Resolution [1]

om skydd av civila vid FN:s och regionala organisationers fredsbevarande insatser

Gemensamma parlamentariska AVS–EU-församlingen utfärdar denna resolution

- vid sitt sammanträde i Port Moresby (Papua Nya Guinea) den 25– 28 november 2008,

- med beaktande av artikel 17.1 i arbetsordningen,

- med beaktande av Genèvekonventionerna, särskilt den fjärde ( 12 augusti 1949) angående skydd för civilpersoner under krigstid och tilläggsprotokollen 1977 och 2005,

- med beaktande av minförbudskonventionen (Ottawakonventionen) som undertecknades i september 1997 och Förenta nationernas (FN) konvention om vissa konventionella vapen som ingicks i Genève den 10 oktober 1980 och som trädde i kraft i december 1983 och dess tilläggsprotokoll,

- med beaktande av FN:s allmänna förklaring om de mänskliga rättigheterna av den 10 december 1948 och av Wienförklaringen och handlingsprogrammet till följd av världskonferensen om de mänskliga rättigheterna den 14– 25 juni 1993,

- med beaktande av Romstadgan för Internationella brottmålsdomstolen som antogs 1998, särskilt artiklarna 6, 7 och 8 i denna,

- med beaktande av partnerskapsavtalet mellan medlemmarna i gruppen av stater i Afrika, Västindien och Stillahavsområdet, å ena sidan, och Europeiska gemenskapen och dess medlemsstater, å andra sidan, undertecknat i Cotonou den 23 juni 2000 (Cotonouavtalet) [2] och ändrat i Luxemburg den 25 juni 2005 [3], särskilt artiklarna 8, 17.2, 20, 31, 33, 96 och 97 i detta,

- med beaktande av sin resolution om återanpassning efter konflikter i AVS-länder, som antogs vid församlingens nionde sammanträde i Bamako den 21 april 2005 [4],

- med beaktande av sin resolution om den regionala integrationens betydelse för att främja fred och säkerhet, som antogs vid församlingens elfte sammanträde i Wien den 22 juni 2006 [5],

- med beaktande av FN:s generalsekreterares rapport S/1998/318 till säkerhetsrådet om orsaker till konflikt och främjande av varaktig fred och hållbar utveckling i Afrika av den 13 april 1998,

- med beaktande av rapporterna från FN:s generalsekreterare till säkerhetsrådet om skydd av civilbefolkningen i väpnade konflikter, i handlingarna S/1999/957 (av den 8 september 1999), S/2001/331 (av den 30 mars 2001), S/2002/1300 (av den 30 november 2002), S/2004/431 (av den 28 maj 2004), S/2005/740 (av den 28 november 2005) och S/2007/643 (av den 28 oktober 2007),

- med beaktande av FN:s säkerhetsråds resolution 1265 av den 17 september 1999, resolution 1296 av den 19 april 2000, resolution 1674 av den 28 april 2006 och resolution 1738 av den 23 december 2006 om skydd av civila vid väpnade konflikter, i vilka det på nytt bekräftas att parterna i en väpnad konflikt bär huvudansvaret för att skydda civila vid väpnade konflikter och i vilka även vikten av att regionala organisationer bidrar till att skydda civila vid väpnade konflikter erkänns,

- med beaktande av uttalandena från ordföranden i FN:s säkerhetsråd av den 15 mars 2002 och den 15 december 2003 och av soldatinstruktionen för beaktande av ärenden som gäller skydd av civila under säkerhetsrådets debatt om säkerhetsbevarande verksamhet,

- med beaktande av FN:s säkerhetsråds resolutioner 1325 av den 31 oktober 2000 och 1820 av den 19 juni 2008, i vilka vikten betonas av att kvinnor jämställs med män i arbetet med att bevara och främja fred och säkerhet och att de är fullt delaktiga i detta arbete,

- med beaktande av slutrapporten från EU:s operationshögkvarter om Eufors genusarbete i Demokratiska republiken Kongo,

- med beaktande av rapporten A more secure world: Our shared responsibility, offentliggjord 2004 av FN:s högnivåpanel om hot, utmaningar och förändringar, som manar till kraftfullt gensvar från världssamfundet,

- med beaktande av världstoppmötets förklaring som antogs i New York i september 2005,

- med beaktande av Europarådets parlamentariska församlings resolution 1385 (2004) och rekommendation 1665 (2004) om förebyggande och lösning av konflikter, kvinnornas roll, vilka båda antogs den 23 juni 2004,

- med beaktande av FN:s säkerhetsråds resolution S/2001/1366 av den 30 augusti 2001 om säkerhetsrådets roll när det gäller förebyggande av väpnade konflikter,

- med beaktande av FN:s säkerhetsråds resolution S/2003/1502 av den 26 augusti 2003 om skydd av humanitär personal och FN och dess åtföljande personal i konfliktområden, och av konventionen om säkerhet för FN och dess åtföljande personal av den 9 december 1994 och av det fakultativa protokollet av den 8 december 2005,

- med beaktande av uttalandena två gånger om året från FN:s biträdande generalsekreterare för humanitära frågor inför säkerhetsrådet om skydd av civila i väpnade konflikter,

- med beaktande av grunddefinitionen från FN:s avdelning för fredsbevarande insatser (DPKO) av fredsbevarande verksamhet som ett sätt att hjälpa länder som splittras av en konflikt att skapa förutsättningar för en varaktig fred; FN:s fredsbevarande verksamhet bestående av soldater och militärbefäl, polis och civilpersoner från många länder övervakar och följer fredsprocessen efter konflikten och hjälper stridande parter att uppfylla villkoren i det fredsavtal som de har undertecknat; sådan hjälp tar sig uttryck i många former, inklusive främjande av människors trygghet, åtgärder som stärker självförtroendet, förutsättningar för medbestämmande, hjälp att genomföra val, stärkning av rättssäkerheten och ekonomisk och social utveckling,

- med beaktande av rapporten från utskottet för politiska frågor (AVS-EU/100.291/08), och av följande skäl:

A. Det klassiska konceptet för fredsbevarande verksamhet, som i huvudsak är avsedd att skilja stridande parter åt efter att en vapenvila har undertecknats, förändras med tiden och inkluderar övervakning av gränser, inrättandet av demilitariserade zoner och, om så avtalats i överenskommelsen, övervakning av fångutbyten och demilitarisering, och är därmed tänkt som en del av ett "rutinförfarande" avsett att ge och bevara politiskt utrymme för de olika parterna att genomföra förhandlingar och nå en överenskommelse i sin konflikt.

B. I och med världstoppmötets förklaring, som antogs i New York i september 2005, erkände 109 enskilda regeringar staters och FN:s ansvar att skydda befolkningar mot folkmord, krigsförbrytelser, brott mot mänskligheten och etnisk rensning.

C. Den mängd uppgifter som uppdraget att skydda civila innebär medför att den fredsbevarande verksamheten dras åt olika håll och att styrkor blir alltmer engagerade i "mjuk säkerhet" som till exempel utveckling, återuppbyggnad och långsiktigt fredsarbete, vilka alla är aktiviteter som militära styrkor normalt sett inte utbildas för.

D. En av utmaningarna för de fredsbevarande uppdragen som syftar till att skydda civila är underskattningen av den potentiella roll och förmåga som permanenta civila kapaciteter innebär, bestående av multinationella välutbildade professionella civilpersoner som snabbt kan placeras ut och som har lämpliga färdigheter för uppdrag som direkt handlar om att skydda civila genom till exempel övervakning av mänskliga rättigheter, medling mellan olika folkgrupper, jämställdhetsrådgivning, samhällsmobilisering och information.

E. FN och Afrikanska unionen (AU) ökar, ibland med stöd av Europeiska unionen (EU), antalet fredsbevarande styrkor på kontinenten det här året, med nya uppdrag bland annat i Darfurregionen i Sudan, Tchad, Centralafrikanska republiken och Somalia.

F. AU:s fredsbevarande styrkor har fått stöd inom ramen för Europeiska utvecklingsfondens (EUF) fredsbevarande resurs.

G. Sedan Amsterdamfördraget 1997 ingår de uppgifter i fråga om fredsbevarande, skydd av civilbefolkning och skydd av humanitärt bistånd som fastställdes i Petersberg 1992 i EU:s gemensamma säkerhets- och försvarspolitik (ESFP).

H. Dessa uppgifter utförs under FN-mandat och fem sådana uppdrag genomförs eller har genomförts i Afrika.

I. EU, FN och regionala organisationer ska genomföra en konflikt- och hotanalys innan fredsbevarande insatser görs, i syfte att utveckla en bättre förståelse för den miljö som arbetet ska ske i och därigenom undvika att deras ingripande får negativa effekter som till exempel kan förstärka spänningar och konflikter.

J. Militära aktörer är ännu inte vana vid att identifiera och skydda civila i fientliga miljöer som en del av ett internationellt ingripande eller ett ingripande av neutral part och ofta rekryteras personal till militären för fredsbevarande verksamhet inte direkt av FN eller regionala organisationer utan sänds ut av de länder som bidrar med trupper, vilka har kvar sin rätt att besluta om utbildning och disciplinära åtgärder för sina trupper.

K. Humanitära aktörer, som till exempel icke-statliga organisationer och FN-organ, har andra roller och tillvägagångssätt när det gäller skydd av civila än de fredsbevarande trupperna.

L. Ansvaret för att bestämma organens skyddspraxis överlåts ofta till enskilda skyddsombud ute i fält i stället för att växa fram genom tydlig vägledning som utvecklats på institutionsnivå.

M. Våld mot civila i konfliktdrabbade länder, i synnerhet mot kvinnor och barn, är ofta en krigsmetod som syftar till att förödmjuka och psykologiskt försvaga offren som är rädda för att rapportera sexuella utnyttjanden och övergrepp som någon utsatt dem för, inklusive personer i fredsbevarande trupper och humanitära hjälparbetare.

N. Omfattningen av ett fredsbevarande uppdrag, i synnerhet med hänsyn till antalet kompletterande civila obeväpnade fredsbevarande enheter och dess geografiska utsträckning, är en viktig faktor för att öka skyddsnivån för civila.

Definiera skyddet av civilbefolkningen

1. Gemensamma parlamentariska AVS–EU-församlingen understryker att det främsta ansvaret för att skydda civilbefolkningen och tillgodose deras grundläggande behov ligger hos staterna eller andra myndigheter eller aktörer som har verklig kontroll över dem och att externa eller tredje parters fredsbevarande insatser har en sekundär roll.

2. Gemensamma parlamentariska AVS–EU-församlingen påpekar att principen om icke-inblandning inte får leda till tolerans mot allvarliga brott som folkmord och massmord, etnisk rensning, fördrivning och massvåldtäkt. I sådana fall har det internationella samfundet i stället ett ansvar för att skydda och vidta kraftfulla motåtgärder, särskilt för att skydda den hotade befolkningen och samtidigt om så är möjligt involvera regionala organisationer i konfliktlösning.

3. Gemensamma parlamentariska AVS–EU-församlingen betonar att det är viktigt att inse att fredsbevarande insatser bör ha ett tillräckligt starkt mandat för att stödja återupprättandet av fred och rättsstatsprincipen, bland annat en övergång till reformeringen av säkerhetssektorn. Därför måste det utvecklas en integrerad säkerhetsstrategi som även omfattar utbildning av civila säkerhetsstyrkor (polis), stöder demobiliseringsinsatser och fastställer tydliga återuppbyggnadsmål.

4. Gemensamma parlamentariska AVS–EU-församlingen uttrycker på nytt sin oro över spridningen av lätta vapen och handeldvapen och anser att nedrustning, demobilisering och återintegrering måste ingå i fredsbevarande insatser.

5. Gemensamma parlamentariska AVS–EU-församlingen betonar att det är viktigt att insatser för att förbättra skyddet av civilbefolkningen tar hänsyn till de omfattande och komplexa utmaningar och hot som civilbefolkningen står inför och ser positivt på ett ökat samspel mellan de olika obeväpnade civila aktörer på fältet som gynnar genomförandet av skyddsstrategier.

6. Gemensamma parlamentariska AVS–EU-församlingen betonar att militära strategier i sig inte kan bli framgångsrika om de inte åtföljs av omfattande humanitära åtgärder och politiska mål för fred. Det kan krävas ett kraftfullt mandat för att överbrygga sammanstötningar mellan parterna i en konflikt och för att trygga fred och återuppbyggnad, vilket tydligt måste ingå i en skyddsstrategi.

7. Gemensamma parlamentariska AVS–EU-församlingen påpekar att ett antal stater har inrättat en civil fredstjänst och därmed har rönt flera framgångar, bl.a. i postkonfliktområden i f.d. jugoslaviska stater. Andra stater och regionala organisationer, som AU och EU, bör också inrätta en permanent civil fredstjänst.

8. Gemensamma parlamentariska AVS–EU-församlingen ser positivt på att fredsbevarande mandat omfattar åtgärder för att skydda civilbefolkningen och noterar att det finns ett behov av vägledning om hur sådana mandat ska genomföras för att säkerställa mer integrerande tillvägagångssätt när det gäller mänsklig utveckling, mänskliga rättigheter, humanitärt bistånd och åtgärder för människors säkerhet. Församlingen uppmanar därför FN och regionala organisationer att förtydliga hur skyddet av civilbefolkningen tolkas i mandaten för deras uppdrag och i gemensamma uppdrag och på ett bättre sätt stödja förberedelsen av deras trupper och personal för sådana insatser.

9. Gemensamma parlamentariska AVS–EU-församlingen understryker behovet av att förbättra kapaciteten att agera, bland annat genom att inrätta en ständig civil fredsbevarande kapacitet som består av ett välutrustat samordningskontor vid högkvarteret och eventuellt på regional nivå och genom en lista över snabbt insatsfärdig civil personal samt genom att fastställa lämpligt personalantal.

10. Gemensamma parlamentariska AVS–EU-församlingen påpekar behovet av att skydda civilbefolkningen inte bara mot våldsamma angrepp utan även mot brott som gängattacker och plundring.

11. Gemensamma parlamentariska AVS–EU-församlingen välkomnar EU:s rådsbeslut om att inrätta en civilskyddsmekanism och EU:s nya finansiella instrument för att förbättra mobiliseringen och samordningen av katastrofbiståndsinsatser både inom och utanför EU.

12. Gemensamma parlamentariska AVS–EU-församlingen rekommenderar att militära strategier för fredsbevarande insatser med särskilda skyddsmandat ska omfatta praktiska instrument för att utföra dessa mandat på ett effektivt sätt, till exempel ett civilt obeväpnat skydd, nattpatruller och radiokommunikation, inrättande av försvarskommittéer i byarna som kan varna fredsbevarare, luftskydd, inrättande av en snabbinsatsstyrka som är redo att ingripa vid oroligheter, användning av satelliter för att övervaka och fånga upp samt inrättande av en stabilitetspolis som ett sätt att stödja uppdrag och förse fredsbevarande insatser med utträdesstrategier.

13. Gemensamma parlamentariska AVS–EU-församlingen betonar att humanitära aktörer i konfliktområden också måste skyddas av fredsbevarande styrkor för att trygga deras lokala verksamhet.

14. Gemensamma parlamentariska AVS–EU-församlingen framhåller att ett aktivt deltagande i kontrollpunkter som omfattar lokala statliga företrädare och det civila samhället kommer att bidra till att identifiera sårbarhetsfaktorer i syfte att utveckla lämpliga åtgärder och påpekar vikten av bättre samordning mellan ekonomiska, politiska, civila och militära krafter.

15. Gemensamma parlamentariska AVS–EU-församlingen uppmanar EU:s medlemsstater och det internationella samfundet att främja genomförandet av FN:s säkerhetsråds resolutioner 1325/2000 och 1820/2008 om kvinnor och barn i väpnade konflikter och att ta fram nationella handlingsplaner och strategidokument.

16. Gemensamma parlamentariska AVS–EU-församlingen vill lyfta fram den viktiga roll som närvaron av kvinnor kan ha i fredsbevarande uppdrag för att dämpa våldet mot kvinnor i konflikt- och postkonfliktområden och att kvinnliga fredsbevarare ofta har blivit förebilder för lokala kvinnor och inspirerat dem att delta i återuppbyggnad efter konflikten, framför allt gällande demokratibyggande och ekonomisk utveckling.

17. Gemensamma parlamentariska AVS–EU-församlingen kräver att vederbörlig hänsyn tas till FN:s säkerhetsråds resolution 1325/200 om kvinnors deltagande i mekanismer för att förebygga, hantera och lösa konflikter.

18. Gemensamma parlamentariska AVS–EU-församlingen fördömer starkt fall av fredsbevarare som missbrukar sin makt och deltar i sexuellt utnyttjande av den lokala civilbefolkningen eller i korruptionsverksamhet och understryker att det är mycket viktigt att nationella aktörer agerar i sådana fall. Församlingen kräver att sådana brott strängt ska beivras av myndigheterna i förövarens hemland eller av Internationella brottmålsdomstolen och avvisar alla former av immunitet för FN-personal eller soldater med FN-mandat i samband med sådana brott.

19. Gemensamma parlamentariska AVS–EU-församlingen rekommenderar att varje fredsbevarande uppdrag omges av enheter som har särskilda uppgifter när det gäller övervakning, utredning och offentlig anmälan av överträdelser av internationell humanitär rätt och lagar om mänskliga rättigheter samt en oberoende utredningsenhet som utreder påstådda fall av sexuella övergrepp av fredsbevarare. Dessutom bör det inrättas ett lämpligt system för att stödja offer för sådana övergrepp och barn som föds till följd av dem.

20. Gemensamma parlamentariska AVS–EU-församlingen yrkar på att en uppföljningsmekanism, en s.k. vakthund, inrättas med ansvar för att se till att klagomål utreds öppet och effektivt, så att klagomålen behandlas rättvist på nationell nivå.

21. Gemensamma parlamentariska AVS–EU-församlingen betonar behovet av att kontaktpunkterna deltar i internationella initiativ från FN eller icke-statliga organisationer för att förhindra och reagera på sexuellt utnyttjande och sexuella övergrepp.

22. Gemensamma parlamentariska AVS–EU-församlingen rekommenderar att kontaktpunkterna ska se till att samhällena får möjlighet att lämna in sina klagomål genom att inrätta en gemensam klagomålsregistreringsmekanism. Denna mekanism bör vara tillgänglig för samtliga organ och kontaktpunkter så att samhällena förstår var de ska lämna in sina klagomål.

Konsekvenser för mandat, insatsregler och utbildning

23. Gemensamma parlamentariska AVS–EU-församlingen bekräftar vikten av att förbättra utbildningen före och även under uppdraget (särskilt inom internationell humanitär rätt, lagar om mänskliga rättigheter, genomförande av mandat i fråga om kontaktpunkter, bland annat förebyggande av och åtgärder mot sexuella övergrepp) för multinationella trupper, både på nationell och på multinationell nivå, och kritiserar samtidigt att detta för militärpersonal i FN-ledda styrkor betraktas enbart som ett nationellt ansvar.

24. Gemensamma parlamentariska AVS–EU-församlingen kräver i enlighet med sina riktlinjer om barn och väpnade konflikter att det ska erbjudas särskild utbildning i fråga om skydd av barn.

25. Gemensamma parlamentariska AVS–EU-församlingen uppmanar till att ett "soldatkort" utfärdas – som det som används av Eufor i Demokratiska republiken Kongo – med riktlinjer för hur fredsbevarare ska bete sig mot civilbefolkningen och att ett det utfärdas liknande kort som särskilt avser barn.

26. Gemensamma parlamentariska AVS–EU-församlingen noterar att FN:s avdelning för fredsbevarande insatser har satsat på att erbjuda viss utbildning före utplaceringen av överordnad personal och truppdeltagare, som framför allt är inriktad på insatsregler, men beklagar att det inte är obligatoriskt för staterna att delta.

27. Gemensamma parlamentariska AVS–EU-församlingen rekommenderar att FN:s medlemsstater ska inrätta en gemensam utbildningsakademi för fredsuppdrag där åtminstone befälspersonal erbjuds en standardiserad multinationell grundutbildning i humanitära uppgifter och tekniska biståndsuppgifter för att ta vara på och skydda civilbefolkningen.

28. Gemensamma parlamentariska AVS–EU-församlingen rekommenderar att FN:s regionala och subregionala organisationer arbetar för mer standardiserade utbildningsmoduler och ökar de bilaterala och multilaterala utbildningsövningarna, som framför allt bör omfatta medvetandehöjande åtgärder i fråga om att respektera de mänskliga rättigheterna enligt principen att alla människor är jämlika och bör behandlas lika oavsett ålder, kön, ras eller etniskt ursprung, religion eller trosuppfattning.

29. Gemensamma parlamentariska AVS–EU-församlingen välkomnar EU:s insatser för att bättre samordna sina metoder för att skydda civilbefolkningen i medlemsstaterna, framför allt genom att erbjuda gemensam utbildningsverksamhet, och understryker att begreppet skydd av civilbefolkningen och skydd av barn bör vara en väsentlig del av denna undervisning av professionella globala initiativ från det civila samhället.

30. Gemensamma parlamentariska AVS–EU-församlingen begär att förebyggandet av sexuellt utnyttjande och sexuellt våld blir en standardfråga som tas upp i utbildningen av delaktiga länders personal och att lämpliga finansierings- och ersättningsmekanismer för offer för övergrepp av fredsbevarande personal godkänns jämte själva insatserna.

31. Gemensamma parlamentariska AVS–EU-församlingen begär enträget att en stor del av utbildningsmodulerna för fredsbevarande personal, oavsett om den är FN:s eller regional, ska innehålla frågor om kränkande beteende, eftersom informationen om hur man anmäler övergrepp och vad som händer med förövaren alltför ofta är otydlig för FN-uppdragets personal.

32. Gemensamma parlamentariska AVS–EU-församlingen begär att varje ESFP-uppdrag ska medföra en särskild rådgivare i fråga om skydd av barn.

33. Gemensamma parlamentariska AVS–EU-församlingen välkomnar att FN:s avdelning för fredsbevarande insatser nuförtiden utplacerar bedömningsgrupper för att hitta luckor i utbildningen och erbjuder sig att intyga att länder som har utbildat sina styrkor uppfyller FN:s standarder.

34. Gemensamma parlamentariska AVS–EU-församlingen påpekar att EU också vidtar liknande åtgärder med det övergripande målet och det civila övergripande målet men understryker att det fortfarande ligger efter när det gäller ett systematiskt tillvägagångssätt eftersom utbildning slutligen är statens ansvar.

35. Gemensamma parlamentariska AVS–EU-församlingen påminner EU:s medlemsstater om deras ansvar enligt internationell rätt att se till att all civil och militär personal får en lämplig utbildning i linje med internationella humanitära standarder och att se till att lämpliga riktlinjer utvecklas och ses över för att garantera respekt för lokalbefolkning, kultur och kön. Församlingen påminner också om betydelsen av att ta hänsyn till mänskliga rättigheter och jämställdhet mellan kvinnor och män.

36. Gemensamma parlamentariska AVS–EU-församlingen kräver att den utbildning som europeisk militär personal erbjuder afrikansk militär personal inom ramen för programmet Euro Recamp systematiskt ska omfatta utbildning i respekt för mänskliga rättigheter och skydd av civilbefolkning och att det ska anslås en tillräckligt stor budget för detta.

37. Gemensamma parlamentariska AVS–EU-församlingen betonar att det är viktigt att ta lämplig hänsyn till värdet av erfarenheter och bästa praxis, särskilt erfarenheter från insatser med ett tydligt skyddsmandat – som Artemis och Eufor i Demokratiska republiken Kongo – för att erbjuda underlag som kan förbättra EU:s utbildning. Församlingen berömmer i synnerhet betoningen på att ge tydlig information till allmänheten och att främja en positiv bild av insatsen, som underlättas av att de flesta EU-trupper kan kommunicera på ett språk som förstås av befolkningen.

Förbättra kommunikationen

38. Gemensamma parlamentariska AVS–EU-församlingen upprepar att den kan spela en viktig roll för att öka kunskapen och få i gång en debatt om hur skyddsfrågan ska ges en central plats i både insatsuppdrag från EU:s gemensamma säkerhets- och försvarspolitik och andra regionala organisationers fredsbevarande uppdrag.

39. Gemensamma parlamentariska AVS–EU-församlingen betonar vikten av att erfarenheter inte begränsas till en "ledande nation" och att det är mycket viktigt att ta fram en EU-doktrin för ingripande i humanitära situationer, särskilt genom att ta lärdom av erfarenheter från de EU-medlemsstater som är mest framåtsträvande i detta hänseende, för att förbättra lämpligheten av sådana insatsregler.

40. Gemensamma parlamentariska AVS–EU-församlingen understryker att det finns ett behov av att upprätta ett formellt kommunikationssystem mellan frivilligorganisationer och FN och regionala organisationer, som särskilt täcker farliga områden under fredsbevarande skydd.

41. Gemensamma parlamentariska AVS–EU-församlingen påminner om att alla stater ska upprätthålla och respektera mänskliga rättigheter och humanitära principer om mänsklighet, neutralitet, opartiskhet och oberoende samt se till att humanitära aktörer har en säker och obehindrad tillgång till människor i nöd enligt relevanta bestämmelser i internationell rätt och nationell lagstiftning.

42. Gemensamma parlamentariska AVS–EU-församlingen uppmanar fredsbevarande insatser på fältet att föra en fortlöpande dialog med företrädare för de humanitära grupperna om tolkningen av deras mandat för att skydda civilbefolkningen och att det politiska och militära ledarskapet för insatsen tar liknande kommunikationsinitiativ med lokala politiker och administrativa myndigheter.

43. Gemensamma parlamentariska AVS–EU-församlingen betonar behovet av att inrätta en kontaktgrupp inom varje fredsbevarande struktur som kan följa kommunikationsaspekten och informera lokalbefolkningen, bland annat gränsbefolkningen, om det verkliga mandatet för uppdraget, som ett betydande bidrag till att upprätthålla de fredsbevarande insatsernas neutralitet. Kontaktgruppens viktigaste uppdrag skulle vara att med hjälp av lokalsamhällets synpunkter upprätta en registreringsmekanism för klagomål.

44. Gemensamma parlamentariska AVS–EU-församlingen påpekar att kommunikationen med lokalbefolkningen är mycket viktig och att man bör inta en attityd som främjar tydlig information och säkerställer tillgång för både män och kvinnor. Detta måste förmedlas till andra tredjepartsstyrkor och organisationer för humanitärt bistånd, mänskliga rättigheter och utveckling på plats.

45. Gemensamma parlamentariska AVS–EU-församlingen understryker vikten av att göra en effektiv och kontinuerlig bedömning av faktorerna inom civil (o)säkerhet och använda den resulterande analysen som grund för att fastställa skyddsstrategier i syfte att förhindra att nya våldsamma konflikter blossar upp på nytt.

46. Gemensamma parlamentariska AVS–EU-församlingen uppmanar EU att i samråd med andra berörda aktörer, som FN:s kontor för samordning av humanitära frågor, genomföra ytterligare en särskild undersökning av skyddsstrategierna i EU:s kommande militära strategi för krishantering och reflektera över EU:s erfarenhet när det gäller skydd av civila, särskilt barn. Undersökningen bör utgöra grunden för antagandet av en större "EU-skyddsdoktrin" som skulle omfatta aspekter av och vägledning om rättsligt, civilt, humanitärt och militärt skydd.

47. Gemensamma parlamentariska AVS–EU-församlingen betonar vikten av att inrätta ledande byråer som kan ge tydliga strategiska riktlinjer, fastställa viktiga brister och förtydliga roller och ansvar när det gäller konflikthantering.

48. Gemensamma parlamentariska AVS–EU-församlingen uppdrar åt medordföranden att översända denna resolution till AVS–EU:s ministerråd, Afrikanska unionens kommission, Panafrikanska parlamentet och nationella och regionala parlament, Europeiska kommissionen, FN och regionala organisationer, Europeiska rådets ordförandeskap samt Afrikanska unionen.

[1] Antagen av den gemensamma parlamentariska AVS–EU-församlingen den 28 november 2008 i Port Moresby (Papua Nya Guinea).

[2] EUT L 317, 15.12.2000, s. 3.

[3] EUT L 287, 28.10.2005, s. 4.

[4] EUT C 272, 3.11.2005, s. 26.

[5] EUT C 307, 15.12.2006, s. 17.

--------------------------------------------------