Resolution [1]

om naturkatastrofer i AVS-länderna: EU-medel för beredskapsåtgärder (EUF-medel) och nödhjälp (ECHO-medel)

Den gemensamma parlamentariska AVS–EG-församlingen utfärdar denna resolution

- vid sitt sammanträde i Kigali (Rwanda) den 19– 22 november 2007,

- med beaktande av artikel 17.2 i arbetsordningen,

- med beaktande av Cotonouavtalet, särskilt artiklarna 30 (regionalt samarbete) och 32 (miljö och naturresurser) i detta,

- med beaktande av miljöinitiativet från Nepad (Nytt partnerskap för Afrikas utveckling),

- med beaktande av beslutet om klimatförändringar och utveckling och beslutet om genomförande av initiativet grön vägg för Sahara, som fattades av Afrikanska unionens församling vid dess sammanträde den 29– 30 januari 2007,

- med beaktande av beslut nr 3 från den 79:e sessionen med AVS ministerråd, som hölls i Gaborone (Botswana) den 4– 5 maj 2004, där ministerrådet bekräftar behovet av att integrera åtgärderna mot ökenspridning med frågorna om torrmark för att kunna lösa viktiga problem i samband med hållbar förvaltning såsom torka, skogsskövling och vattenresurser,

- med beaktande av beslut nr 3/LXXIX/04 från det fjärde toppmötet med AVS-ländernas stats- och regeringschefer i Maputo (Moçambique) den 23- 24 juni 2004, där deltagarna understryker den extrema sårbarheten i många av AVS-områdets stater, regioner och befolkningsgrupper för naturkatastrofer och därmed sammanhängande miljöproblem, och uppmuntrar till ett engagemang för att stödja proaktiva initiativ för att bekämpa dessa problem,

- med beaktande av ordförandeskapets slutsatser från Europeiska rådets möte den 8- 9 mars 2007, där man understryker betydelsen av att uppnå det strategiska målet att begränsa den globala medeltemperaturen till högst 2 °C över den förindustriella nivån,

- med beaktande av överenskommelsen mellan EU, Kanada och Japan vid G8-mötet i Heiligendamm i juni 2007 att minst halvera de globala utsläppen av koldioxid till 2050,

- med beaktande av rapporterna från FN:s klimatpanel (IPCC), som tilldelades Nobels fredspris 2007, och framför allt den fjärde lägesrapporten från klimatpanelens arbetsgrupp II med rubriken "Impacts, Adaptation and Vulnerability" (Effekter, anpassning och sårbarhet),

- med beaktande av rapporten 2005 från millenniegranskningen av ekosystemen med inriktning på användning och förstörelse av många av planetens naturresurser,

- med beaktande av FN:s ramkonvention om klimatförändring (UNFCCC) och dess Kyotoprotokoll,

- med beaktande av Agenda 21, Riodeklarationen om miljö och utveckling, och Principförklaringen om hållbar förvaltning av skog, som antogs av över 178 regeringar vid FN:s konferens om miljö och utveckling (UNCED) i Rio de Janeiro (Brasilien) den 3- 14 juni 1992 och vars principer kraftfullt bekräftades vid världstoppmötet om hållbar utveckling (WSSD) i Johannesburg (Sydafrika) den 26 augusti– 4 september 2002,

- med beaktande av FN:s konvention om att bekämpa ökenspridningen, som antogs i Paris den 17 juni 1994 och trädde i kraft den 26 december 1996,

- med beaktande av slutrapporten från världskonferensen om minskning av katastrofrisken (DRR) den 18– 22 januari 2005 och framför allt Hyogo-ramen för åtgärder 2005–2015 för uppbyggnad av nationers och samhällens motståndskraft mot katastrofer,

- med beaktande av FN:s generalförsamlings resolution 57/256 av den 20 december 2002 om översynen av Yokohamastrategin och handlingsplanen för en tryggare värld – riktlinjer för att förebygga, höja beredskapen för samt lindra effekterna av naturkatastrofer, och FN:s internationella möte "Barbados plus 10" om små östater under utveckling, som hölls i Mauritius i januari 2005,

- med beaktande av församlingens tidigare resolutioner antagna den 1 april 1999 i Strasbourg om klimatförändringar och små östater, inom ramen för samarbetet mellan AVS och EU [2], den 19 februari 2004 i Addis Abeba om de skador som orsakats av cykloner i Stilla havet, Indiska oceanen och Karibiska havet och behovet av en snabb reaktion på naturkatastrofer [3], den 25 november 2004 i Haag om de skador som orsakats av orkaner i Västindien [4] och den 24 november 2005 i Edinburgh om naturkatastrofers orsaker och konsekvenser [5],

- med beaktande av betänkandet från utskottet för sociala frågor och miljö (APP/3802/05), och av följande skäl:

A. Katastrofer och utarmningen av naturresurser utgör ett allvarligt hot mot fattigdomsbekämpningen och mot möjligheterna att uppnå millennieutvecklingsmålen.

B. AVS-ländernas bidrag till orsakerna till klimatförändringen är försumbart, medan det är de som drabbas värst av dess konsekvenser. Klimatförändringen kan bromsa takten i framstegen mot en hållbar utveckling, antingen direkt genom ökad exponering för negativa effekter eller indirekt genom en underminering av förmågan att anpassa sig.

C. Naturkatastrofernas effekter är speciellt skadliga för utvecklingsländerna genom att de motverkar de gynnsamma effekterna av utvecklingssamarbetet, hämmar den fortsatta tillväxten och orsakar allvarliga förluster av biologisk mångfald.

D. AVS-länderna står inför en avgörande utmaning att effektivt ta itu med de långsiktiga effekterna av naturkatastrofer genom att utveckla och stärka nationella och regionala åtgärder för minskning, återhämtning och ledning i samband med katastrofrisker.

E. AVS-länderna tillhandahåller ett brett urval olika ekosystemtjänster åt världen i övrigt, utan vederbörlig ersättning.

F. Nya undersökningar bekräftar att Afrika är en av de kontinenter som är mest sårbara för klimatförändringar eftersom den utsatts för många olika påfrestningar och har liten förmåga till anpassning. År 2020 beräknas mellan 75 och 250 miljoner afrikaner vara drabbade av ökad vattenstress på grund av klimatförändringen. Jordbruksproduktionen, fisket och livsmedelstillgången beräknas också bli mycket problematiska.

G. Klimatförändringen beräknas år 2050 ha minskat vattenresurserna till en punkt där de inte räcker till för att klara behoven i många små östater, till exempel i Västindien, Indiska oceanen och Stillahavsområdet, som är särskilt sårbara för stigande havsnivåer och naturkatastrofer.

H. Mot slutet av 2000-talet beräknas stigande havsnivåer påverka lågt liggande kustområden med stora befolkningar, vilket förväntas försvåra översvämningar, stormvågor, erosion och andra kustrisker, påverka de lokala resurserna och turismen samt hota bosättningar och vital infrastruktur.

I. Påverkan från andra faktorer än klimatet kan öka sårbarheten för klimatförändringar och naturkatastrofer genom att minska motståndskraften och kan också minska förmågan till anpassning och effekterna av förebyggande och lindrande åtgärder, på grund av att resurser måste sättas in för att uppfylla konkurrerande behov.

J. Få planer för att främja hållbarhet och minska sårbarheten för klimatförändringar och naturkatastrofer har innefattat främjande av anpassningsförmågan.

K. Minskning av katastrofrisken är i första hand ett nationellt ansvar, och det finns behov av att stärka samarbete och partnerskap på regional och internationell nivå.

L. Miljöaspekter, katastrofberedskap och förebyggande och lindring av klimatförändringar är inte integrerade i alla EU:s biståndsprogram och tillhörande instrument, trots att de är viktiga för alla länder.

M. Politik för att främja trygg energiförsörjning och andra lindrande insatser under de kommande decennierna kommer att få stor betydelse för möjligheterna att uppnå lägre stabiliseringsnivåer för utsläppen av växthusgaser.

N. Finansiella flöden till utvecklingsländerna genom mekanismen för ren utveckling (CDM), Globala miljöfonden (GEF) och utvecklingsstöd för tekniköverföring har hittills varit begränsade och geografiskt ojämnt fördelade.

O. Att göra utvecklingen mer hållbar genom ändrade utvecklingsvägar kan i hög grad bidra till att lindra klimatförändringens effekter, men genomförandet kan kräva resurser för att ett antal hinder ska kunna övervinnas.

1. Den gemensamma parlamentariska AVS–EG-församlingen understryker de hot som naturkatastrofer och klimatförändring innebär för en hållbar utveckling, fattigdomsbekämpning och uppnåendet av millennieutvecklingsmålen. Församlingen understryker också betydelsen av millennieutvecklingsmål 7 om att säkerställa miljöhållbarhet.

2. Den gemensamma parlamentariska AVS–EG-församlingen konstaterar att naturkatastrofernas antal och frekvens ökar, att de får en förödande effekt och att fattiga personer är särskilt sårbara i dessa situationer. Församlingen understryker den tilltagande svårigheten att skilja naturliga katastrofer från sådana som orsakats av människan, när riskerna inte bara avgörs av naturliga faror utan också av mänsklig aktivitet och bristande planering.

3. Den gemensamma parlamentariska AVS–EG-församlingen understryker att det finns ett behov av effektiva globala reaktioner på problemet med naturkatastrofer i AVS-länderna, där industrialiserade länder bör ta sitt ansvar och ta täten i kampen mot växthusgasernas effekter, som har bidragit till klimatförändringen.

4. Den gemensamma parlamentariska AVS–EG-församlingen uppmanar AVS- och EU-staternas regeringar och parlament att se till att utnyttjandet av naturresurser inte orsakar omfattande ekologiska obalanser. Församlingen konstaterar i det sammanhanget med oro att överdriven trädfällning och illegal avverkning kan leda till ökenspridning och andra klimatförändringar, som bör motverkas genom en ansvarsfull och effektiv skogspolitik, lämpliga återplanteringsplaner och hållbara jordbruksrutiner. Församlingen uppmanar företag som utnyttjar naturresurser att följa miljönormer och gällande bestämmelser.

5. Den gemensamma parlamentariska AVS–EG-församlingen noterar konsekvenserna och utmaningarna i samband med klimatförändring, framför allt i form av extrema väderförhållanden och krympande naturresurser, med allvarliga följder för utveckling och säkerhet, såsom ökad sårbarhet, konflikter över naturresurser och katastrofdriven migration. Församlingen understryker därför att minskning av katastrofrisken måste ske genom åtgärder för lindring av och anpassning till klimatförändringen.

6. Den gemensamma parlamentariska AVS–EG-församlingen konstaterar att naturkatastrofer kan leda till storskaliga befolkningsrörelser och erkänner att minskning av katastrofrisken visserligen i första hand är ett nationellt ansvar men att det åligger regeringarna i AVS och EU att visa solidaritet med drabbade nationer.

7. Den gemensamma parlamentariska AVS–EG-församlingen framhäver Världshälsoorganisationens varningar om den extremt allvarliga hälsofara som den globala uppvärmningen utgör i länderna i syd, framför allt när det gäller malaria och synförmåga, och uppmanar till initiativ till stöd för åtgärder för att förebygga, lindra och hantera dessa försvårade hälsoproblem.

8. Den gemensamma parlamentariska AVS–EG-församlingen önskar se en tidsbunden, heltäckande strategi för att integrera strategier för minskning av katastrofrisken, katastrofberedskap och klimatförändring i alla nationella utvecklingsplaner, EU:s utvecklingspolitik och humanitärt bistånd. Församlingen understryker att dessa strategier bör stödja åtgärder från civilsamhället, lokala grupper och myndigheter i en långsiktig ansats för att minska sårbarheten för katastrofer.

9. Den gemensamma parlamentariska AVS–EG-församlingen uppmanar EU:s medlemsstater att hjälpa AVS-länderna att utforma människofokuserade planer för minskning av katastrofrisken, klimatförändring och krisberedskap, som bör innehålla strategier för lindring och anpassning, system för tidig varning, strategier för katastrofberedskap och evakuering, nödsäkerhetszoner, försäkringssystem och finansiering av humanitära resurser för snabb fördelning. Församlingen uppmanar dessutom AVS-länderna att se till att dessa åtgärder blir en nationell och lokal prioritet med stark institutionell bas för genomförandet, med hänsyn till behoven hos sårbara grupper.

10. Den gemensamma parlamentariska AVS–EG-församlingen uppmanar EU att avsätta minst 10 procent i ytterligare finansiering i budgetar för humanitärt bistånd för minskning av katastrofriskerna och att kraftigt öka resurserna för minskning av katastrofrisken och lindring och anpassning i samband med klimatförändring inom budgetarna för utvecklingsstöd, utan att äventyra andra insatser, framför allt på området för grundläggande hälso- och sjukvård och utbildning.

11. Den gemensamma parlamentariska AVS–EG-församlingen understryker att AVS-länderna och AVS-regionerna behöver stöd av det internationella samfundet, vilket är nödvändigt för att förbättra deras nationella och regionala katastroflindring, beredskap och system för tidig varning, öka allmänhetens medvetenhet om katastroflindring och prognoser och respons i nödsituationer.

12. Den gemensamma parlamentariska AVS–EG-församlingen beklagar den mycket låga nivån på de resurser som avsatts för AVS–EG–mekanismen för naturkatastrofer, trots ökande behov, samtidigt som inrättandet av denna facilitet välkomnas. Församlingen uppmanar EU att avsätta ytterligare resurser till faciliteten under tionde Europeiska utvecklingsfonden och andra rubriker i EU:s budget, för att på ett adekvat sätt kunna hjälpa AVS-länderna och AVS-regionerna att bygga upp kapaciteten för minskning av katastrofrisken och katastrofhjälp, återuppbyggnad och utveckling och med finansiering av förbättrade system för tidig varning och snabbinsatser.

13. Den gemensamma parlamentariska AVS–EG-församlingen uppmanar därför Europeiska kommissionen att fortsätta stödja AVS–EG–mekanismen för naturkatastrofer genom tionde Europeiska utvecklingsfonden, och att ytterligare utvidga mekanismens tillämpningsområde genom att tillhandahålla minst 250 miljoner euro från de resurser som öronmärkts för samarbete inom AVS och att även använda delar av resurserna i den föreslagna "reserven" för att hjälpa regioner och stater i AVS-området, framför allt de små östaterna, att genomföra ett program för beredskap inför och hantering av naturkatastrofer och långsiktig återuppbyggnad efter naturkatastrofer som omfattar samtliga stater i AVS-området.

14. Den gemensamma parlamentariska AVS–EG-församlingen anser att Europeiska utvecklingsfonden behöver tillräckliga medel för att kunna hjälpa utvecklingsländerna med anpassning till och lindring av effekterna av klimatförändringen. Församlingen understryker i detta sammanhang betydelsen av att kapacitetsuppbyggnad, katastrofförebyggande, utbildning, fungerande infrastruktur och tillgång till läkemedel, och pekar på behovet av att bygga upp kapaciteten inom vetenskap, effekt- och anpassningsvärdering, riskprognoser och utveckling av projekt inom mekanismen för ren utveckling.

15. Den gemensamma parlamentariska AVS–EG-församlingen understryker behovet av att öka finansieringen till utveckling av relevanta mänskliga resurser för förebyggande, beredskap, lindring och hantering av katastrofer och för anpassning till klimatförändringen, samt för förstärkning av samarbetet syd-syd inom dessa områden.

16. Den gemensamma parlamentariska AVS–EG-församlingen uppmanar Europeiska kommissionen och EU:s medlemsstater att vidta alla nödvändiga åtgärder för att möjliggöra en så snabb mobilisering som möjligt av adekvat finansiellt stöd för katastrofhjälp och humanitärt bistånd.

17. Den gemensamma parlamentariska AVS–EG-församlingen understryker behovet av att löpande uppdatera AVS-ländernas miljöprofiler och integrera miljön i landstrategidokument, regionala strategidokument och tematiska program. Församlingen understryker betydelsen av att knyta an till nationella parlament och civilsamhället i denna process.

18. Den gemensamma parlamentariska AVS–EG-församlingen anser att utvecklingspolitiken inte kan skiljas från miljöpolitiken och annan politik och uppmanar till en holistisk syn på politiken för hållbar utveckling som integrerar miljödimensionen i AVS-ländernas land- och regionstrategidokument, liksom i samtliga utvecklingsprogram och utvecklingsprojekt.

19. Den gemensamma parlamentariska AVS–EG-församlingen önskar att den globala alliansen mot klimatförändring (GCCA) ska bli ett nyckelinstrument för katastrofförebyggande och katastrofberedskap samt anpassning till och lindring av klimatförändringen.

20. Den gemensamma parlamentariska AVS–EG-församlingen uppmanar AVS-ländernas regeringar att utforma preventiva katastrof- och beredskapsplaner som bör omfatta evakueringsstrategier, säkerhetszoner, försäkringssystem och finansiering av humanitära resurser för snabb fördelning.

21. Den gemensamma parlamentariska AVS–EG-församlingen understryker behovet av en verkligt global strategi för naturkatastrofer och klimatförändring och uppmanar det internationella samfundet att engagera sig för internationella progressiva lösningar. Församlingen uppmanar därför till inledande av förhandlingar vid FN:s internationella klimatkonferens om ett globalt och heltäckande avtal för perioden efter 2012, som bör bygga på och bredda Kyotoprotokollet.

22. Den gemensamma parlamentariska AVS–EG-församlingen uppmanar de utvecklade länderna att avsätta större resurser till de befintliga finansieringsmekanismerna inom ramen för Kyotoprotokollet och att försöka göra dessa bidrag till ett bindande åtagande.

23. Den gemensamma parlamentariska AVS–EG-församlingen uppmanar till spridning av bästa praxis, tekniköverföring och åtgärder för ökad medvetenhet, i första hand i fråga om markanvändning, byggande i riskområden, säkert byggande och skydd av kritiska anläggningar.

24. Den gemensamma parlamentariska AVS–EG-församlingen kräver förbättrat regionalt och internationellt samarbete för att underlätta spridning av informations- och kommunikationsteknik (IKT) och en fortsatt finansiering av lågteknologiska lösningar som radio på landsbygden och avlägsna platser.

25. Den gemensamma parlamentariska AVS–EG-församlingen uppmanar AVS-länderna att komma överens regionalt om förvaltningen av flodbäddar och att vidta samordnade åtgärder för vatten- och fiskeresurser.

26. Den gemensamma parlamentariska AVS–EG-församlingen konstaterar att användningen av förnybara energikällor såsom sol-, vind- och biomassaenergi skulle göra AVS-länderna mindre beroende av olja och uppmanar EU och dess medlemsstater att överföra lämplig teknik och tillhandahålla lämplig finansiering. Församlingen uppmanar också Europeiska kommissionen att granska kriterierna för tillgång till resurserna inom energi- och vattenfaciliteterna inom ramen för tionde Europeiska utvecklingsfonden, så de även omfattar miljövänlighet, sårbarhet och ökaraktär.

27. Den gemensamma parlamentariska AVS–EG-församlingen uppmanar AVS- och EU-staterna att fastställa ett bestämt mål för användningen av förnybar energi och anser att förnybar energi bör stå i centrum för AVS–EG:s program för utvecklingssamarbete enligt Cotonouavtalet.

28. Den gemensamma parlamentariska AVS–EG-församlingen uppdrar åt sina medordförande att vidarebefordra denna resolution till AVS–EG-ministerrådet, Europeiska kommissionen, Afrikanska unionen och FN:s generalsekreterare.

[1] Antagen av den gemensamma parlamentariska AVS–EG-församlingen den 22 november 2007 i Kigali (Rwanda).

[2] EGT C 271, 24.9.1999, s. 30.

[3] EUT C 120, 30.4.2004, s. 44.

[4] EUT C 80, 1.4.2005, s. 36.

[5] EUT C 136, 9.6.2006, s. 22.

--------------------------------------------------