000 i de förenade målen C-15/98, Italien mot kommissionen, och C-105/99, Sardegna Lines mot kommissionen, REG 2000, s. I-8855.

(23) Inkomstskatt för invånare, fysiska personer (NPB), för invånare, juridiska personer (RPB), för inhemska bolag (Ven. B) och icke-invånare (BNI, indelat i BNI/NP och BNI/Ven. beroende på om den skattskyldiga är en fysisk person eller ett bolag).

(24) EGT L 225, 20.8.1990, s. 6.

(25) EGT C 123, 22.4.1998, s. 9.

(26) Svar av den 12 juli 1990 på G. de Vries skriftliga fråga nr 1735/90 till kommissionen (EGT C 63, 11.3.1991, s. 37).

(27) Dom av den 26 november 1975 i mål 73/74, Papiers Peints mot kommissionen, punkt 31, Rec. 1975, s. 1491.

(28) Dom av den 3 mars 1982 i mål 14/81, Alpha Steel mot kommissionen, Rec. 1982, s. 749.

(29) Dom av den 9 juli 1981 i mål 169/80, Gondrand mot kommissionen, punkt 17, Rec. 1981, s. 1931.

(30) Förstainstansrättens dom av den 22 januari 1997 i mål T-115/94, Opel Austria mot rådet, punkt 124, REG 1997, s. II-2739.

(31) Förstainstansrättens dom av den 28 februari 2002 i de förenade målen T-227/99 och T-134/00, Kvaerner Warnow Werft mot kommissionen, REG 2002, s. II-1205.

(32) EG-domstolens dom av den 5 oktober 1994 i mål C-47/91, Italien mot kommissionen, punkt 24, Rec. 1994, s. I-4635.

(33) Banker, leasingföretag osv.

(34) Kostnader för datanät, programvara, finansieringsflöden osv.

(35) Särskilt domarna av den 20 juni 1991 i målen C-248/89 och C-365/89, Cargill mot kommissionen, Rec., s. I-2987 och s. I-3045, och av den 17 april 1997 i mål C-90/95 P, de Compte mot parlamentet, REG, s. I-1999.

(36) Kommissionens skrivelse D/53864, som inledde samarbetsfasen med Belgien.

(37) Det vill säga bebyggda eller obebyggda fastigheter samt material och utrustning som till sin art eller sitt användningsändamål är fast egendom.

(38) N226/2000 regionalstödsordning enligt lagen av den 30 december 1970.

(39) Se artikel 115 och följande i lagboken om registrerings-, hypoteks- och rättegångsavgifter.

(40) Belgiska staten, socialförsäkringsinrättningar, finansinstitut (banker, försäkringsbolag m.fl.), placeringsfonder och placeringsbolag, börsen.

(41) EG-domstolens dom av den 17 september 1980 i mål 730/79, Philip Morris mot kommissionen, Rec. 1980, s. 2671.

(42) Se fotnot 22.

(43) EGT C 74, 10.3.1998, s. 9.

(44) EGT C 334, 12.12.1995, s. 4.

(45) Se fotnot 26.