RESOLUTION(1)

om kampen mot fattigdom i AVS-länderna och i Europeiska unionen

AVS-EU:s gemensamma församling,

- som sammanträdde i Nassau (Bahamas) från den 11 till den 14 oktober 1999,

utfärdar denna resolution

- med beaktande av betänkandet om kampen mot fattigdom i AVS-länderna och i Europeiska unionen (AVS-EU 2770/99)

- med beaktande av rapporter och deklarationer från diverse internationella organisationer (UNDP, OECD, ILO, Världsbanken, IMF, G7, WTO) och i synnerhet:

- FN:s rapport om de mänskliga rättigheterna och extrem fattigdom från 1999.

- UNDP:s rapporter om fattigdom (1998) och mänsklig utveckling (1997 och 1998).

- Världsbankens rapporter (1998 och 1999).

- Rapport nr 30/1998 från kommittén för utvecklingsbistånd (DAC) inom OECD om Europeiska gemenskapens utvecklingssamarbete.

- med beaktande av den slutdeklaration som antogs vid FN:s Kairokonferens om befolkning och utveckling,

- med beaktande av rapporten från 1997 kallad "Nord-syd: ett program för överlevnad" av den oberoende kommissionen om internationella utvecklingsproblem,

- med beaktande av vitboken från 1997 om internationell utveckling kallad "Eliminera fattigdomen i världen: en utmaning för det 21:a århundradet" som presenterades för det brittiska parlamentet av ministern för utrikes utveckling,

- med beaktande av strategidokumentet från kommittén för utvecklingsbistånd (DAC) inom OECD från 1996 kallat "Gestalta det 21:a århundradet: utvecklingssamarbetets bidrag",

- med beaktande av de färska rapporterna från Europeiska revisionsrätten och då särskilt kommentarerna om Europeiska utvecklingsfonden,

- med beaktande av Europeiska unionens råds resolution från december 1993 om kampen mot fattigdom där det i stycke 8 konstateras att kampen mot fattigdom måste inta en central plats i strategier och program för utvecklingssamarbete,

- med beaktande av artiklarna 136 och 137 i Fördraget om Europeiska unionen (sociala bestämmelser),

- med beaktande av artiklarna 177 (utvecklingssamarbete, 178 (koherens) och 180 (samarbete) i Fördraget om Europeiska unionen,

- med beaktande av dokumentet från parlamentets panel för bedömning av vetenskapliga och tekniska alternativ (STOA) kallad "Utvärdering av jordbruks- och andra teknologier för bekämpning av hunger och fattigdom",

- med beaktande av inläggen av de experter som var inbjudna till den allmänna utfrågningen om kampen mot fattigdom i Lomékonventionens länder den 17 mars 1999 som hade organiserats av Europaparlamentet,

- med beaktande av de inlägg som lämnats genom AVS-ländernas ambassader och de ständiga representationerna för Europeiska unionens medlemsstater,

- Den gemensamma församlingen uppmärksammar riktlinjerna för förhandlingarna om en förnyelse av Lomékonventionen som ger högsta prioritet åt att utrota fattigdomen,

A. uppmärksammar de deklarationer som avgetts vid de världstoppmöten som hållits under det senaste decenniet där fattigdom och utrotandet av densamma har varit i centrum för uppmärksamheten och då i synnerhet toppmötena i Rio, Kairo och Köpenhamn som har signalerat ett nytt avstamp i och med att de har beaktat ekonomiska, sociala, miljömässiga, demografiska och politiska utvecklingsaspekter,

B. framhäver de fyra grundläggande principer som fastställts vid dessa världstoppmöten, nämligen: hållbarhet, befullmäktigande, medbestämmande och jämlikhet.

C. De tio åtaganden om social utveckling som Köpenhamnsdeklarationen innehåller visar en bred samstämmighet om utvecklingens sociala dimension och pekar ut fattigdom, arbetslöshet och utslagning som de tre största sociala problem som mänskligheten är utsatt för i slutet av innevarande århundrade.

D. uppmärksammar det faktum att vid världstoppmötet om social utveckling fastslog statsöverhuvuden och representanter för 186 länder att utrotningen av den extrema fattigdomen är "en etisk, social, politisk och ekonomisk, tvingande nödvändighet för mänskligheten",

E. riktar uppmärksamheten mot att deltagarna vid världstoppmötet om social utveckling åtagit sig att sätta upp mål och utforma planer och program tillsammans med det ambitiösa målet, som fastställts av OECD:s medlemsländer, att halvera antalet människor som lever i extrem fattigdom mellan 1993 och 2015.

F. De hinder som vissa AVS-länder möter när det gäller att övervinna fattigdomen härrör bl.a. från:

- Inre faktorer, nämligen: bristen på tillgång till grundläggande sociala tjänster (utbildning, bostäder och hälsovård framför allt), hunger, en miljö som försämras (minskande resurser, biologisk mångfald, klimatförändringar), ojämlikhet mellan könen, avsaknad av demokrati och rättsstat (mekanismer för att omfördela tillväxtens frukter, vanstyre och brist på kontroll över de egna ekonomiska om mänskliga resurserna) och väpnade konflikter.

- Yttre faktorer, nämligen: Det internationella klimatet (instabilitet och osäkerhet när det gäller utvecklingen av efterfrågan, fluktuerande växelkurser och räntor, varierande tillgång till kapital på de finansiella marknaderna), den handelspolitik för jordbruksprodukter som förs av de industrialiserade nationerna, icke-tariffära hinder, marknaden för basvaror, den tunga börda som lagts på utvecklingen i form av skulder till utlandet, den nedåtgående trenden när det gäller bistånd från utlandet och det faktum att biståndet från utlandet i många fall har misslyckats med att minska fattigdomen, avsaknaden av en tillräcklig politisk vilja bland länderna på det norra halvklotet att främja utveckling och avsaknaden av en demokratisk och social struktur i det internationella ekonomiska systemet.

- Historiska faktorer, nämligen: Den koloniala bakgrunden, slaveri, det kalla kriget och dessa länders funktion som slagfält under konflikten mellan supermakterna.

G. Den gemensamma församlingen betonar särskilt att pandemin AIDS inte enbart är ett hälsoproblem utan även en viktig faktor som bidrar till fattigdom samt ett stort utvecklingsproblem som påverkar praktiskt taget alla samhällsskikt och allvarligt hotar den ekonomiska och sociala utvecklingen för hela generationer, särskilt i Afrika.

H. med beaktande av den nära kopplingen mellan åtgärder för att utrota fattigdomen och program för begränsning av befolkningstillväxten.

I. Detta är en tid när de stora gränsöverskridande företagen pressar stater att avreglera för att företagen skall kunna öka sina vinster och regeringar finner att det är oerhört svårt att driva igenom hållbara inhemska utvecklingsprogram.

J. De faktorer som har underminerat utvecklingsländernas förmåga att åstadkomma en autonom utveckling är bl.a. dessa länders beroende av länderna på norra halvklotet, köpkraftens sammanbrott, den ökade skuldbördan, försämrade handelsvillkor och den subventionerade exporten från EU.

K. AVS-länderna har en rikedom av naturresurser som, om de utnyttjades på ett riktigt sätt, otvivelaktigt skulle lätta fattigdomens börda.

L. En anledning till bristen på tillgång till de varor och tjänster som utgör grunden för en rimlig levnadsstandard och möjliggör för män och kvinnor att leva ett anständigt liv ligger i de höga kostnaderna för utbildning, yrkesutbildning, hälsovård, dricksvatten, avloppssystem, allmänna kommunikationer, energi, telekommunikationer etc.- tjänster som nästan alltid kostar lika mycket som i de industrialiserade länderna.

M. Förbindelserna mellan de industrialiserade länderna och utvecklingsländerna har genomgått stora, och ibland alarmerande, förändringar under globaliseringens era.

N. Den kraftiga befolkningsökningen, stagnationen av inkomster från jordbruksprodukter och minskade priser på naturtillgångar har försatt utvecklingsländerna i en vansklig belägenhet sedan slutet av 1980-talet.

O. Den gemensamma församlingen uppmärksammar den långa lista av AVS-medborgare som dukar under i sina försök att fly till de utvecklade länderna för att undgå fattigdom och församlingen chockades av den nyligen rapporterade nyheten om att två guineanska barn hade frusit ihjäl i ett landningsställ på ett flygplan under sin resa i smyg till "det rika och bildade Europa" för att be om hjälp till Afrika.

P. med beaktande av de kommentarer som gjordes av Förenta nationernas generalsekreterare som konstaterade att om Afrika hade fått lika mycket uppmärksamhet som Kosovo har fått hade många av dess problem varit på väg mot sin lösning.

Q. Skuldsatta länder betalar tillbaka fem gånger mer till rika nationer än de erhåller i form av resurser som de behöver för sin utveckling. Sedan slaveriets era har AVS-länderna bidragit till den ekonomiska utvecklingen i andra delar av världen med resurser som inte har använts för deras eget bästa utan som billiga råvaror.

R. Revisionsrätten har uttryckt uppfattningen att Europeiska unionens strukturanpassningsprogram har misslyckats med att rikta vederbörlig uppmärksamhet mot de fattigaste grupperna och att utgifterna för hälsa och utbildning har gynnat tätortsbefolkningar vars ekonomiska omständigheter är sundare.

S. Konsumtionsvanorna i västvärlden utgör på intet sätt en utvecklingsmodell som bör efterliknas. Industrinationerna själva borde ompröva dessa vanor om de har för avsikt att hålla jordens resurser intakta. Denna modell enligt "förespråkarna för hög konsumtion i samhället som grund för en sund ekonomi" identifierar felaktigt fattigdom som ett symptom på "underkonsumtion".

T. Små företag och mikroföretag har stor betydelse för ekonomin i de fattigaste länderna eftersom över 60 % av de sämst betalda personerna inom utvecklingsländernas förvärvsarbetande befolkning arbetar i denna sektor.

U. Mikroföretag karakteriseras ofta av en innovativ förmåga men de producerar endast en låg inkomst per capita på grund av brist på kapital, know-how, grundläggande yrkesutbildning, teknologi samt finansiering och denna låga produktivitetsnivå kan betraktas som ytterligare en huvudorsak till fattigdom.

V. Den gemensamma församlingen är övertygad om att framtiden för de kommande generationerna i de rikaste nationerna är oupplösligt kopplad till utvecklingen i tredje världen,

W. övertygad om att den framgång ett nytt avtal efter Lomékonventionen får beror på om det sätter människan i centrum för utvecklingsåtgärderna och ser till att de fattigaste delarna av befolkningen är de främsta förmånstagarna,

X. Världens befolkning har nått 6 miljarder.

Om fattigdomens utbredning och internationellt utvecklingssamarbete

1. konstaterar att det för närvarande är mer än 1,3 miljarder människor som lever i extrem fattigdom och att även om detta utgör en minskning på 3,5 % sedan 1987 ökar den totala andelen fattiga människor i världen och den har ökat med 75 miljoner under det senaste decenniet,

2. finner det skandalöst att de rikaste 20 % av världens befolkning svarar för 85 % av världens rikedomar medan de fattigaste 20 % endast svarar för 1,4 % och finner att en rättvis omfördelning av rikedom borde utgöra en del av åtgärderna i kampen mot fattigdomen,

3. konstaterar att ojämlikheten är ett strukturellt kännetecken för vår tid, den oreglerade globaliseringen har förvärrat ojämlikheten mellan och inom nationerna och att antalet fattiga människor har stigit kraftigt som en följd av den ekonomiska krisen i Asien vars dominoeffekt har spritt sig till Ryssland och Latinamerika,

4. fastslår att många afrikanska ekonomier finner sig fångade i fattigdomsfällan och när de kämpar för att ta sig ur den hamnar de i en allt djupare fattigdom,

5. anser därför att kampen mot fattigdomen bör användas som ett påtryckningsmedel för social och politisk förändring samt för tillväxt och utveckling,

6. betonar att kampen mot fattigdom inte enbart innebär samarbete med de fattigaste nationerna eftersom det ofta finns extremt fattiga delar av befolkningen även i relativt rika länder, inklusive länderna i Europeiska unionen själv, som förtjänar att göras till måltavla för strategier som är inriktade på att utrota den extrema fattigdomen,

7. finner att fattigdom orsakas av en hel mängd olika faktorer bl.a. ytterst låga eller inga inkomster för de flesta människor, den ökande skuldbördan, strukturanpassningsprogram och den otyglade liberaliseringen av världshandeln samt att det därför är de strukturella orsakerna till fattigdom som man skall ta itu med snarare än effekterna,

8. finner att fattigdomen utgör ett brott mot de mänskliga rättigheterna,

9. påstår bestämt att det, oberoende av de ekonomiska villkoren i ett givet land, krävs samma taktik för att utrota nöd och extrem fattigdom i alla länder och den bör grunda sig på en förändring både av sättet att uppfatta fattigdom och av prioriteringslistan,

10. uppmanar AVS-staterna att tillsammans med Europeiska unionen utveckla lämpliga strategier som medger att man tänker om när det gäller att tillhandahålla grundläggande tjänster (utbildning, yrkesutbildning, hälsovård, dricksvatten, avloppssystem, allmänna kommunikationer, energi, telekommunikationer etc.) för att möjliggöra att dessa tjänster kan tillhandahållas, om möjligt, till alla människor till en låg kostnad,

11. finner därför att ett fullständigt stöd bör ges till tekniska metoder för produktion och tjänsteproduktion som är skräddarsydda för lokala och regionala förhållanden och att alternativa tekniska metoder samtidigt bör gynnas på lokal nivå när det gäller hälsovård, avloppssystem, tillhandahållande av dricksvatten, bostadsbyggande samt energi- och transportsektorn,

12. instämmer i den oro som har uttryckts av FN över de oroande uppgifter som tyder på en minskning av de 21 rikaste och mest utvecklade ländernas bidrag till tredje världen sedan 1992 på 24 % och detta under en period när ekonomin i de rika nationerna har vuxit kraftigt och de statliga bidragen för utveckling från de industrialiserade länderna har nått botten på 0,22 % av deras sammanlagda BNP vilket är långt under det mål på 0,7 % som förespråkas av Förenta nationerna,

13. uppmanar i synnerhet Europeiska unionens ministerråd att försvara och intensifiera ansträngningarna att målmedvetet rikta utvecklingsbistånd till de minst utvecklade länderna, att maximera den totalt tillgängliga volymen och att prioritera utrotning av fattigdom före handelsförbindelser när det gäller att bestämma utvecklingsbistånd på unions- och medlemsstatsnivå,

Om social och mänsklig utveckling

14. tror att individen skall vara i fokus för utvecklingen och att målet bör vara att ge alla människor fler möjligheter och därigenom göra utvecklingen mer rättvis, demokratisk och omfattande,

15. fördömer förslaget från EU:s medlemsstater att resurser från gemenskapens budget, som är avsedda för de fattigaste länderna, bör användas till bistånd och rehabilitering i Kosovo,

16. ansluter sig till den princip som definierar fattigdom som att man förvägras de grundläggande möjligheter och framtidsutsikter som ligger till grund för all mänsklig utveckling dvs. att leva ett långt, hälsosamt och meningsfullt liv samt att åtnjuta en anständig levnadsstandard, frihet, värdighet, självaktning och andras respekt,

17. tror att mänsklig fattigdom uppstår när en uppsättning sociala, politiska och ekonomiska ojämlikhetsfaktorer kombineras, att en av de mest genomträngande typerna av ojämlikhet är ojämlikheten mellan könen,

18. anser att ju större diskrimineringen mot kvinnor är desto mer utbredd kommer fattigdomen att bli, bekräftar att jämlikhet mellan könen måste spela en betydande roll i strategierna för bekämpning av fattigdomen och anser därför att en förstärkning av kvinnornas rättigheter i många länder är ett oavvisligt krav,

19. konstaterar med eftertryck att en framtida utrotning av fattigdomen är beroende av en rättvis omfördelning av rikedomarna och en eliminering av ojämlikheten mellan könen på alla nivåer och en eliminering av diskrimineringen mot de äldre som drabbas särskilt hårt av fattigdomen,

20. finner att kampen mot fattigdom bland de äldre bör vara en självständig del av strategierna för bekämpning av fattigdomen eftersom fattigdom bland dessa människor är på väg att bli ett allt större problem i många länder där medellivslängden ökar,

21. finner att program för födelsebegränsning spelar en avgörande roll i kampen för att utrota fattigdomen,

22. betonar att utbildning utgör ett av de viktigaste vapnen i bekämpningen av fattigdom, riktar i detta sammanhang uppmärksamheten mot att internationella givare av utvecklingsbidrag, inklusive Europeiska gemenskapen och dess medlemsstater har åtagit sig att öka de medel som är öronmärkta för utbildning - särskilt grundutbildning - i utvecklingsländerna och att stödja utbildningsreformer,

23. kräver att den nya konventionen skall innehålla en tydlig hänvisning till en satsning på kvalitativ och relevant utbildning med följande text: Samarbetet skall stödja AVS-staternas ansträngningar att:

a) garantera att ett brett fält av det civila samhällets organisationer får delta i planeringen, övervakningen och utvärderingen av utbildningssektorn.

b) öka de ekonomiska åtagandena för grundutbildning i överensstämmelse med det mål, att 20 % av biståndet skall tilldelas de grundläggande sociala tjänsterna, som antogs av världstoppmötet för social utveckling 1995. öka stödet till icke formella utbildningsprogram med ett specifikt åtagande att förbättra tillgången till utbildning för kvinnor och flickor.

c) utveckla en koherent strategi för att uppnå det internationella åtagandet om en världsomfattande grundläggande undervisning till år 2015 i nära samarbete med andra givare och det civila samhället.

d) samordna givarnas arbete med sektorsplaner på ett effektivt sätt så att AVS bemödanden när det gäller utbildning stöds och kompletteras.

24. välkomnar det yttrande som Europaparlamentets ordförande, Fontaine, gjorde i detta sammanhang där hon upprepade bönen från de guineanska barn som dog i landningsstället på ett flygplan på väg till Europa och fastslog att vi måste kunna svara på denna drastiska bön genom att föra in en dimension av utbildning och kultur i vår samarbetspolitik som för närvarande saknas,

25. pekar på fördelarna med att skapa moderna och centrala organisationer som ägnar sig åt forskning, högre utbildning och yrkesutbildning på regional nivå och pekar dessutom på behovet att införa en regional taktik hellre än en nationell taktik inom följande sektorer:

- Medicinsk forskning och behandling av smittsamma sjukdomar.

- Bevarandet av hotade djur- och växtarter.

- Åtgärder för att bekämpa torka och omvandling till öken.

- Program som är inriktade på nyplantering av skog och skydd av lokala naturresurser.

- Kraftproduktion med särskild betoning på vattenkraft.

26. betonar betydelsen av att inrätta decentraliserade allmänna hälsoprogram som en del av kampen mot fattigdom,

27. noterar resultatet av den 11:e internationella konferensen om AIDS i Afrika som nyligen ägde rum i Lusaka, noterar med oro att nästan 95 % av dem som infekterats med HIV-virus lever i fattiga länder och att denna epidemi drabbar unga, aktiva och ofta välutbildade individer i de berörda länderna, vädjar om breda informationskampanjer och om att tonvikten läggs på att förebygga genom utbildning för att därigenom uppmuntra folk att ändra sina vanor samt om att medicinsk vård skall tillhandahållas,

28. betonar emellertid att förebyggande åtgärder och tillgång till behandling och vård går hand i hand mot bakgrund av att de förebyggande åtgärderna endast kan vara verksamma om de som är infekterade ges lämpligt medicinskt skydd,

29. anmodar därför den internationella gemenskapen och i synnerhet EU att på ett dramatiskt sätt öka ansträngningarna och resurserna för att möta de växande utmaningar och den mänskliga utvecklingskris som pandemin AIDS har gett upphov till som en del av kampen mot fattigdom och betonar behovet av ändrade attityder både bland givare och lokala regeringar vilka bör visa en större öppenhet i sina ansträngningar när de tar itu med detta problem och göra kampen mot AIDS till en prioriterad fråga i sina utvecklingspolitik,

30. uppmanar WTO att garantera att AVS-länderna kan producera de mediciner som krävs eller förvärva dem till inköpspris,

31. uppmanar rådet och kommissionen att göra det möjligt att erhålla effektiv och billig medicinsk behandling av sjukdomen,

32. anmodar Europeiska unionens medlemsstater och AVS-länderna att anvisa budgetmedel till hälsovård och grundläggande utbildning i överensstämmelse med bestämmelserna i initiativet "20/20" som utarbetades vid världstoppmötet för social utveckling,

Om ekonomi och handel

33. påstår bestämt att utveckling inte är liktydig med goda ekonomiska prestationer och att ekonomisk tillväxt är en nödvändig men otillräcklig förutsättning för att minska fattigdomen och därför måste samarbetsformer utvecklas som angriper fattigdomens orsaker överallt där den finns och i alla de former den har antagit,

34. tror att liberalisering av handel, makroekonomisk effektivitet och rättvisa priser inte är tillräckligt för att garantera att marknaderna tjänar folket i stället för tvärtom och att reglering, rättvis konkurrens, öppenhet och ansvarsfullhet också är avgörande faktorer,

35. finner att en ökning av efterfrågan inom de olika ländernas enskilda ekonomi kan åstadkommas genom en förstärkning av ländernas inre marknad och pekar i detta sammanhang på betydelsen av att skapa synergier mellan lokala, regionala och nationella marknader,

36. framhåller att staten, marknaden och det civila samhället inte bör motarbeta eller tränga ut varandra utan att de i samförstånd bör bemöda sig om att garantera ett öppet, effektivt och icke diskriminerande system, finner att staten bör bestämma de ramar och gränser inom vilka marknaden skall fungera för att en hållbar utveckling skall åstadkommas,

37. påpekar behovet av en tydlig förståelse bland de rika nationerna för det faktum att de fattiga länderna kommer att förbli fattiga om de skall fortsätta att betala av sina skulder med belopp som är fyra gånger större än deras hälso- och utbildningsbudgetar och behovet av att de rika länderna tar hänsyn till detta i sina politiska beslut,

38. välkomnar rådets ställningstagande när det gäller åtagandet att skynda på uppgörelserna om skuldbefrielse för de fattigaste nationerna genom att koppla dem till handlingsprogrammet mot fattigdom,

39. anmodar Europeiska unionen och dess medlemsstater att i detta sammanhang sätta upp ambitiösa mål när det gäller det skuldbelopp som skall skrivas av och att göra sitt yttersta för att skynda på och förbättra genomförandet av detta initiativ att hjälpa högt skuldsatta fattiga länder, ett initiativ som inte motsvarar det mål som man försöker uppnå genom det och det är kopplat till mycket stränga villkor,

40. vädjar till de bilaterala och multilaterala fordringsägarnas ansvarskänsla när det gäller att skriva av obetalda skulder eller att minska dem drastiskt,

41. kräver att de skulder som högt skuldsatta AVS-länder har skall skrivas av helt till år 2001,

42. noterar med oro att förslaget att använda ej fördelade EUF-medel till att finansiera EU:s bidrag på 1 miljard euro för skuldbefrielse i enlighet med HIPC-initiativet - särskilt med anledning av att inga konsultationer med AVS-regeringarna har genomförts,

43. framhåller det allvarliga i de sociala och ekonomiska effekter som olika strukturanpassningsprogram får i de fattigaste länderna, särskilt bland AVS-länderna, kräver att strukturanpassningsprogrammen gås igenom noggrant för att utvecklingens sociala dimension skall beaktas och framhäver betydelsen av att se till att de ekonomiska reformerna planeras av utvecklingsländerna själva med siktet inställt på att uppfylla deras befolkningars behov och att bekämpa den extrema fattigdomen,

44. betonar att de fattigaste länderna bör få lov att medverka i de internationella finans- och handelsinstitutionerna på ett jämställt sätt, att det "viktade röstsystemet" inom IMF och Världsbanken bör reformeras och att man bör tänka på att ge de fattigaste länderna möjlighet att påverka den allmänna taktik som antas av WTO, hoppas dessutom att dessa internationella finans- och handelsorganisationer respektive - institutioner kommer att bemöda sig om att hitta på instrument som är lämpliga för att finansiera produktiva verksamheter i fattiga områden - utöver mikrolån finns det ett behov av mikroriskkapital, mikrofinansieringsteknik och mikrokonsultation,

45. anmodar kommissionen och rådet att visa solidaritet med utvecklingsländerna med siktet inställt på att revidera WTO:s regler på ett sådant sätt att dessa länder ges en möjlighet att styra sin egen utveckling,

46. riktar uppmärksamheten mot de allvarliga effekter som ekonomisk spekulation har på den internationella stabiliteten och säkerheten, i synnerhet i AVS-länderna, riktar uppmärksamheten på det överhängande behovet av att reglera denna typ av spekulativ verksamhet,

47. anmodar komissionen i detta sammanhang att undersöka möjligheten att införa den s.k. Tobinskatten,

48. fördömer det försök att säkerställa en definitiv liberalisering av kapitalmarknaderna som skulle ha tagit ifrån utvecklingsländerna, och AVS-länderna i synnerhet, förmågan att bestämma över hur de använder sina resurser och styra sina egna ekonomier som gjordes i enlighet med det multilaterala avtalet om investeringar (MAI), finner att den institution där ett sådant avtal skall förhandlas under inga omständigheter bör vara OECD mot bakgrund av att denna organisation endast representerar de industrialiserade länderna,

49. påpekar att fattiga och kvinnor inte har tillgång till finansiella tjänster, uppmanar regeringar och givare att ta de framgångsrika program som genomförts i vissa utvecklingsländer som exempel och skapa nya mikrokreditmöjligheter med målsättningen att öka tillgången till krediter och sparande, särskilt i landsbygdsområden,

50. rekommenderar att bistånd i synnerhet bör ges till mikroföretag för att ge dem en chans att förbättra de tjänster de tillhandahåller och för detta ändamål bör sektorsspecifika program som skall främja yrkesutbildning och praktisk skötsel sättas igång,

51. upprepar sitt stöd för åtgärder som är till för att övervaka den allmänna ekonomin, särskilt i stora tätortsområden, mot bakgrund av att den snabba urbaniseringen i vissa AVS-länder leder till politisk och social instabilitet,

52. konstaterar att produktionsprocesser som är mycket beroende av naturresurser åtnjuter tillgång till subventionerade råvaror vilka en ansenlig mängd människor från mer underprivilegierade grupper är beroende av för sin försörjning och att förbrukningen av dessa industriella råvaror enbart styrs av marknadskrafterna och inte av sociala och miljömässiga hänsyn,

53. deklarerar sitt stöd för en rättvis solidaritetsbaserad handel som en effektiv metod i förbindelserna mellan AVS och EU,

54. rekommenderar en öppnare och enklare taktik när det gäller ursprungsreglerna, vilka i hög grad har hindrat utvecklingen av AVS handel både på regional och nationell nivå,

55. betraktar liberaliseringen av handeln som ett hot mot en trygg tillgång på livsmedel för de fattigaste i samhället om den inte är förbunden med en uppsättning villkor som är utformade för att avveckla jordbruksstödet, ge tillträde till marknaderna och ta bort exportstödet i de rika nationerna, hävdar den grundläggande rättigheten för befolkningarna och regeringarna i utvecklingsländerna att bli självförsörjande på livsmedel utan att de hindras av ett tryck utifrån,

56. betonar att även om en friktionsfri integration av AVS-länderna i världsmarknaden är en av de viktigaste förutsättningarna för dessa länders utveckling får inte effekterna av denna integration vara till ytterlighet omstörtande varför utvecklingen måste tillåtas komma inifrån och en övergångsperiod på minst tio år måste medges innan WTO:s regler tillämpas fullt ut,

Om den politiska dimensionen

57. tror att även om demokrati inte är en produkt av ekonomisk framgång leder politisk och ekonomisk diktatur ofta till fattigdom,

58. hävdar sin övertygelse att utveckling egentligen hänger ihop med demokratiska processer och en demokratisering av politiska, sociala och ekonomiska strukturer och dessutom att hela befolkningens delaktighet är en avgörande del av utvecklingsprocessen,

59. intygar betydelsen av att Internationella brottmålsdomstolen (ICC) inrättades på ett tidigt stadium och uppskattar och välkomnar Senegals, Trinidad och Tobagos samt Italiens roll som föregångare genom att de redan har slutfört processen för ratificering av Internationella brottmålsdomstolens statuter, uppmanar alla Lomékonventionens medlemsstater att underteckna Internationella brottmålsdomstolens stadgar innan år 2000 är slut,

60. hävdar att om utvecklingsländerna skär ned sina militära utgifter kan detta ge fördelar när det gäller utveckling och säkerhet genom att AVS-länderna därigenom kan använda mera pengar till hälsa, utbildning, dricksvatten och andra grundläggande sociala tjänster och följaktligen göra investeringar som skulle främja den sociala stabiliteten och minska riskerna för konflikter,

61. uppmanar Europeiska unionen att inta en gemensam ståndpunkt som förhindrar export av krigsmateriel till utvecklingsländerna - särskilt till AVS-länderna där det redan finns konflikter, potentiella konflikter eller allvarliga spänningar - som ett positivt bidrag för att stödja en fredlig och demokratisk lösning på civila och militära konflikter och undvika onödig skuldsättning för inköp av krigsmateriel,

62. tror att väpnade konflikter, ekonomisk ojämlikhet, social orättvisa, avsaknad av demokratisk delaktighet, försämringar av miljön, brott mot de mänskliga rättigheterna och motstridiga statsintressen är några av de faktorer som bidrar till fattigdom och att man bör ta itu med alla dessa faktorer om man har för avsikt att bekämpa fattigdomen,

63. tror att innan någon utvecklingsrelaterad verksamhet kan sättas igång måste alla minor röjas från de länder som berörs av detta problem, uppmanar Europeiska unionen och AVS-länderna att underteckna och ratificera Ottawafördraget om personminor,

64. påminner om att consensus har uppnåtts om tanken att det är bättre att förebygga konflikter än att bara ta itu med dem och för att åstadkomma detta behöver lämpliga verktyg utvecklas dvs. regionala centra för spänningsövervakning och permanenta medlingsstrukturer,

65. riktar uppmärksamheten mot det faktum att flyktingar över hela världen för närvarande uppgår till mer än 30 miljoner och att de räknas till de allra fattigaste människorna på hela planeten,

66. finner att flyktingar och tvångsförflyttade personer måste prioriteras när det gäller att få tillträde till särskilda utbildningsprogram eftersom detta är en högprioriterad uppgift som skall utföras för att lätta dessa människors fattigdom,

67. deklarerar att fattigdom är en av orsakerna till narkotikahandel i många utvecklingsländer och att utrotandet av fattigdomen följaktligen kommer att bidra till att bekämpa narkotikahandeln,

68. fördömer brott mot de grundläggande rättigheterna för kvinnor som lider av uteslutning, särskilt i de fattigaste länderna, uppmanar kommissionen och AVS-länderna att inleda samarbetsprogram som tar hänsyn till könsfrågor med siktet inställt på att främja kvinnors värdighet och sätta stopp för brotten mot deras rättigheter t.ex. bruket av könsstympning,

69. deklarerar att ett lyckat resultat för kampen mot fattigdomen i Afrikas landsbygdsområden är beroende av att man godkänner politiska och ekonomiska åtgärder för att införa och sprida ut äganderätten till jordegendomar,

Om hållbar utveckling, vetenskap och fattigdom

70. betraktar det som absolut nödvändigt, i överensstämmelse med de principer och åtaganden om hållbar utveckling som antogs vid världstoppmötet, att miljöskydd bör vara en faktor som genomsyrar alla samarbetsprogram, från första början till dess att de genomförs, i synnerhet när det gäller en trygg livsmedelsförsörjning, tillgång till rent vatten och att lösa hygienproblem,

71. hävdar sin övertygelse om att den allt sämre miljön påverkar de fattigaste i samhället oproportionerligt mycket, tror därför att forskningen på detta område bör utgöra en del av en större struktur som kopplar utrotandet av fattigdom till god ledning och förvaltning samt rättvisa,

72. anmodar det internationella samfundet och AVS-länderna att ägna mer uppmärksamhet åt kopplingarna mellan fattigdom och miljön, i synnerhet det höga beroendet av de grundläggande naturtillgångarna bland landsbygdens fattiga människor och, baserat på erfarenheter från både Indien och utvalda länder i Afrika, att utforska möjligheterna att ta itu med fattigdomen genom investeringar i skogsplanteringsprogram, markskydd, vattenvård och så vidare,

73. påpekar behovet av att formulera grundläggande principer som styr användningen och fördelningen av vatten över hela världen, kräver att de mänskliga rättigheterna respekteras vid utvecklingen och fördelningen av vattenresurserna,

74. tror att vetenskapen bör ta itu med de grundläggande mänskliga behoven och lägga tonvikten på en hållbar utveckling och miljön i överensstämmelse med den deklaration och handlingsplan som antogs vid världskonferensen om vetenskap i Budapest den 1 juli 1999,

75. rekommenderar i enlighet därmed, när det gäller mindre utvecklade länder, att minst 0,4 % av BNP öronmärks för forskning, i synnerhet grundläggande forskning,

76. konstaterar att det finns enorma områden i världen som är helt utan forskning, både i statens och i industrins regi, och att den internationella arenan som helhet domineras av den makt som de multinationella företagen från länderna på norra halvklotet har och de prioriterar inte frågor av avgörande betydelse för länderna på södra halvklotet, kräver att en solidaritet mellan norra och södra halvklotet skall tillämpas på detta område och framhåller särskilt vikten av att undersöka nya samarbetsvägar mellan den privata och offentliga sektorn för att få kontroll över spridningen av malaria, inklusive forskningen om malaria, mot bakgrund av de förödande effekter denna sjukdom har på fattiga människors hälsa,

77. uppmanar EU att utveckla ett vetenskapligt samarbetsprogram mellan AVS och EU som möjliggör för AVS-länderna att omfattas av projektet "informationssamhället" och att globala kommunikationsnätverk utvecklas i dessa länder,

78. påpekar att en ökad jordbruksproduktion är avgörande för utvecklingen i många länder, rekommenderar därför att jordbruksforskningen fokuserar på sådan teknik som kan innebära fördelar för fattiga jordbrukare,

79. framhäver betydelsen av traditionell know-how och dess tillämpningar, som bör utnyttjas med en bred bas, mot bakgrund av att dessa tillämpningar i allmänhet bidrar till en hållbar utveckling och riktar i enlighet därmed uppmärksamheten mot behovet av att utvecklingsprogram för landsbygden och mikroprojekt som är särskilt inriktade mot kvinnor finansieras på ett lämpligt sätt och att en vederbörlig ersättning för den försäljning som detta leder till garanteras,

80. framhäver i detta avseende, med tanke på att utrota fattigdomen, betydelsen av att bedriva forskning om teknik som befinner sig på högsta nivå men ändå är lätt att använda (först och främst för att bekämpa fattigdomen) och hur den används på bästa sätt när det gäller hygien, hantering av vatten och avfall, bevattning i liten skala och utnyttjande av lokala resurser för medicinska ändamål,

81. föreslår att i den nya Lomékonventionen införa bestämmelser enligt principerna i artikel 8. J i konventionen om biologisk mångfald om att bevara ursprungliga och lokala samhällens kunskap, nyskapande och bruk samt deras intellektuella egendomsrätt, inklusive deras godkännande och involvering samt en rättvis fördelning av de fördelar som erhålls från användning av dessa resurser,

82. kräver ett program för överföring av teknik till AVS-länderna på icke kommersiell basis tillsammans med utbildningsprogram som är inriktade mot verkliga behov och stämmer överens med principerna om en hållbar utveckling,

Om fattigdom i samband med de framtida förbindelserna mellan AVS och EU

83. påminner de regeringar som är beslutna att göra slut på fattigdomen om nödvändigheten att beakta både mängden offentliga utgifter och hur de fördelas, att genomföra en rättvis skattepolitik och att undersöka de lämpligaste sätten att använda tillgängliga resurser med siktet inställt på att främja ett lämpligt politiskt, ekonomiskt och socialt klimat som gör det möjligt för folk att höja sig ur fattigdomen,

84. hävdar emellertid att utrotandet av fattigdom inte enbart kan vara beroende av centralregeringars insatser utan att det krävs en aktiv och gemensam inblandning av lokala och regionala myndigheter vilket inkluderar att organisationer från det civila samhället och den privata sektorn deltar på ett ändamålsenligt sätt och detta kräver ett bättre och decentraliserat samarbete,

85. uppmanar kommissionen att öka möjligheterna för den privata sektorn att få koncessioner för att delta i tillhandahållandet av hälsotjänster på kommunal nivå i AVS-ländernas fattiga områden,

86. konstaterar att fattigdom varken är en isolerad fråga eller ett socialt problem som man kan ta itu med vid sidan av andra frågor av denna typ och att utrotandet av fattigdom bör var den bärande principen i alla utvecklingsrelaterade åtgärder,

87. fördömer misslyckandet med strategin för internationell samordning av utvecklingsbiståndet, betonar vikten av att stärka den kompletterande karaktären på det bistånd som medlemsstaterna, gemenskapen och andra bilaterala och multilaterala givare lämnar samt samordningen av detsamma för att uppnå en ökad effektivitet, uppmanar EU att återuppliva sitt projekt för samordning av medlemsstaternas samarbetspolitik i enlighet med Amsterdamfördragets principer och bestämmelser,

88. finner att den våldsamma ökningen av antalet ansökningar om åtgärder och av ej samordnade projekt har lett till att biståndets effektivitet har underminerats och detta har haft oönskade effekter både för mottagarländerna och givarländerna, anmodar därför de AVS-länder som inte redan har gjort detta att använda de åtaganden som gjordes i Köpenhamn som en utgångspunkt för att utforma inhemska utvecklings- och antifattigdomsprogram som ger en koherent och övergripande ram inom vilken inhemska initiativ kan samordnas, både offentliga och privata samt externt bistånd,

89. framhåller den, på liknande sätt, inneboende kopplingen mellan fattigdom och dålig hälsa, uppmanar alla EU- och AVS-länders regeringar att uppfylla de åtaganden som gjordes vid Kairokonferensen för att garantera alla vård i samband med födslar, att garantera att EU:s utvecklingsbistånd riktas mot, i detta sammanhang, särskilt känsliga grupper bl.a. yngre människor och flyktingar och att inse vikten av familjeplanering,

90. påpekar att det faktum att kampen mot fattigdom prioriteras bör återspeglas i tilldelningen av resurser och att en av de anmärkningar som riktats mot gemenskapens politik i oberoende utvärderingsrapporter relaterar till det faktum att låginkomstländer får en mindre del av gemenskapens bistånd än medelinkomstländer,

91. påpekar dessutom att åtgärdernas effekter inte enbart kan mätas i den mängd pengar som tilldelas och att det därför finns ett överhängande behov av att planera och tillämpa metoder och indikatorer för att mäta uppföljningen, effekterna och resultaten inom de olika åtgärdsområdena,

92. finner att det är absolut nödvändigt att göra utvecklings- och samarbetspolitiken samstämmig med den politik som unionen för i övrigt,

93. uppmanar kommissionen och AVS-länderna att göra tillgången till grundläggande sociala tjänster för alla till en huvudfråga i allt framtida samarbete i överensstämmelse med de åtaganden som gjorts med siktet inställt på att åstadkomma social utveckling,

Om fattigdom i Europeiska unionen och att göra medborgarna i Europa medvetna om detta

94. finner att integrationen av de fattiga i Europeiska unionens ekonomiska och sociala liv bör utgöra ett av de främsta politiska målen och att resurser bör frigöras för att bekämpa spridningen av fattigdom över unionen, en bidragande faktor till den framvällande vågen av rasism och våld, och denna kamp innebär bl.a. stöd till lokala grupper som är aktiva i kampen mot fattigdom samt att förhindra en försämring av de sociala skyddssystemen för de fattigaste, särskilt i tätortsområden där det finns områden med social utslagenhet och i mindre utvecklade europeiska regioner där det finns områden där fattigdomstalen är höga i jämförelse med EU-genomsnittet,

95. konstaterar att i Europa är det allt större delar av befolkningen, särskilt invandrare och folk från etniska minoriteter, som blir offer för fattigdom, marginalisering och utslagning,

96. påminner om nödvändigheten att omorganisera de offentliga utgifterna om social samhörighet skall kunna åstadkommas,

97. riktar uppmärksamheten på det faktum att fattigdom är kopplad till respekten för de mänskliga rättigheterna och följaktligen berör alla länder, oavsett om de tillhör utvecklingsländerna eller de industrialiserade länderna, där flyktingars och invandrares tillstånd förvärras, vilket även gäller för de fattigaste i samhället,

98. uppmanar EU att framhäva det ekonomiska, kulturella och sociala tillskott som invandrare från AVS-länderna har inneburit, att vidta effektiva åtgärder för att bekämpa den rasism och det främlingshat som tycks hålla på att spridas i vårt samhälle och att försvara invandrarnas grundläggande rättigheter särskilt på det ekonomiska, sociala och politiska området,

99. är medveten om att en världsomspännande utveckling inte kan åstadkommas utan stöd av det internationella samfundet, finner det därför viktigt att europeiska medborgare görs medvetna om orsakerna till fattigdom och orättvisor i utvecklingsländerna, vilka verktyg som står till deras förfogande för att mildra dessa orsaker och det hot mot framtiden som utgörs av orättvisor i en värld där vi blir allt mer beroende av varandra,

100. finner det nödvändigt att öka medvetenheten inom det europeiska samhället om de människors tillstånd och problem som är utestängda från just detta samhälle,

101. understryker den enorma betydelsen som en förbättrad utbildning har för utvecklingen, kräver att den allmänna opinionen väcks till insikt om de åtgärder som vidtas av Europeiska unionen när det gäller utvecklingspolitiken, kräver att en större medvetenhet och förståelse för orsakerna till att denna politik förs uppmuntras, särskilt bland unga människor, och att en anda av solidaritet med underprivilegierade folk uppmuntras, kräver också att ett mer systematiskt projekt beskriver och analyserar förbindelserna mellan de industrialiserade nationerna och utvecklingsländerna,

102. tror att den mänskliga rasen har tillgång till enorma möjligheter och att, vilket UNDP har påpekat, den mänskliga rasen för första gången i historien har de resurser som krävs för att utrota fattigdom och social utslagning, påpekar att det krävs en stor insats av solidaritet om principen om social rättvisa skall förverkligas och om dessa möjligheter skall kunna användas till något gott, vädjar därför till alla institutioner och medlemsstater i Europeiska unionen att göra 2000-talet till solidaritetens århundrade,

103. riktar uppmärksamheten mot Europaparlamentets rekommendation om att utveckla ett samarbete mellan lokala samhällen i AVS-länderna och i Europeiska unionens medlemsstater eftersom ett sådant decentraliserat samarbete innefattar åtgärder och projekt som påverkar människors vardagsliv, förstärker en utveckling mot decentralisering på lokal nivå i AVS-länderna och ökar medvetenheten bland medborgarna i de lokala samhällena i Europa om de problem som är förbundna med fattigdom och utveckling,

104. uppdrar åt sina medordförande att vidarebefordra denna resolution till AVS-EU:s ministerråd och till kommissionen.

(1) Antagen av AVS-EU:s gemensamma församling den 14 oktober 1999 i Nassau (Bahamas).