GEMENSAMMA PARLAMENTARISKA FÖRSAMLINGEN FÖR PARTNERSKAPSAVTALET MELLAN MEDLEMMARNA I GRUPPEN AV STATER I AFRIKA, VÄSTINDIEN OCH STILLAHAVSOMRÅDET, Å ENA SIDAN, OCH EUROPEISKA UNIONEN OCH DESS MEDLEMSSTATER, Å ANDRA SIDAN

PROTOKOLL FRÅN SAMMANTRÄDET ONSDAGEN DEN 15 JUNI 2016

(2016/C 451/03)

INNEHÅLLSFÖRTECKNING

PROTOKOLL FRÅN SAMMANTRÄDET ONSDAGEN DEN 15 JUNI 2016

(Sammanträdet öppnades kl. 9.05)

ORDFÖRANDE: Michèle RIVASI

Tillförordnad medordförande

1. Migration mellan AVS-länderna och EU:s medlemsstater: orsaker, konsekvenser och strategier för en gemensam hantering

Utskottet för sociala frågor och miljö

Medföredragande: Magnus Kofi Amoatey (Ghana) och Norbert Neuser

Magnus Kofi Amoatey (Ghana) och Norbert Neuser presenterade rapporten.

Följande yttrade sig: Michael Gahler, Agathon Rwasa (Burundi), Alhagie Sillah (Gambia), Tesfaye Daba Wakjira (Etiopien), Cécile Kashetu Kyenge, Pavel Telička, Ahamada Soukouna (Mali), Bodil Valero, Amadou Dioffo (Niger), Laura Agea, Adjedoue Weidou (Tchad), Jean-Luc Schaffhauser, Krzysztof Hetman, Amos Fish Mahlalela (Sydafrika), Pedro Silva Pereira, Babiker Mohamed Toum (Sudan), Francesc Gambus, Marlene Mizzi, György Hölvenyi, Juan Fernando Lopez Aguilar, Ole Christensen, Kristin de Peyron (Europeiska utrikestjänsten) och Domenico Rosa (Europeiska kommissionen).

Ledamöterna betonade att man måste skapa säkra och lagliga sätt för migranter att ta sig till EU eftersom det är enda alternativet om man vill bekämpa människosmuggling och människohandel på ett effektivt sätt. EU och de afrikanska länderna bör gemensamt ta itu med bakomliggande orsaker. Omplaceringen inom EU bör bli betydligt effektivare och leda till smidigare integration och bättre möjligheter till utbildning, bostäder och sysselsättning för asylsökande. När det gäller inställningen till integration föreslog man den tyska modellen, medan man när det gäller intern omplacering av ett mindre antal migranter till små samhällen föreslog den italienska modellen.

Medföredragandena avslutade diskussionen.

ORDFÖRANDE: Netty BALDEH

Medordförande

2. Framtiden för partnerskapet mellan AVS-länderna och EU efter Cotonou

Diskussion i anslutning till inledningsanförandena

Adekeye Adebajo, direktör för Centrum för konfliktlösning, inledde diskussionen.

Följande yttrade sig: Davor Ivo Stier, Tesfaye Daba Wakjira (Etiopien), Ashneel Sudhakar (Fiji), Worlea Saywah Dunah (Liberia), Norbert Neuser, Javier Nart, Adekeye Adebajo, Malement Lihasoa (Madagaskar), Michèle Rivasi, A. Misiekaba (Surinam), Piernicola Pedicini, Jean-Luc Schaffhauser, Michael Gahler, Cécile Kashetu Kyenge, Maria Heubuch, Purmanund Jhugroo (Mauritius), Krzysztof Hetman, Louis-Joseph Manscour, Carlos Zorrinho, Joe Koim (Papua Nya Guinea), Pedro Silva Pereira, Ole Christensen, Domenico Rosa (Europeiska kommissionen) och Kristin de Peyron (Europeiska utrikestjänsten).

Ledamöterna betonade att partnerskapet bör fortsätta, på grundval av en juridiskt bindande rättsakt. Församlingens rådgivande roll bör stärkas, och man bör eftersträva mer samverkan och samordning med andra regionala aktörer, exempelvis Afrikanska unionen. Samrådsprocessen pågår och bör utvidgas till de nationella parlamenten och det civila samhällets organisationer. Det civila samhällets organisationer bör spela en större roll i partnerskapet efter Cotonou.

Adekeye Adebajo svarade på frågor och avslutade diskussionen.

ORDFÖRANDE: Cécile Kashetu KYENGE

Tillförordnad medordförande

3. Justering av protokollet från eftermiddagssammanträdet måndagen den 13 juni 2016

Protokollen justerades.

4. Konflikter och globala säkerhetshot i förändring – konsekvenser för global fred och stabilitet

Diskussion med Joaquim Chissano, Moçambiques före detta president

Joaquim Chissano, Moçambiques före detta president, gav en heltäckande och levande beskrivning av utvecklingen av säkerhetshot. Nästan alla krig i Afrika är inomstatliga krig, men genom globaliseringen och svaga statliga strukturer har det också blivit möjligt för icke-statliga aktörer, såsom kriminella grupper och terroristgrupper, att hota stabiliteten. Diskussionen kretsade kring de bakomliggande orsakerna till konflikter, bland annat fattigdom och social utestängning, som leder till radikalisering, bristfällig styrning och korruption, klimatförändringar, som leder till brist på åkermark och migration, samt olaglig vapenhandel och den svaga lagstiftningen på området.

Följande yttrade sig: Michael Gahler, Alpha Ousmane (Burkina Faso), Cécile Kashetu Kyenge, Javier Nart, Ahamada Soukouna (Mali), Adjedoue Weidou (Tchad), Bodil Valero, Amos Fish Mahlalela (Sydafrika), Joachim Zeller, Purmanund Jhugroo (Mauritius), Juan Fernando Lopez Aguilar och Kristin de Peyron (Europeiska utrikestjänsten).

Ledamöterna betonade det lyckade samarbetet med Afrikanska unionen på området säkerhet genom den fredsbevarande resursen för Afrika.

Joaquim Chissano besvarade frågor och avslutade diskussionen.

(Sammanträdet ajournerades kl. 13.18 och återupptogs kl. 14.42)

ORDFÖRANDE: Cécile Kashetu KYENGE

Tillförordnad medordförande

5. Ekonomi, handel och affärer i södra regionen i Afrika

Diskussion med Calle Schlettwein, finansminister (Namibia)

Calle Schlettwein, finansminister (Namibia), redogjorde för Namibias utvecklingsagenda mot bakgrund av den globaliserade handelsordningen. Namibia klassificeras av Världsbanken som ett medelinkomstland och är en liten men öppen ekonomi med stark ekonomisk tillväxt, vilket har bidragit till att minska fattigdomen, men som lider av ett beroende av mineralråvaror och oregelbundna väderförhållanden, inkomstklyftor och arbetslöshet samt av brist på kvalificerad arbetskraft. Resultatet av avtalet mellan SADC och EU om ekonomiskt partnerskap, som undertecknades några dagar före mötet, är i huvudsak positivt, i synnerhet när det gäller tull- och kvotfri export från Namibia till EU, men innebär utmaningar för andra utvecklingsländer inom SADC.

Följande yttrade sig: Michael Gahler, Neena Gill, Davor Ivo Stier och Calle Schlettwein.

Ledamöterna visade intresse för ministerns erfarenheter som Namibias huvudförhandlare för avtal om ekonomiskt partnerskap och frågade om förhållandet mellan avtal om ekonomiskt partnerskap och regionala integrationsprocesser i Afrika samt om de bestämmelser som utvecklingsländerna bör förhandla fram för att undvika skador på sin ekonomi, nämligen skyddsklausuler och listor över undantag från liberaliseringen.

6. Justering av protokollet från morgon- och eftermiddagssammanträdena tisdagen den 14 juni 2016

Protokollen justerades.

7. Omröstning om de resolutionsförslag som ingår i de rapporter som lagts fram av de tre ständiga utskotten

Medordföranden påminde församlingen om omröstningsförfarandet.

8. Omröstning om brådskande resolutionsförslag

9. Övriga frågor

Inga.

10. Datum och plats för den gemensamma parlamentariska församlingens 32:a session

Den gemensamma parlamentariska AVS-församlingens 32:a session äger rum den 19–21 december 2016. Platsen för sessionen kommer att meddelas vid ett senare tillfälle.

Medordföranden tackade de namibiska myndigheterna för själva organisationen av sessionen och ledamöterna och medsekretariatet för deras bidrag.

(Sammanträdet avslutades kl. 16.00.)

BILAGA III

ANTAGNA TEXTER

RESOLUTION (1) om bättre delaktighetsbaserad styrning genom decentralisering och stärkt lokalt styre Den gemensamma parlamentariska AVS–EU-församlingen utfärdar denna resolution — vid sitt sammanträde i Windhoek (Namibia) den 13–15 juni 2016, — med beaktande av artikel 18.1 i sin arbetsordning, — med beaktande av fördraget om Europeiska unionen, i dess ändrade lydelse enligt Lissabonfördraget av den 13 december 2007, särskilt artikel 3 b, — med beaktande av protokollet till fördraget om Europeiska unionen om tillämpning av subsidiaritets- och proportionalitetsprinciperna, särskilt artiklarna 2 och 5, — med beaktande av protokollet till fördraget om Europeiska unionen om tjänster av allmänt intresse, särskilt artikel 1, — med beaktande av Cotonouavtalet mellan EU och AVS-länderna, undertecknat i Cotonou den 23 juni 2000, ändrat i Luxemburg den 25 juni 2005 och i Ouagadougou den 22 juni 2010, särskilt artiklarna 1, 2, 5, 8, 9, 20, 33.3 f och 33.4 d samt artikel 5.4 i dess bilaga IV, — med beaktande av Europaparlamentets resolution av den 6 oktober 2015 (2) om de lokala myndigheternas roll i utvecklingsländer när det gäller utvecklingssamarbete, — med beaktande av den europeiska stadgan om utvecklingssamarbete till stöd för lokala myndigheter, som godkändes av Europeiska unionens råd den 10 november 2008, — med beaktande av Europeiska rådets slutsatser av den 22 juli 2013 om lokala myndigheters roll i utvecklingspolitiken, — med beaktande av kommissionens meddelande av den 15 maj 2013 om ökad egenmakt för partnerländernas lokala myndigheter i syfte att förbättra samhällsstyrningen och resultaten på utvecklingsområdet, — med beaktande av Regionkommitténs yttrande av den 22 april 2009 med titeln ”Lokala myndigheter: utvecklingsaktörer”, — med beaktande av Port Moresby-förklaringen från 2014 om framtiden i Stillahavsområdet och uppbyggnaden av lokalsamhällen, — med beaktande av förklaringen i Port of Spain från det västindiska forumet för lokala myndigheter, — med beaktande av FN:s konvention om barnets rättigheter, — med beaktande av FN:s konvention om avskaffande av all slags diskriminering av kvinnor, — med beaktande av FN:s konvention om rättigheter för personer med funktionsnedsättning, — med beaktande av FN:s generalförsamlings resolution (3) av den 25 september 2015 om 2030-agendan för hållbar utveckling, särskilt mål nr 16.7 för hållbar utveckling om att på alla nivåer garantera ett beslutsfattande som är reaktivt, inkluderande, delaktighetsbaserat och representativt, — med beaktande av resultaten av den tjugoförsta partskonferensen för Förenta nationernas ramkonvention om klimatförändringar, — med beaktande av den resolution (4) som antogs den 26 september 2013 av FN:s generalförsamlings människorättsråd om lokalt styre och mänskliga rättigheter, — med beaktande av den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna, — med beaktande av Afrikanska unionens församlings beslut nr 25 (5) av den 30 januari 2007 om att den allafrikanska ministerkonferensen om decentralisering och lokal utveckling (AMCOD) ska omformas till att bli ett av Afrikanska unionens organ, — med beaktande av den resolution som antogs av de afrikanska ministrarna med ansvar för decentralisering och lokal utveckling vid andra upplagan av Africities-toppmötet i Windhoek, — med beaktande av den förklaring som antogs av de afrikanska ministrarna med ansvar för decentralisering och lokal utveckling vid tredje upplagan av Africities-toppmötet i Yaoundé, — med beaktande av Yaoundéförklaringen av den 29 oktober 2005, som uppmanar Afrikas regeringar att vidta gemensamma samordnade åtgärder för att se till att decentralisering och lokal utveckling hamnar i centrum för deras länders styrnings- och utvecklingspolitik, — med beaktande av den gemensamma strategin EU–Afrika, som antogs av stats- och regeringscheferna vid det andra toppmötet EU–Afrika 2007, — med beaktande av FN:s ekonomiska och sociala råds resolution (6) av den 29 januari 2007 om delaktighetsbaserad samhällsstyrning och medborgarnas delaktighet i utveckling av politiken, tillhandahållande av tjänster och budgetarbete, — med beaktande av slutsatserna från Forumet för förvaltning av internet 2015 och från världstoppmötet om informationssamhället 2015, — med beaktande av de internationella riktlinjerna för decentralisering och stärkande av lokala myndigheter, som godkändes av FN:s boende- och bosättningsorgan (UN-Habitat) den 20 april 2007, — med beaktande av den afrikanska stadgan om demokrati, val och samhällsstyrning, som antogs av Afrikanska unionen i januari 2007, särskilt ingressen och artiklarna 3 och 34, — med beaktande av den afrikanska stadgan om värderingar och principer i samband med decentralisering, lokal samhällsstyrning och lokal utveckling, som antogs den 27 juni 2014, — med beaktande av protokollet till den afrikanska stadgan om mänskliga och folkens rättigheter om afrikanska kvinnors rättigheter som antogs den 11 juli 2003, särskilt dess artikel 9, — med beaktande av att AVS-plattformen för lokal styrning inrättades i maj 2001 under den 35:e världskonferensen med den internationella organisationen för lokala myndigheter (IULA) i Rio de Janeiro, — med beaktande av AVS–EU:s gemensamma uttalande av den 20 juni 2014 om utvecklingsagendan efter 2015, — med beaktande av betänkandet från utskottet för politiska frågor (ACP-EU/1.0.1967/16), och av följande skäl: A. Lokal styrning består av en uppsättning institutioner, mekanismer och processer genom vilka medborgarna kan uttrycka sina intressen och behov, söka medling vid meningsskiljaktigheter och utöva sina rättigheter och skyldigheter på lokal nivå. B. Decentralisering kan ha många olika former, såsom dekoncentrering, där den administrativa makten överförs från en central myndighet till lokala myndigheter, delegation, då ansvar för särskilda definierade funktioner tilldelas en delegerad myndighet, och överlåtelse, då två eller fler styrningsnivåer med konstitutionellt eller rättsligt tilldelade befogenheter, funktioner och finansiering inrättas. C. Reformer inom den offentliga sektorn som omfattar både vertikal och horisontell decentralisering förutsätter en personcentrerad utveckling som fokuserar på att ge människor egenmakt att delta i styrningen och förbättra sin livskvalitet. D. Delaktighetsbaserad styrning på lokal nivå måste säkerställas och struktureras så att statens organisation förbättras för att stärka kvaliteten på demokratin, den sociala rättvisan, den ekonomiska, sociala och medborgerliga utvecklingen samt skyddet av de grundläggande friheterna och de mänskliga rättigheterna. E. Allmänhetens deltagande i beslutsprocessen främjar skyddet av minoriteters och marginaliserade gruppers intressen, en korrekt, öppen och ansvarsskyldig styrning samt hållbar utveckling. F. I millenniemålen har man framhållit hur viktiga de lokala myndigheterna är när det gäller att bekämpa fattigdom och tillhandahålla samhällstjänster såsom vatten och sanitet, grundläggande hälso- och sjukvård samt utbildning. G. Decentralisering bör göra det möjligt att ge lika tillgång till offentliga funktioner och förnya politikerkåren genom att främja kvinnors och de yngre generationernas utövande av delaktighetsbaserad styrning. H. Decentralisering bidrar avsevärt till rättvisa genom en rättvis fördelning av resurser till underutvecklade och marginaliserade områden och ger människor tillfälle att fatta beslut i frågor som påverkar dem. I. Decentraliseringsreformer och överföring av befogenheter bör grundas på subsidiaritetsprincipen för att skapa bättre styrning där beslut fattas på lägsta möjliga nivå. Subsidiaritet innebär att centrala enheter endast bör ingripa på lokal nivå när detta visar sig behövas och när de kan agera effektivare än decentraliserade enheter. J. Demokratisk styrning omfattar inte bara nationella myndigheter utan också decentraliserade organ och icke-statliga aktörer, som spelar en viktig roll i kopplingen mellan medborgare och myndigheter och för att säkra bred och demokratisk delaktighet i ländernas offentliga politik. Decentraliserade enheter är en kraftfull kontaktyta mellan befolkningsgrupper och nationella myndigheter och möjliggör gräsrotsdemokrati på grundval av lokala befolkningsgruppers engagemang och dess demokratiska uttryck. K. Decentraliserade enheter åtnjuter en viss grad av självstyre i förhållande till nationella regeringar inom sina territoriella valkretsar beroende på den nationella lagstiftningen så att de kan lagstifta inom enskilda områden och tillhandahålla samhällstjänster till medborgare på en lokal nivå. L. God styrning på lokal nivå utmärks av kvaliteten, ändamålsenligheten och effektiviteten i tillhandahållandet av lokal administration och offentliga tjänster, kvaliteten på den lokala offentliga politiken och de lokala beslutsförfarandena, deras inkluderande karaktär, öppenhet och ansvarsskyldighet samt det sätt på vilket befogenheter och makt utövas på lokal nivå. M. En verklig överföring av politisk makt från centralregeringen och skattemässig decentralisering som gynnar decentraliserade enheter bidrar till deras finansiella självständighet. N. Decentralisering kan misslyckas i lägen där offentliga institutioner är svaga och har kapacitetsbrist, vilket kan leda till att denna ineffektivitet förs över till lokal nivå. O. Ett livfullt och aktivt civilsamhälle med yttrande- och föreningsfrihet är av avgörande betydelse för effektiva, öppna och ansvarsskyldiga lokala myndigheter och ett gott decentraliserat styre. P. Om det saknas effektiva övervaknings- och tillsynsmekanismer på lokal, regional och nationell nivå kan decentralisering leda till korruption, slöseri med allmänna medel och okontrollerat lånande, vilket i sin tur påverkar nationella budgetar och den nationella styrningen negativt. Q. Det finns ett behov av fortlöpande engagemang och samråd mellan centralregering och decentraliserade enheter, särskilt när det gäller planering, utformning och genomförande av projekt och program genom en styrelsenivå som direkt eller indirekt kan påverka en annan styrelsenivås funktioner. R. Kvinnor är i flesta fall underrepresenterade i styrningsstrukturer och på det politiska området, och demokrati och gott styre kan endast uppnås genom jämställdhet och en mer jämställd representation, något som decentraliseringen måste främja. S. Partnerskapet från Busan är ett växande forum för nya utvecklingsaktörer, såsom lokala och regionala aktörer. T. Informations- och kommunikationsteknik (IKT) skapar många nya vägar till politiskt deltagande, digital delaktighet, öppenhet och ansvarsskyldighet inom det decentraliserade styret. 1. Den gemensamma parlamentariska AVS–EU-församlingen uppmanar med kraft AVS- och EU-staterna att främja decentralisering som ett sätt att förbättra utveckling, skapa nytt välstånd på lokal och regional nivå, främja demokratisk och ansvarsskyldig maktutövning, främja nationell enhet genom att erkänna mångfald, ge självstyrelsebefogenheter åt människor för att öka deras delaktighet i att utöva statliga befogenheter och i att fatta beslut som påverkar dem, erkänna befolkningsgruppers rätt att sköta sina egna angelägenheter och främja sin egen utveckling, skydda och främja intressen och rättigheter för minoriteter och marginaliserade befolkningsgrupper samt säkerställa en rättvis fördelning av nationella och lokala resurser. 2. Församlingen är starkt övertygad om att decentralisering och delaktighetsbaserad styrning på lokal nivå bör utformas på ett sådant sätt att den sociala rättvisan blir så stor som möjligt i syfte att säkerställa att alla socioekonomiska skillnader behandlas på ett effektivt sätt vid beslutsprocesserna. 3. Församlingen betonar att de nya riktlinjer som anges i kommissionens meddelande om lokala myndigheter och ett erkännande av deras roll som statliga aktörer innebär ett stort steg framåt för EU:s nya utvecklingsagenda. Församlingen understryker behovet av att dessa nya riktlinjer omsätts i ett effektivt genomförande av europeiskt samarbete, särskilt vad gäller elfte Europeiska utvecklingsfonden. 4. Församlingen påminner om att decentraliseringsprocessen bidrar till att förbättra den delaktighetsbaserade styrningen genom förstärkt egenansvar, dialoger mellan alla berörda parter och aktörer samt genom program och politiksamordning på subnationell nivå. 5. Församlingen uppmanar AVS- och EU-staterna att i samarbete med AVS-organen för regional integration främja en övergripande metod för decentralisering och stärka de lokala samhällenas, lokala organisationernas och icke-statliga organisationernas roll när det gäller att påverka och övervaka reformprocesser för decentralisering. Församlingen uppmanar EU- och AVS-staterna att inrätta mekanismer så att regelbundna dialoger kan hållas med civilsamhällets organisationer i detta syfte. 6. Församlingen uppmanar EU- och AVS-staterna att främja decentraliserat samarbete som ett sätt att genomföra utvecklingsramen för tiden efter 2015, och uppmanar i detta avseende kommissionen att göra decentraliseringen till en huvudsaklig finansieringssektor för sina finansieringsinstrument för bistånd till tredjeländer. Församlingen uppmanar EU-medlemsstaterna att ge decentralisering en lämplig roll i sina utvecklingsprogram och samordna sin verksamhet med kommissionens, andra medlemsstaters, AVS-staters och regionala organisationers verksamhet. 7. Församlingen betonar Afrikanska unionens, och särskilt AMCOD:s, viktiga roll i utvecklingen av politiken för decentralisering. 8. Församlingen är medveten om att samordningsstrukturerna mellan lokala myndigheter är av avgörande betydelse när det gäller tillhandahållandet av tekniskt och metodologiskt stöd för utvecklingen av lokal kapacitet genom att de underlättar utbytet av kunskap till stöd för decentraliseringsprocessen och tillhandahållandet av grundläggande tjänster. Församlingen anser dessutom att de är ett passande forum för politisk dialog och för att de lokala myndigheterna ska kunna göra sig hörda på alla förvaltningsnivåer. 9. Församlingen uppmanar EU- och AVS-staterna att vidta åtgärder för att stärka kvinnors, lokala kulturers, urbefolkningars och minoriteters deltagande, bl.a. genom att stärka dessa gruppers förmåga att delta i lokal och regional utvecklings- och investeringsplanering, och uppmuntrar till inrättandet av lokala plattformar för samråd för politiska beslutsprocesser. 10. Församlingen betonar behovet av att säkerställa ett brett deltagande från det civila samhällets organisationer och lokala och nationella myndigheter för att säkerställa korrekt, öppen och ansvarsfull samhällsstyrning. 11. Församlingen betonar att en effektiv decentraliseringsprocess kräver reformer inom den offentliga sektorn, exempelvis överföring av befogenheter, funktioner och resurser samt pluralism bland de politiska aktörerna och medborgarnas aktiva deltagande, både direkt och genom sina företrädare, i delaktighetsbaserad planering och budgetering. 12. Församlingen uppmanar de behöriga myndigheterna att vidta åtgärder för att främja en starkare rättslig förvaltning som tillsammans med skattemyndigheterna bör förfoga över mekanismer för korruptionsbekämpning (tillfredsställande finansiering, bedrägeribekämpande mekanismer och myndigheter osv.). 13. Församlingen understryker behovet av att skapa förutsättningar för allmänhetens ökade deltagande genom medborgarutbildning för att bygga upp alla medborgares förmåga när det gäller deras rättigheter och skyldigheter i enlighet med god samhällsstyrning. Församlingen efterlyser ett upprättande av partnerskap mellan lokala myndigheter i EU-medlemsstater och AVS-stater inom områden såsom utbildning och mänskliga resurser, som kan ge tekniskt och metodologiskt stöd till utvecklingen av den lokala kapaciteten och underlätta utbytet av sakkunskap. Församlingen insisterar på betydelsen av livslångt lärande, formell, icke-formell och informell medborgarutbildning och interkulturell dialog för att ge medborgarna verktyg så att de kan delta i det lokala styret och i att bygga ett dynamiskt civilsamhälle. 14. Församlingen påminner om att yttrandefriheten och mediefriheten måste säkerställas för att alla medborgare ska kunna delta på ett fritt, rättvist och öppet sätt i det lokala styret oberoende av vilka samhällsgrupper de tillhör. 15. Församlingen uppmanar till anordnandet av regelbundna, öppna, fria och rättvisa val för att de representativa lokala organens legitimitet och deras övergång till demokrati ska institutionaliseras och för att säkerställa ett bättre genomförande av gräsrotsdemokrati. 16. Församlingen uppmanar med kraft de nationella myndigheterna att se till att nationella budgetresurser på ett rättvist sätt förs över till decentraliserade enheter, delregioner, städer och kommuner. I detta avseende betonar församlingen att större stöd bör ges åt att stärka kapaciteten för god förvaltning av offentliga tillgångar och den finansiella och budgetära kapaciteten hos decentraliserade enheter, så att dessa kan tillhandahålla allmänna tjänster av hög kvalitet, garantera lika möjligheter och skapa social sammanhållning. Församlingen uppmanar kommissionen att uppmuntra användningen av innovativa finansieringskällor till decentraliserat samarbete, inbegripet instrument som kombinerar lån och bidrag som anpassas till de decentraliserade lokala myndigheternas behov. 17. Församlingen framhåller att det är av yttersta vikt att fokusera mer på att utnyttja skatteresurserna på både nationell och lokal nivå i utvecklingsländer. Församlingen välkomnar det gradvisa införandet av lokala finansobservatorier. Församlingen anser att dessa finansobservatorier förtjänar ett större stöd från EU. 18. Församlingen betonar att decentralisering bör vara ett effektivt sätt att bekämpa korruption på samtliga nivåer, däribland korruption som multinationella företag gör sig skyldiga till. Församlingen uppmanar EU- och AVS-staterna och regionala organ att prioritera identifieringen av försvagat styre som kan orsaka att decentraliseringen leder till korruption, inklusive skatteundandragande och olagliga finansiella flöden, samt att vidta effektiva åtgärder för att förhindra negativa konsekvenser. Församlingen uppmanar därför till adekvat stöd av övervakningskapaciteten och till förstärkning av rättssäkerheten för att komma till rätta med dessa allvarliga problem. 19. Församlingen understryker vikten av att främja decentralisering för att ta itu med frågor såsom avfallshantering och fattigdom i städer, motverkande av social utestängning, minskad ojämlikhet, ökad egenmakt åt medborgarna, bekämpande av bristande jämställdhet, innovativ utformning av infrastruktur, tillhandahållande av tjänster, markförvaltning, minskning av risken för naturkatastrofer, energianvändning och så vidare. 20. Församlingen välkomnar mobiliseringen och engagemanget av städer i AVS-länderna och EU i förberedelserna av konferensen Habitat III om bostäder och hållbar stadsutveckling. 21. Församlingen betonar att klimatförändring och miljöförstöring utgör hot mot fattigdomsbekämpningen och är en stor utmaning för de lokala myndigheterna, då dessa problem påverkar lokala samhällen i första hand. Församlingen uppmanar EU- och AVS-staterna och regionala organ att säkerställa att decentraliserade enheter involveras fullt ut i tillämpningen av klimatavtalet från Paris. 22. Församlingen uppmanar AVS- och EU-staterna att främja tillämpningen av subsidiaritetsprincipen mellan nationella och decentraliserade enheter, samt att tillämpa sedvanerätt som ett effektivare sätt att agera på lokal nivå. 23. Församlingen inser att en enhetlig modell för decentralisering för samtliga länder är olämplig och efterlyser respekt för kultur och traditioner och för människors medfödda uppfinningsrikedom. 24. Församlingen betonar betydelsen av att främja god styrning på lokal nivå genom att främja principerna om ansvarsskyldighet, öppenhet, deltagande och lyhördhet samt genom att säkerställa upprätthållandet av rättsstaten och respekten för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. 25. Församlingen betonar behovet av att införliva informations- och kommunikationsteknik i de lokala förvaltningarna där så är möjligt och av att ta initiativ för att främja e-lärande och tillgång till teknik och internet. 26. Församlingen erkänner den avgörande roll som lokala myndigheter spelar i kampen mot radikalisering och terrorism. Församlingen uppmanar EU- och AVS-staterna och regionala organ att säkerställa att lokala myndigheter kan spela en central roll för att främja integration mellan samhällen och förhindra radikalisering och andra former av marginalisering. Församlingen efterlyser ett inrättande av en mekanism för kunskapsutbyten mellan EU- och AVS-stater på detta område. 27. Församlingen understryker den avgörande roll som lokal styrning kan ha i samband med försoning efter konflikter då lokala myndigheter är de aktörer som i första hand möjliggör återupprättandet av den statliga närvaron på lokal nivå, svarar mer effektivt på de lokala förhållandena och förhindrar konflikter genom att hantera interkulturella spänningar, öka representationen och deltagandet och förbättra tillhandahållandet av tjänster. 28. Det är viktigt att kvinnor, ungdomar, människor med funktionsnedsättning och de mest utsatta, liksom alla personer, oberoende av kulturell och socioekonomisk bakgrund, tas med i den politiska och administrativa beslutsprocessen och ges möjlighet att delta och representeras fullt ut på samtliga styrningsnivåer, särskilt på lokal nivå. Församlingen uppmanar till ett genomförande av jämställdhet på paritetsbasis. 29. Församlingen yrkar bestämt på att decentraliseringen måste utgöra en möjlighet att ta itu med bristen på jämställdhet och öka kvinnors representation och synlighet i beslutsprocessen på det politiska och ekonomiska området. 30. Församlingen anser att decentralisering måste möjliggöra och förenkla unga personers deltagande i lokala styren och att dessa måste representeras i beslutsprocessen. 31. Församlingen uppmanar de behöriga myndigheterna att eliminera dubbelarbete inom statlig förvaltning och att undvika överlappanden av behörigheter mellan lokala och regionala förvaltningar. 32. Församlingen betonar behovet av att stärka e-förvaltning och kanaler som uppstår i samband med ny teknik för att skapa en mer öppen förvaltning, och därmed förhindra alla former av oegentligheter, förenkla tillgängligheten för medborgarna och säkerställa ansvarsskyldigheten. 33. Församlingen efterlyser ett förstärkt samarbete mellan AVS- och EU-staterna och de regionala AVS-organisationerna, exempelvis Afrikanska unionen, Karibiska gemenskapen (Caricom) och Stillahavsöarnas forum (PIF), när det gäller att inrätta och stärka kapaciteten hos mekanismer för tillsyn över resurser som delegerats till decentraliserade enheter, för att bekämpa korruption och hejda slöseri. Församlingen betonar att det internationella samarbetet för att komma tillrätta med olagliga finansiella flöden bör förstärkas för att säkerställa likvärdiga förutsättningar på området beskattning av lokala och internationella företag. 34. Församlingen framhåller betydelsen av att som en del av AVS–EU-samarbetet upprätta en verklig politisk dialog mellan lokala myndigheter, som skulle göra det möjligt att utvärdera framsteg, svårigheter och möjligheter att effektivisera stödet på lokal nivå. 35. Församlingen uppdrar åt sina medordförande att översända denna resolution till AVS–EU-ministerrådet, Europaparlamentet, Europeiska kommissionen, Afrikanska unionen, Organisationen för säkerhet och samarbete i Europa, AVS-staternas regionala organisationer och FN:s generalsekreterare.

RESOLUTION (7) om ett kontinentalt frihandelsområde för Afrika – utsikter för att främja handel inom Afrika och eventuella fördelar för AVS-länderna Den gemensamma parlamentariska AVS–EU-församlingen utfärdar denna resolution — vid sitt sammanträde i Windhoek (Namibia) den 13–15 juni 2016, — med beaktande av artikel 18.1 i arbetsordningen, — med beaktande av partnerskapsavtalet mellan medlemmarna i gruppen av stater i Afrika, Västindien och Stillahavsområdet, å ena sidan, och Europeiska gemenskapen och dess medlemsstater, å andra sidan, undertecknat i Cotonou den 23 juni 2000 (Cotonouavtalet) (1), särskilt artikel 21, och ändringarna av Cotonouavtalet 2005 och 2010 (2), — med beaktande av sina resolutioner av den 19 februari 2004 om de ekonomiska partnerskapsavtalen: svårigheter och framtidsperspektiv (3), av den 23 november 2006 om en översyn av förhandlingarna om ekonomiskt partnerskap (EPA) (4), av den 9 april 2009 om de ekonomiska partnerskapsavtalen och deras konsekvenser för AVS-länderna (5), och av den 19 juni 2013 om de ekonomiska partnerskapsavtalen – vägen framåt (6), — med beaktande av sin resolution av den 19 mars 2014 om den regionala integrationen och moderniseringen av tullsystemet för en hållbar utveckling i AVS-länderna, i samarbete med EU (7), — med beaktande av kommissionens meddelande av den 27 januari 2012 med titeln Handel, tillväxt och utveckling: Att skräddarsy handels- och investeringspolitik för de länder som bäst behöver det (COM(2012) 22 final), — med beaktande av kommissionens meddelande av den 5 februari 2015 med titeln Ett globalt partnerskap för fattigdomsbekämpning och hållbar utveckling efter 2015 (COM(2015) 44), — med beaktande av slutdokumentet för Målen för tiden efter 2015 med titeln Att förändra vår värld: Agenda 2030 för hållbar utveckling, som antogs av FN:s generalförsamling i september 2015, — med beaktande av FN:s tredje internationella konferens om utvecklingsfinansiering, som hölls i Addis Abeba den 13–16 juli, — med beaktande av den handlingsplan för att främja handeln inom Afrika som utarbetats av FN:s ekonomiska kommission för Afrika (Uneca), — med beaktande av stadgan för Afrikanska enhetsorganisationens församling, som antogs i Addis Abeba den 25 maj 1963, — med beaktande av Afrikanska unionens konstituerande akt, som antogs i Lomé, Togo, den 11 juli 2000, — med beaktande av det beslut som fattades den 22 oktober 2008 vid trepartsmötet i Kampala om etableringen av ett frihandelsområde mellan Gemensamma marknaden för östra och södra Afrika (Comesa), Södra Afrikas utvecklingsgemenskap (SADC) och Östafrikanska gemenskapen (EAC), — med beaktande av Abujafördraget av den 3 juni 1991 om upprättandet av Afrikanska ekonomiska gemenskapen, särskilt artiklarna 6 och 88, — med beaktande av beslutet från Afrikanska unionens församlings 18:e sammanträde, som hölls i Addis Abeba den 23–30 januari 2012, — med beaktande av handlingsplanen för Afrikas ekonomiska utveckling som antogs 1980 och 2012 i Lagos, — med beaktande av Agenda 2063, som lanserades vid 50:e årsdagen för Afrikanska unionen i maj 2013 i Addis Abeba och antogs vid Afrikanska unionens församlings 24:e sammanträde i Addis Abeba den 31 januari 2015, — med beaktande av det 22:a toppmötet för Afrikanska unionens stats- och regeringschefer den 30–31 januari 2014, — med beaktande av de beslut som togs vid det tredje trepartsmötet i Sharm el-Sheikh mellan 6–10 juni 2015, — med beaktande av rapporten från FN:s konferens för handel och utveckling (Unctad) 2013 om handel inom Afrika: Att frigöra dynamiken i den privata sektorn, — med beaktande av 2015 års rapport om konkurrenskraft i Afrika från Världsekonomiskt forum, och av följande skäl: A. Upprättandet av ett kontinentalt frihandelsområde (CFTA) i Afrika är ett uttryck av den politiska viljan hos Afrikanska unionens stats- och regeringschefer vid deras möte i Addis Abeba 2012. B. Det kontinentala frihandelsområdet erkänns i Afrikanska unionens Agenda 2063 som en viktig milstolpe på vägen mot slutmålet, dvs. skapandet av en afrikansk inre marknad och förverkligandet av en afrikansk ekonomisk gemenskap, något som föreslagits i Abujafördraget och Afrikanska unionens konstituerande akt. C. Afrikas andel av den globala handeln är mycket låg – omkring 3 % – och Afrika är fortfarande den kontinent vars länder handlar minst med varandra, med en intrakontinental handel som endast utgör omkring 12 % av den afrikanska handeln i jämförelse med omkring 55 % i Asien och över 70 % i Europa. D. I juni 2015 inledde Afrikanska unionen officiellt förhandlingar om inrättandet av ett kontinentalt frihandelsområde senast 2017, något som bör följas av inrättandet av en afrikansk tullunion senast 2019. E. Det kontinentala frihandelsområdet kommer att främja närmare inomafrikanska ekonomiska, handelsmässiga och kulturella förbindelser och öka försörjningskapaciteten och konkurrenskraften mellan länderna i Afrika, Västindien och Stillahavsområdet och gentemot Europeiska unionen. F. Främjandet av den inomafrikanska handeln måste ge fördelar åt alla afrikaner och bidra till att Afrika blir en integrerad del i de globala handelssystemen. G. Utvecklingsorienterad regionalism kan ha fördelaktiga spridningseffekter när det gäller främjandet av fred, säkerhet och politisk stabilitet på kontinenten. H. Inrättandet av det kontinentala frihandelsområdet kräver en harmonisering av de många och olikartade handelsåtaganden som majoriteten av de afrikanska länderna har gjort på multilateral, regional och bilateral nivå. I. Det strukturella glappet mellan det inhemska utbudet och efterfrågan när det gäller varor och tjänster innebär att man alltför ofta måste importera, vilket är kostsamt. J. Handel över gränserna förekommer mellan länder vars invånare ofta tillhör samma folkslag, men dessa betydande flöden redovisas inte i handeln mellan de afrikanska staterna. K. Denna parallella ekonomi undgår statlig beskattning och hindrar arbetet med att stödja och utveckla den privata sektorn. L. Bedrägeri, smuggling, skatteundandragande och skattebefrielser berövar staterna på ekonomiska resurser, stater som redan kan ha påverkats av minskningen av tullavgifterna på grund av liberaliseringen av handeln. De mycket stora mängder olagligt finansiellt kapital som flödar ut ur den afrikanska kontinenten utgör ett hinder för tillväxt och utveckling. M. Man bör beakta mervärdet av större integrationsprojekt med multiplikatoreffekter, såsom planerna att förhindra uttorkningen av Tchadsjön, att utvinna metangas i Kivusjön och att utnyttja potentialen för vattenkraft i Kongoflodens avrinningsområde och i Ingaområdet i Demokratiska republiken Kongo. 1. Den gemensamma parlamentariska AVS–EU-församlingen noterar att det kontinentala frihandelsområdet så småningom kommer att omfatta 54 afrikanska länder som har ett sammanlagt BNP på 1,2 biljoner amerikanska dollar, utgöra en marknad med mer än en miljard människor senast 2050 och öka den inomafrikanska handeln med så mycket som 35 miljarder amerikanska dollar per år. 2. Församlingen beklagar att endast 12 % av de afrikanska handelsflödena är interna, och insisterar på ett nödvändigt främjande av den intrakontinentala handeln genom en nedmontering av tullrelaterade och icke-tullrelaterade hinder och genom att ta itu med den nuvarande fragmenteringen av den afrikanska marknaden. Församlingen påminner om att de ökade handelsflödena bör bidra till att öka Afrikas BNP på kort och medellång sikt med uppskattningsvis 4,5–5 %. 3. Församlingen betonar behovet av att stödja de regionala integrationsprocesserna i Afrika för att öka den ekonomiska motståndskraften och skydda kontinentens ekonomier från yttre chocker. Församlingen anser att denna tillväxt genom regional handel, som i synnerhet beror på samarbete och tekniköverföringen syd–syd, bör utnyttjas för att omfördela resurser på ett bättre sätt och minska ojämlikheten i utvecklingen på den afrikanska kontinenten. För att göra detta insisterar församlingen på en medverkan av medborgare och andra intressenter i uppriktiga och öppna diskussioner för att nå enighet rörande den strategi som ska användas för att främja de nationella offentligpolitiska intressena. 4. Församlingen påpekar att fattigdomsminskning inte på något sätt är en automatisk följd av handelsliberalisering och att det kontinentala frihandelsområdet endast kommer att bidra på ett hållbart sätt till att öka livskvaliteten för afrikaner om det medför en ambitiös utvecklingspolitik, så att inte djupt rotade ojämlikheter över hela kontinenten tillåts kvarstå. 5. Församlingen anser att det kontinentala frihandelsområdet bör införas gradvis genom en förening av de olika frihandelsområden och ekonomiska gemenskaper som redan har upprättats, det vill säga ingåendet av trepartsavtalet mellan SADC, Comesa och EAC. 6. Församlingen anser att en gynnsam internationell miljö också behövs för att komplettera den inomafrikanska ekonomiska integrationsprocessen, däribland genom att ge Afrika ökad representation och ökat deltagande i beslutsfattandet i internationella finans-, handels- och utvecklingsinstitutioner. Församlingen uppmanar EU att stödja de afrikanska länderna i dessa krav så att man gör det möjligt för dem att delta på lika villkor i den globala reformen av de nuvarande internationella reglerna. 7. Församlingen uppmanar till ett främjande av den ekonomiska utvecklings- och innovationskapaciteten i de regionala ekonomiska gemenskaperna, vars integration och erfarenhet otvetydigt kommer att utgöra en inspirationskälla för förverkligandet av det kontinentala frihandelsområdet. 8. Församlingen påpekar att Afrikas regionala ekonomiska gemenskaper förväntas handla med resten av världen enligt följande olika internationella handelsregimer: tullfri och kvotfri tillgång till marknaden för de minst utvecklade länderna, och allmänna preferenssystem eller ömsesidiga frihandelsavtal för länder som inte tillhör de minst utvecklade länderna. Församlingen betonar behovet av att Afrikas länder slår samman de befintliga marknadstillgångsstrategierna till en enda som är förenlig med det kontinentala frihandelsområdet för att främja den regionala integrationen och diversifieringen av handeln. Mot bakgrund av detta anser församlingen att det är av yttersta vikt att se till att de ekonomiska partnerskapsavtalen bidrar till att främja förverkligandet av det kontinentala frihandelsområdet. 9. Församlingen betonar vikten av den demokratiska översyn som utförs av nationella parlament och det civila samhället, både när det gäller att granska genomförandet av de ekonomiska partnerskapsavtalen och etableringsprocessen för det kontinentala frihandelsområdet för Afrika. Församlingen uppmanar därför till att de systematiskt deltar i det pågående arbetet, som en del av en deltagandestrategi och i hopp om att största möjliga öppenhet ska säkerställas. 10. Församlingen påminner om att en förbättrad marknadstillgång utan att ha kapaciteten att producera varor och tjänster inte kommer att leda till ekonomisk utveckling. Församlingen kräver att det kontinentala frihandelsområdet hädanefter ska prioritera en justering av det strukturella underskottet i Afrikas tillhandahållande av varor och tjänster i förhållande till efterfrågan för att på ett effektivt sätt få en inverkan på handeln. Församlingen uppmanar dessutom EU att stödja de befintliga initiativen för regional integration, inklusive det kontinentala frihandelsområdet, genom verktyget Aid for Trade, som bör kunna bidra till att underlätta säkerställandet eller utvecklingen av den inhemska produktionskapaciteten, minska inkomstskillnaderna i Afrika och bidra till ekonomisk diversifiering och till tekniköverföringar. 11. Församlingen uppmanar de afrikanska regeringarna att ytterligare stärka den inomafrikanska handeln genom att skapa ett lämpligt regelverk för handel. Församlingen understryker vikten av en harmonisering av nationella lagar, en handelsrelaterad infrastruktur och effektiva handelsfrämjande åtgärder. 12. Församlingen uppmanar det kontinentala frihandelsområdet att bidra till att återupprätta, konsolidera och utveckla Afrikas ekonomiska struktur så att man ökar marknadsintegrationen, den industriella produktionen och konkurrenskraften, förbättrar handeln, investerar i infrastrukturen och främjar konsumtionen genom att öka köpkraften. 13. Församlingen betonar vikten av innovation för att stimulera produktionen, i synnerhet i den primära sektorn och dess distributionsnätverk. 14. Församlingen anser att det kontinentala frihandelsområdet bör vara en drivkraft för genomförandet av större gränsöverskridande projekt – till exempel rörande transport- och kommunikationsinfrastruktur eller elektrifieringen av kontinenten – så att man säkerställer bättre förbindelser mellan närliggande stater och större städer och främjar nya utvecklingsmöjligheter. 15. Församlingen hoppas att det kontinentala frihandelsområdet kommer att göra det möjligt för Afrika att ägna sig åt hållbar exploatering och förvaltning av sina naturresurser som, i kombination med en gynnsam demografisk utveckling, bidrar till den ekonomiska tillväxten och en minskning av utvecklingsgapet mellan de afrikanska länderna genom en omfördelning av välståndet. I detta syfte uppmanar församlingen de afrikanska staterna att öka öppenheten och ansvarsskyldigheten i resurskontrakten och företagens finansiella rapportering och revision, och uppmanar dessutom EU att uppgradera sitt stöd för att hjälpa resursrika länder tillämpa de principer om större öppenhet och ansvarsskyldighet inom olje-, gas- och gruvsektorn som är en del av utvinningsindustrins initiativ för ökad öppenhet (Eiti-principerna). 16. Församlingen påminner om att den privata sektorn tillhandahåller 90 % av arbetstillfällena i utvecklingsländer, däribland i Afrika. Församlingen anser att det kontinentala frihandelsområdet kan skapa nya möjligheter för afrikanska företag genom att skapa de villkor och den miljö som är nödvändiga för entreprenörskap, investeringar och sysselsättningsskapande. Församlingen framhåller att särskild uppmärksamhet bör ägnas åt små och medelstora företag och industrier – stommen i en dynamisk lokal ekonomi – i synnerhet genom skapandet av prioriterade tillväxtområden. 17. Församlingen vill se ett genomförande av praktiska politiska åtgärder för att hjälpa lokala små och medelstora företag och industrier samt projekt och företag som ägs av ungdomar genom skattelättnader och stöd av redovisnings- och skatteexperter och godkända managementkonsulter för att utveckla deras kapacitet att skapa välstånd och sysselsättning. 18. Församlingen erkänner att de skattelättnader som vanligen erbjuds av afrikanska länder för att dra till sig utländska direktinvesteringar i utvinningsindustrier berövar dem på viktiga ekonomiska resurser. Skattepolitiken med avseende på utvinningsindustrin måste därför revideras för att skydda värdländernas socioekonomiska intressen. Församlingen uppmanar med kraft EU att säkerställa en rättvis fördelning av rätten att inhämta skatt när man förhandlar om skatte- och investeringsavtal med utvecklingsländer. I detta syfte uppmanar församlingen EU att förhandla skatteavtal med utvecklingsländer på grundval av FN:s skattekommittés modellavtal, som ger större rätt att inhämta skatt vid källan. Församlingen påminner dessutom om EU:s ansvar att bekämpa skatteregler som underlättar transnationella företags och personers skattesmitning och att hjälpa tredjeländer återföra olagliga medel och åtala de skyldiga. 19. Församlingen anser att det kontinentala frihandelsområdet måste främja inte bara den inomafrikanska handeln med varor och tjänster men även den fria rörligheten för kapital och personer. 20. Församlingen uppmanar till att skyndsamma, konkreta åtgärder ska vidtas för att uppväga de minskningar i budgetinkomsterna som är ett resultat av avskaffandet av tullhinder och till att lokala produktionsmarknader ska bevaras. 21. Församlingen betonar att tillgången till finansiering i Afrika fortfarande är alldeles för begränsad och att nya och innovativa lösningar måste skapas inom ramen för det kontinentala frihandelsområdet för att avhjälpa denna situation. 22. Församlingen är övertygad om att jordbrukssektorn kan vara en kraftfull stödvektor när det gäller att införa det kontinentala frihandelsområdet för Afrika, om bara liberaliseringen åtföljs av marknadsregler som kan skydda mindre producenter. Församlingen uppmanar därför de afrikanska staterna att uppfylla det åtagande de gjorde 2003 i Maputo att avsätta minst 10 % av sina nationella budgetar till jordbruket. 23. Församlingen påminner om att jordbruket utgör 37 % av Afrikas BNP och att småbrukare står för över 90 % av Afrikas jordbruksproduktion, och kräver, mot bakgrund av att familjejordbrukare och småbrukare bevisat sin förmåga att tillhandahålla diversifierade produkter och öka livsmedelsproduktionen på ett hållbart sätt genom användning av agroekologiska metoder, att finansieringen ökas för mindre jordbrukare i syfte att säkerställa kontinentens livsmedelstrygghet och bygga upp produktionslager till förmån för den lokala befolkningen. 24. Församlingen uppmanar Europeiska unionen och de afrikanska staterna att samarbeta för att utarbeta en strategi för att öka Afrikas konkurrenskraft på jordbruksområdet genom att ta itu med utvecklingsfrågorna på landsbygden, de begränsningar som är kopplade till sanitära och fytosanitära åtgärder samt tillgången till mikrofinansiering i syfte att främja den intrakontinentala handeln med jordbruksprodukter, skydda småbrukarnas försörjning och säkerställa livsmedelstryggheten. 25. Församlingen uppmanar till ett större fokus på mäns och kvinnors utbildning och på initiativ som avsätter tillräckliga resurser till att uppmuntra till kreativitet och innovation, något som är nödvändigt för att främja konkurrenskraften och diversifieringen av exporten. 26. Församlingen uppmanar till att det föreslagna kontinentala frihandelsområdet ska bygga på erfarenheterna från 40 års förbindelser mellan AVS och EU, ta över Cotonouavtalets fördelaktiga aspekter och bygga på pågående förhandlingar om det nya avtalet för perioden efter 2020. 27. Församlingen uppmuntrar till en central samordning av de afrikanska AVS-länderna så att de står enade i förhandlingarna med sina handelspartner, inklusive Europeiska unionen. 28. Församlingen uppmanar Europeiska unionen och Afrika att ingå ett partnerskap på grundval av en politik som är inriktad på gemensam hållbar tillväxt för alla och ömsesidig utveckling med ett fokus på gemensamma utmaningar och intressen. Församlingen framhåller vikten av ett utbyte av god praxis mellan de två kontinenterna, i synnerhet med avseende på förbättringar av den nationella infrastrukturen och den institutionella kapaciteten för att effektivt stödja det kontinentala frihandelsområdet. 29. Församlingen erkänner att införandet av det kontinentala frihandelsområdet kommer att ta lång tid och kräva ett intensivt politiskt engagemang av alla intressenter. Församlingen uppmanar till införandet av ett kraftfullt övervakningssystem för att bedöma framstegen mot genomförandet av åtagandena rörande det kontinentala frihandelsområdet. 30. Församlingen erkänner att det kontinentala frihandelsområdet inte kommer att vara fördelaktigt utan en kraftfull strukturell förändring som säkerställer en nödvändig övergång i de afrikanska produktions- och exportstrukturerna från basvaror till tillverkning. 31. Församlingen anser att det kontinentala frihandelsområdet bör ha verklig befogenhet att agera, i synnerhet genom att kanalisera bistånd, stöd och andra gemenskapsresurser för att utrota fattigdomen och åstadkomma konvergens av ländernas utvecklingsnivåer. Församlingen uppmanar parterna att utarbeta en mekanism som kan utjämna fördelningen av vinster till de afrikanska länderna så att de ekonomiskt svagare länderna integreras och gynnas på ett likvärdigt sätt av det kontinentala frihandelsområdet. 32. Församlingen uppmanar till inrättandet av en ram som gör det möjligt för tekniska experter från hela kontinenten att dela med sig av idéer, erfarenheter och bästa praxis för att främja det kontinentala frihandelsområdet. 33. Församlingen erkänner att det kontinentala frihandelsområdet inte i sig kommer att kunna hantera alla de utmaningar som Afrika för närvarande står inför, men det kommer att ge kontinenten verkliga utsikter till en hållbar utveckling för alla genom att öppna upp kontinenten för andra ekonomiska grupperingar, såsom Europeiska unionen och den västindiska zonen samt Stillahavsområdet. 34. Församlingen påminner om att det är ytterst viktigt att Afrika själv tar ansvar för sin egen utveckling och håller fast vid sin egen modell genom att skaffa sig alla nödvändiga medel för att uppnå en tillväxtform som gynnar alla afrikaner. 35. Gemensamma parlamentariska AVS–EU–församlingen uppdrar åt sina medordförande att översända denna resolution till AVS–EU-ministerrådet, Europaparlamentet, Europeiska kommissionen, Europeiska rådet, Afrikanska unionen, det panafrikanska parlamentet, de nationella och regionala parlamenten, de regionala organisationer som har koppling till AVS-länderna samt till Europeiska investeringsbanken.

RESOLUTION (8) om migration mellan AVS-länderna och EU:s medlemsstater: orsaker, konsekvenser och strategier för en gemensam hantering Den gemensamma parlamentariska AVS–EU-församlingen utfärdar denna resolution — vid sitt sammanträde i Windhoek (Namibia) den 13–15 juni 2016, — med beaktande av artikel 18.1 i arbetsordningen, — med beaktande av sina tidigare resolutioner, i synnerhet resolutionen från den 9 december 2015 om migration, mänskliga rättigheter och humanitära flyktingar, — med beaktande av partnerskapsavtalet mellan medlemmarna i gruppen av stater i Afrika, Västindien och Stillahavsområdet, å ena sidan, och Europeiska gemenskapen och dess medlemsstater, å andra sidan, undertecknat i Cotonou den 23 juni 2000 (Cotonouavtalet) (8), särskilt artikel 13, och ändringarna av Cotonouavtalet 2005 och 2010 (9), — med beaktande av inrättandet av AVS-ländernas övervakningscentrum för migration, — med beaktande av rapporten avseende dialogen om migration och utveckling 2011–2012, som godkändes av AVS–EU-ministerrådet vid dess 37:e möte i Port Vila, Vanuatu, den 14 juni 2012, — med beaktande av Khartoumprocessen (initiativet avseende migrationsvägarna Afrikas horn–EU) och Rabatprocessen (mellan Europa och Afrika om migration och utveckling), — med beaktande av Europeiska rådets slutsatser om konsekvent politik för utveckling: 2015 års EU-rapport av den 26 oktober 2015, — med beaktande av Europaparlamentets resolution av den 8 mars 2016 om situationen för kvinnliga flyktingar och asylsökande i EU (10), — Med beaktande av Europaparlamentets resolutioner av den 17 december 2014 om situationen i Medelhavet och behovet av ett helhetsgrepp på migration i EU (11), av den 29 april 2015 om de senaste tragedierna i Medelhavet och EU:s migrations- och asylpolitik (12), och av den 10 september 2015 om migration och flyktingar i Europa (13), — med beaktande av Europaparlamentets lagstiftningsresolution av den 3 juli 2013 om förslaget till rådets direktiv om genomförande av det fördjupade samarbetet på området för skatt på finansiella transaktioner (14), — med beaktande av rådets beslut (EU) 2015/1601 av den 22 september 2015 och (EU) 2015/1523 av den 14 september 2015, om tillfälliga åtgärder inom området för internationellt skydd till förmån för Italien och Grekland, — med beaktande av meddelandet från kommissionen till Europaparlamentet, Europeiska rådet och rådet av den 29 september 2015 om hantering av flyktingkrisen: omedelbara operativa, budgetära och rättsliga åtgärder enligt den europeiska migrationsagendan (COM(2015) 490), — med beaktande av Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna av den 7 december 2000, — med beaktande av den gemensamma strategin för EU och Afrika, — med beaktande av den gemensamma förklaring och handlingsplan som antogs vid migrationstoppmötet mellan EU och Afrika den 11–12 november 2015, — med beaktande av rådets slutsatser om den regionala handlingsplanen för Sahel 2015–2020 av den 20 april 2015, — med beaktande av FN:s generalförsamlings resolution av den 25 september 2015 med titeln Att förändra vår värld: Agenda 2030 för hållbar utveckling (A/RES/70/1), — med beaktande av konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, — med beaktande av 1951 års Genèvekonvention angående flyktingars rättsliga ställning och dess tilläggsprotokoll från 1967, — med beaktande av den internationella konventionen om medborgerliga och politiska rättigheter, — med beaktande av den internationella konventionen om skydd av alla migrerande arbetstagare och deras familjemedlemmar, — med beaktande av den afrikanska stadgan om mänskliga och medborgerliga rättigheter (Banjul), som antogs av Afrikanska enhetsorganisationens församling den 27 juni 1981, — med beaktande av FN:s säkerhetsråds resolution 2240 (2015) av den 9 oktober 2015 om bekämpning av den senaste tidens ökning av och äventyrande av liv genom smuggling av migranter och olaglig handel med personer på öppet hav på Medelhavet, — med beaktande av den allmänna deklarationen om de mänskliga rättigheterna, som antogs av FN:s generalförsamling den 10 december 1948, — med beaktande av FN:s konvention om barnets rättigheter, — med beaktande av FN:s konvention om avskaffande av all slags diskriminering av kvinnor, — med beaktande av slutsatserna från den tjugoförsta partskonferensen för FN:s ramkonvention om klimatförändringar (COP21), — med beaktande av FN:s handlingsplan från Peking och Pekingdeklarationen, — med beaktande av Europarådets konvention om förebyggande och bekämpning av våld mot kvinnor och våld i hemmet (Istanbulkonventionen), — med beaktande av betänkandet från utskottet för sociala frågor och miljö (ACP-EU/101.911v01-00), och av följande skäl: A. Krig, fruktansvärt våld (som begås bland annat av terroristgrupper såsom Boko Haram och Isis), terroristorganisationers ökande verksamhet och hot, politisk, social och ekonomisk instabilitet, ekonomisk nedgång, fattigdom, bristande styrning, överträdelser mot de mänskliga rättigheterna, religiös extremism och religiöst hat, arbetslöshet, korruption, politisk inblandning och politiskt förtryck, humanitära kriser, klimatförändring, naturkatastrofer, miljöförstöring, brist på möjligheter för ungdomar samt ökande skillnader i levnadsförhållanden och ekonomiska förhållanden är drivkrafterna bakom migration och tvångsförflyttning. B. De blandade migrationsflödena syd–syd är mycket större än flödena norrut och har pågått i många år, särskilt inom Afrika. C. UNHCR har beräknat att 15 miljoner människor påverkades av förflyttningar i Afrika under 2015, och trots dessa stora antal respekteras överlag rätten att söka och åtnjuta internationellt skydd i Afrika. D. Klimatförändringar kommer att leda till att miljoner människor flyr från sina länder, och EU- och AVS-länderna måste åta sig att förhindra klimatförändringarnas negativa inverkan och att göra något deras följder. E. Regional instabilitet och långvariga konflikter har gett upphov till en humanitär kris utan motstycke som har lett till en tvångsförflyttning av 59,5 miljoner människor under 2014, jämfört med 51,2 miljoner under 2013, och det finns tecken på att siffran för 2015 för första gången kommer att överstiga 60 miljoner. F. Kvinnor och barn utgör mer än 55 % av alla flyktingar som flyr till Europa, och många av dem riskerar att utsättas för människohandel, våld och sexuella övergrepp. Hälften av världens flyktingar är barn. 25 000 ensamkommande barn anlände i EU under 2014, och 10 000 flyktingbarn rapporteras ha försvunnit i EU under 2016. G. Migranter och flyktingar har olika status enligt internationell rätt. Migranter, särskilt ekonomiska migranter, väljer att flytta för att söka ett bättre liv, medan flyktingar tvingas fly för att rädda livet eller bevara sin frihet. H. En konsekvent politik och bättre politisk samordning mellan EU:s åtgärder på områdena utrikespolitik, säkerhet, försvar, handel, vapenexport, skatter, jordbruk, humanitärt bistånd, migration, asyl och utvecklingssamarbete är av avgörande betydelse, men detta är fortfarande något som överlag inte har genomförts. I. Det finns ett tydligt behov av en gemensam strategi för att hantera den rekordartade ökningen av migration och tvångsförflyttning, med samordning både inom EU, inom AVS-regionerna och mellan EU- och AVS-länderna. Toppmötet i Valletta den 11–12 november 2015 var ett betydande steg i denna riktning och måste leda till konkreta resultat. J. EU, AVS-länderna och det internationella samfundet bör vidhålla sitt åtagande att garantera migranternas och flyktingarnas universella grundläggande rättigheter och se till att de grundläggande förhållandena och levnadsstandarderna förbättras i flyktinglägren för att undvika att migranter lämnar flyktinglägren i stora skaror i sökandet efter bättre levnadsförhållanden. K. Det gemensamma europeiska asylsystemet kräver att alla medlemsstater erbjuder lämpliga och likvärdiga mottagningsförhållanden för flyktingar. L. Flera medlemsstater deltar för närvarande i en kapplöpning mot botten på detta område genom att till exempel frihetsberöva flyktingar vid ankomsten. M. I sin handlingsplan som antogs på toppmötet i Valletta påpekade EU att man avsåg att införliva ytterligare centrala utvecklingsmål i det externa migrationssamarbetet med afrikanska länder. N. Organiserade kriminella nätverk utnyttjar migranter genom att kräva in stora summor pengar som betalning för vad de utlovar är en säker färd över Medelhavet till EU genom dess södra gräns, något som ofta leder till att många migranter tragiskt förolyckas. Det bästa sättet att undanröja människosmuggling och de kriminella nätverken är att upprätta säkra och lagliga migrationskanaler till Europa genom att ge tillgång till asyl- och viseringsförfaranden, inklusive s.k. humanitära viseringar för migranter från länder som har drabbats av konflikter eller en humanitär kris, underlätta familjeåterförening, och öppna upp lagliga migrationsrutter för arbetstagare. O. Enligt Internationella organisationen för migration rapporterades över 3 771 personer ha förolyckats eller försvunnit på Medelhavet under 2015. Barn utgör 30 % av alla registrerade dödsfall i Egeiska havet. P. EU:s övergripande strategi för migration och rörlighet med dess partnerskap för rörlighet syftar till att underlätta den lagliga rörligheten mellan och inom våra kontinenter, i synnerhet för studenter, universitetslärare och forskare, men även för arbetstagare och i syfte att återförena familjer, och har visat sig vara en stark drivkraft för utveckling och fattigdomsminskning som erbjuder både möjligheter och utmaningar för alla berörda parter. Q. Det koloniala arvet, dragningskraften hos välfärds- och bidragssystemen i många mer välutvecklade EU-ekonomier, efterfrågan på utbildad arbetskraft, utsikten till mer välbetalda arbeten och den uppmuntran som ges av många afrikanska folkgruppers diasporagrupper till släkt och vänner att bli migranter, är några av de pullfaktorer som utgör skälen till migrationen från de afrikanska staterna till EU. R. Stater har en skyldighet att på ett verkningsfullt sätt främja och skydda alla migranters mänskliga rättigheter och grundläggande friheter i överensstämmelse med den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna, FN-konventionen om flyktingars rättsliga ställning och de internationella instrument till vilka de är parter. S. Många av EU:s medlemsstater har också ett verkligt behov av invandring av demografiska och ekonomiska skäl och för främjandet av kulturella förbindelser. Europa har haft stora fördelar av migration och asyl när det gäller den kulturella mångfalden, utbytet mellan kulturer och produktiviteten. Mer behövs göras i EU och dess medlemsstater för att uppnå en mer holistisk ekonomisk, social och kulturell integrering av anländande migranter och flyktingar. T. Det globala forumet för migration och utveckling (GFMD) anser att främjandet av cirkulär migration är en av de huvudsakliga lösningarna för att öka den internationella migrationens bidrag till utvecklingen, eftersom den erbjuder fördelar både för ursprungs- och destinationslandet såväl som för migranterna själva. U. Migranter och flyktingar, i synnerhet kvinnor och flickor, är sårbara för exploatering av grupper som ägnar sig åt människohandel. 1. Den gemensamma parlamentariska AVS–EU-församlingen anser att alla personer har en oomtvistlig rätt att migrera för att fly förföljelse eller för att söka bättre levnadsförhållanden för sig själva och sina närmaste, i enlighet med artikel 13 i den allmänna förklaringen om de mänskliga rättigheterna och artikel 12 i den internationella konventionen om medborgerliga och politiska rättigheter. Församlingen betonar att endast en del medborgare för närvarande kan utöva denna rätt även om den utgör en frihet och grundläggande rättighet som borde gynna alla. 2. Församlingen fördömer starkt de överträdelser av de mänskliga rättigheterna som begås mot migranter, i synnerhet våldsdåd, omotiverat tvång och godtyckligt frihetsberövande. Församlingen bekräftar att de mänskliga rättigheterna måste sättas i centrum för all migrations- och asylpolitik i ett försök att förhindra överträdelser av de mänskliga rättigheterna och krigsbrott som ofta leder till tvångsförflyttningar, och att upprätthålla de mänskliga rättigheterna hos flyktingar och migranter som har fördrivits. 3. Församlingen uppmanar med kraft EU- och AVS-länderna att samarbeta för att ge ett konkret svar på migrationskrisen, som bara kan bestå av att man tar itu med de bakomliggande orsakerna, nämligen fattigdom, instabilitet, allmänt våld, krig, förföljelse, brott mot de mänskliga rättigheterna och naturkatastrofer, samt i att man erkänner och förstår att utmaningarna när det gäller ekonomiska migranter, offer för social eller politisk förföljelse och människor som flyr krig ser olika ut och kräver olika svar. 4. Församlingen välkomnar antagandet i september 2015 av FN:s 2030-agenda för hållbar utveckling, inklusive dess mål för hållbar utveckling, och alla staters engagemang för att underlätta en välordnad, säker, regelrätt och ansvarsfull migration och rörlighet för människor genom införandet av planerade och väl fungerande migrationspolitiska åtgärder. Församlingen anser att genomförandet av målen för hållbar utveckling utgör en möjlighet att främja samstämmigheten med utvecklingsmålen på längre sikt. Församlingen uppmanar därför med kraft EU- och AVS-länderna att anta och till fullo genomföra FN:s Agenda 2030 för hållbar utveckling för att på detta sätt ta itu med de underliggande orsakerna för migrationen genom en holistisk och integrerad strategi som säkerställer att de mest sårbara grupperna inkluderas och ges egenmakt. Församlingen uppmanar världssamfundet att anta mätbara indikatorer för målen för hållbar utveckling när det gäller migration, och att samla in och offentliggöra uppdelade uppgifter om migranternas tillgång till anständigt arbete, hälso- och sjukvård samt utbildning, särskilt i destinationsländer som är utvecklingsländer, så att migrationshanteringen förbättras. 5. Församlingen uppmanar EU- och AVS-länderna att i alla politiska åtgärder som rör migration undvika att skapa hinder för personer med funktionsnedsättning, och att ta hänsyn till den ökade sårbarhet och de växande utmaningar som personer med funktionsnedsättning står inför under och efter migrationen. Församlingen uppmanar EU att se till att dess migrationspolitiska åtgärder är tillgängliga och inkluderande när det gäller personer med funktionsnedsättning, i linje med de avslutande iakttagelserna om EU från FN:s kommitté för rättigheter för personer med funktionsnedsättning. 6. EU uppmanas att ompröva sin utvecklingshjälp till ursprungsländerna för ekonomisk migration, och att bidra till att skapa omständigheter som gör att människor stannar kvar och bygger upp en tillvaro i sina hemländer. 7. Församlingen konstaterar att införandet av brådskande omplaceringsåtgärder är ett steg i rätt riktning. Församlingen beklagar dock djupt det alltför långsamma genomförandet av åtgärderna, bristen på resurser som avsätts för hantering av flyktingkrisen och medlemsstaternas bristande vilja att delta aktivt i omplaceringsprocessen. Församlingen uppmanar alla medlemsstater att så snart som möjligt uppfylla sina skyldigheter. 8. Församlingen uppmanar alla parter att utarbeta en konkret migrationspolitik och en väldefinierad långsiktig strategi för återsändande och vidarebosättning, och att samarbeta med tredjeländer för att ta itu med de primära orsakerna till folkförflyttningar, såsom konflikter, terrorism, diskriminering, fattigdom, miljöförstöring, markrofferi, brist på företagens sociala ansvar, korruption och bristande styrning, för att uppnå målen för hållbar utveckling. Församlingen beklagar EU:s obalanserade migrationsstrategi som utgörs av en prioritering av kampen mot den ”irreguljära” migrationen samtidigt som man inte ägnar lagliga migrations- och rörlighetsmöjligheter tillräcklig uppmärksamhet. 9. Församlingen understryker att det finns ett stort behov av effektiva åtgärder för att ta itu med människosmuggling och människohandel, och att lagföra de kriminella nätverk som är inblandade i dessa verksamheter. 10. Församlingen anser att det är möjligt och nödvändigt att begränsa det kontinuerliga lidandet och undvika oacceptabla förluster av människoliv genom att skyndsamt upprätta och genomföra säkra och lagliga sätt för inresa för flyktingar. 11. Församlingen välkomnar lanseringen av EU:s handlingsplan för återvändande, som fastställer en strategi för att utöka samarbetet med tredjeländer när det gäller avtal om återvändande och återtagande. Församlingen insisterar på att EU:s samarbete med AVS-länderna ska inriktas på att stärka AVS-ländernas kapacitet att snabbt svara på begäran om återtagande, och på att underlätta identifieringen av deras medborgare. Församlingen påminner om att avtal om återtagande måste åtföljas av en hållbar återintegrering av de personer som har återvänt och uppmanar därför med kraft EU- och AVS-länderna att göra större investeringar i åtgärder som ökar kapaciteten hos ursprungsländerna att åter släppa in och integrera sina medborgare. 12. Församlingen påminner om att det yttersta målet för alla gemensamma migrationspolitiska åtgärder inte bör vara att endast ta itu med utmaningarna som uppstår på grund av den irreguljära migrationen, men att det är viktigare att fullt ut dra nytta av de möjligheter som de lagliga migrationsflödena ger upphov till, både för ursprungsländerna och destinationsländerna. 13. Församlingen framhåller vikten av rörlighet, i synnerhet i utbildnings- och arbetssyfte, när det gäller att ta itu med migrationens bakomliggande orsaker, särskilt i förhållande till kvinnors och flickors egenmakt. Församlingen påminner om att migranter direkt kan bidra till utvecklingen i sina ursprungsländer genom överföring av den kunskap, den expertis och de färdigheter de har inhämtat, och uppmuntrar i detta sammanhang AVS- och EU-länderna att överväga att ingå avtal om cirkulär migration. Församlingen uppmanar därför EU att se till att EU:s partnerskap för rörlighet är ett instrument som inte endast används för att bekämpa irreguljär migration utan även för att stärka sambandet mellan migration och utveckling. 14. Församlingen påminner om att främjandet av cirkulära migrationssystem, och undertecknandet av ett avtal för viseringslättnader, i synnerhet för studenter, universitetslärare, forskare och i syfte att återförena familjer, även är det bästa sättet att bekämpa de kriminella nätverkens utnyttjande av migranter. 15. Församlingen understryker vikten av migranters och migrerande arbetstagares rätt att undvika exploatering i alla dess former, inklusive människohandel och tvångsarbete, och framhåller i detta sammanhang behovet av att tillhandahålla utbildning för brottsbekämpare och gränsvakter så att de kan känna igen tecknen på exploatering och vidta de nödvändiga åtgärderna för att hantera detta, både i de mottagande länderna och i avreseländerna. Församlingen konstaterar i detta avseende att människohandlare lockar många migranter och flyktingar med en förvrängd bild av vad som väntar dem, och upprepar hur viktigt det är att bekämpa människohandel, strypa penningflödet och upplösa nätverken, eftersom detta kommer att positivt påverka människorättssituationen för flyktingar och migranter i tredjeländer. 16. Församlingen uppmanar med kraft till en samordnad strategi när det gäller att mobilisera de resurser som behövs för att ta itu med den svåra situationen för migranter och flyktingar som befinner sig i EU eller är på väg dit, med särskild uppmärksamhet ägnad åt mer sårbara grupper såsom ensamkommande barn och personer med funktionsnedsättning. Församlingen framhåller vikten av att skapa säkra korridorer för migration och lämpliga mottagnings- och behandlingsanläggningar för flyktingar och migranter längs deras resväg och vid ankomsten till EU som uppfyller lämpliga humanitära normer och upprätthåller människorättsnormerna, och uppmanar AVS-länderna och de europeiska länderna till ett närmare samarbete för att bekämpa smuggelnätverken. 17. Församlingen betonar att kostnaderna med avseende på säkerhet är särskilt relevanta för de nuvarande ansträngningarna med att, på ett övergripande sätt, hantera knutpunkten mellan säkerhet och utveckling och att uppfylla mål 16 i Agenda 2030 för hållbar utveckling. Församlingen anser att det är av allt överskuggande betydelse att främja fred, säkerhet och rättvisa i utvecklingsländerna om man ska kunna ta itu med de grundläggande orsakerna till fattigdom. Församlingen betonar dock att sådana medel, som inte utgör offentligt utvecklingsbistånd, måste tas från andra instrument än finansieringsinstrumentet för utvecklingssamarbete eller Europeiska utvecklingsfonden. 18. Församlingen framhåller att kvinnor och flickor som är flyktingar utsätts för könsbaserade hot, utmaningar och hinder, och att alla politiska åtgärder för humanitärt bistånd, mottagande eller asyl därför måste präglas av medvetenhet om jämställdhetsperspektivet, med resurser och utbildning som tillägnas hanteringen av könsspecifika omständigheter. 19. Församlingen betonar att flyktingbarn är särskilt sårbara under resans gång eftersom de riskerar att utsättas för bortförande, utnyttjande och övergrepp, och uppmanar alla parter att vidta åtgärder för att ge skydd åt flyktingbarn och att upprätthålla deras rättigheter, inklusive rätten till utbildning. 20. Församlingen stöder omvandlingen av Frontex till den fullvärdiga Europeiska gräns- och kustbevakningsbyrån, och stöder dessutom en betydande ökning av byråns budget. 21. Församlingen efterlyser en politisk dialog på området migrationspolitik mellan EU, ursprungsländerna och transitländerna för att hjälpa regeringarna i EU:s partnerländer i kampen mot organiserad brottslighet och människosmugglare. 22. Församlingen påminner om vikten av migranters penningförsändelser och uppmanar EU- och AVS-länderna att införa billigare sätt att överföra penningförsändelser. 23. Församlingen uppmanar med kraft EU:s institutioner och medlemsstaternas regeringar att samarbeta med lokala, nationella och transnationella aktörer i det civila samhället, både rörande minskningen av orsakerna till förflyttning och följderna av migration både i AVS- och EU-staterna. 24. Församlingen uppmanar parterna att skyndsamt tillämpa de relevanta bestämmelserna i handlingsplanen från toppmötet i Valletta för att ingå avtal om viseringslättnader och att använda den rättsliga ramen i Rabat- och Khartoumprocesserna som instrument för att uppnå detta mål. Församlingen insisterar på att deltagandet i Khartoumprocessen inte får inverka negativt på ansträngningarna att ta itu med de pågående överträdelserna mot humanitär lag och mänskliga rättigheter, däribland av statsmakter, som är en del av orsakerna till tvångsförflyttningar. Församlingen bekräftar att dessa processer måste vara förenliga med en långsiktig strategi för att få ett slut på konflikter och överträdelser av de mänskliga rättigheterna i de berörda regionerna. 25. Församlingen lovordar i synnerhet Vallettabestämmelserna om att fördubbla antalet stipendier för studenter och akademisk personal genom det EU-stödda Erasmus+-programmet under 2016 jämfört med 2014, och uppmanar till en ytterligare ökning av antalet stipendier inom detta program. 26. Församlingen uppmanar alla parter att till fullo respektera principen om en konsekvent utvecklingspolitik i sin migrationspolitik, i synnerhet när det gäller genomförandet av den europeiska migrationsagendan, och då i detta sammanhang ha kopplingen mellan den interna och externa politiken i åtanke och därmed förhållandet mellan migrations- och utvecklingspolitiken å ena sidan och medlemsstaternas nuvarande politik för socialt skydd och sysselsättning å den andra. 27. Församlingen noterar inrättandet av EU:s förvaltningsfond för nödåtgärder i Afrika inriktade på stabilitet och insatser mot de bakomliggande orsakerna till irreguljär migration och fördrivna personer (nedan kallad förvaltningsfonden), ett instrument som bör kunna bekämpa destabilisering, tvångsförflyttning och irreguljär migration, inklusive tillhandahållandet av 1,8 miljarder euro från EU-fonder och 81 miljoner euro från medlemsstaterna. Församlingen insisterar på att resurserna i denna fond bör användas för att stödja relevanta biståndsprojekt, och betonar att utvecklingsmedlen inte får användas för samarbete rörande gränshantering och återsändande, eller för tredjeländers kontroller av återtagandeavtal. Församlingen uppmanar kommissionen att fullt ut säkerställa den politiska ansvarsskyldigheten och öka den finansiella öppenheten i förvaltningsfonden, och att konsekvent tillämpa internationellt avtalade effektivitetsprinciper för bistånd, såsom demokratiskt ansvarstagande och demokratisk anpassning. Församlingen uppmuntrar medlemsstaterna att bidra till förvaltningsfonden, och understryker att översyn och utvärdering av de finansierade projekten och programmen, jämte en konsekvensbedömning av denna fond, kommer att vara av avgörande betydelse för att se till att fonden tjänar sitt syfte, det vill säga att hjälpa människor i nöd och inte att finansiera myndigheter som bär ansvar för överträdelser mot de mänskliga rättigheterna. 28. Församlingen uppmanar medlemsstaterna att respektera de åtaganden som gjorts i samband med finansieringen av förvaltningsfonden och med avseende på andra humanitära biståndsåtaganden. Församlingen påminner om att UNHCR tydligtvis saknar medel för att hantera humanitära kriser, och uppmanar EU att utöka sina åtaganden om vidarebosättning och att genomföra beslutet som togs vid konferensen om finansiering för utveckling i Addis Abeba att uppnå målet att på kort sikt avsätta 0,15–0,2 % av BNP för offentligt utvecklingsbistånd till de minst utvecklade länderna. 29. Församlingen framhåller att en av de huvudsakliga bakomliggande orsakerna till bland annat massiv migration är klimatförändringar och deras följder genom naturkatastrofer, och varnar för att massiva migrationsströmmar till följd av naturkatastrofer kommer att öka i framtiden. Församlingen upprepar att det behövs en helhetsstrategi för de mångfacetterade kopplingarna mellan klimatförändringarna och människor som flyr från sina länder, även på grundval av den expertkunskap som AVS-ländernas övervakningscentrum för migration kan tillhandahålla. Församlingen anser att en sådan integrerad strategi bör beakta bland annat säkerhet, jordbruk, miljöförstöring och hållbar urban utveckling/landsbygdsutveckling, och begär mer allmänt att klimatförändringarna systematiskt integreras i alla externa politiska åtgärder, och i synnerhet i politik med avseende på utvecklingssamarbete. 30. Församlingen efterlyser att en internationell rättslig ram ska fastställas för att fastställa den status ”klimatflyktingar” har, och anser att unionen och AVS-länderna skulle kunna spela en ledande roll när det gäller att utarbeta en sådan ram. 31. Församlingen vill att frågor som rör klimatflyktingar hanteras genom åtgärder som utvidgar befintliga rättsliga instrument eller principer som möjliggör en samstämmig och bindande lösning, och uppmanar EU att tillhandahålla medel för den klimatfinansiering som EU tidigare har utlovat för att uppfylla det gemensamma målet att mobilisera 100 miljoner amerikanska dollar per år senast 2020 som komplettering till det traditionella utvecklingsbiståndet. 32. Församlingen lovordar EU:s stöd till Nanseninitiativet och den därmed förbundna Nansenskyddsagendan som är inriktade på skydd för människor som fördrivits över gränserna i samband med naturkatastrofer, inklusive sådana som är förenade med klimatförändringarna. Församlingen uppmuntrar till en ytterligare förstärkning av den EU-inrättade globala klimatförändringsalliansen för att hjälpa de fattiga utvecklingsländer som är mest sårbara för klimatförändringarna att öka kapaciteten att anpassa sig till följderna av dessa. 33. Församlingen uppmanar med kraft att ämnet klimatförändringar och migration ska ingå i dialogen om migration och utveckling mellan AVS-länderna och EU. 34. Församlingen uppmanar EU att inom handlingsplanen för migration för AVS- och EU-länderna skyndsamt bevilja tekniskt bistånd till de berörda AVS-länderna rörande aspekter som har att göra med klimatförändringar och migration, som håller på att få allt större betydelse för dem, både som anpassningsstrategi och för förebyggande av katastrofer. 35. Församlingen uppmanar EU, dess medlemsstater och AVS-länderna att utöka det humanitära biståndet på området för att främja säkerheten för förföljda folkgrupper i deras hemländer. 36. Församlingen erkänner att en hållbar ekonomisk utveckling och en statsuppbyggnad som grundas på demokratiska, starka och öppna institutioner starkt bidrar till arbetet med att ta itu med de bakomliggande orsakerna till tvångsmigration, och uppmanar EU och alla internationella intressenter att förbättra utvecklingssamarbetet och utvecklingsinstrumenten för den pågående politiska dialogen. 37. Församlingen uppdrar åt sina medordförande att översända denna resolution till AVS-ministerrådet, Europaparlamentet, Europeiska kommissionen, Europeiska rådet, Afrikanska unionen, det panafrikanska parlamentet, de nationella och regionala parlamenten i AVS-länderna och i EU:s medlemsstater samt de regionala organisationerna i AVS-länderna.

RESOLUTION (9) om situationen före valen och säkerhetsläget i Demokratiska republiken Kongo Den gemensamma parlamentariska AVS–EU-församlingen utfärdar denna resolution — vid sitt sammanträde i Windhoek (Namibia) den 13–15 juni 2016, — med beaktande av resolutionerna från FN:s säkerhetsråd om Demokratiska republiken Kongo, särskilt resolution 2198 (2015) om förnyande av sanktionssystemet för Demokratiska republiken Kongo och av expertgruppens mandat, samt resolution 2277 (2016) om förlängning av mandatet för FN:s stabiliseringsuppdrag i Demokratiska republiken Kongo (Monusco) med ett år, — med beaktande av det reviderade Cotonouavtalet, — med beaktande av den afrikanska stadgan om mänskliga och folkens rättigheter från juni 1981, — med beaktande av den afrikanska stadgan om demokrati, val och samhällsstyrning, — med beaktande av Nairobiförklaringarna från december 2013, — med beaktande av ramavtalet för fred, säkerhet och samarbete för Demokratiska republiken Kongo och regionen, som undertecknades i Addis Abeba i februari 2013, — med beaktande av rapporten av den 12 januari 2015 från FN:s expertgrupp om Demokratiska republiken Kongo, — med beaktande av årsrapporten som offentliggjordes den 27 juli 2015 från FN:s högkommissarie för mänskliga rättigheter om människorättssituationen i Demokratiska republiken Kongo och om verksamheten för FN:s gemensamma människorättskontor i landet, — med beaktande av uttalandet av den 9 november 2015 från ordföranden för FN:s säkerhetsråd om situationen i Demokratiska republiken Kongo, — med beaktande av rapporten av den 9 mars 2016 från FN:s generalsekreterare om FN:s stabiliseringsuppdrag i Demokratiska republiken Kongo och om genomförandet av ramen för fred, säkerhet och samarbete för Demokratiska republiken Kongo och regionen, — med beaktande av det pressmeddelandet av den 16 februari 2016 från Afrikanska unionen, Förenta nationerna, Europeiska unionen och Internationella organisationen för frankofoni om nödvändigheten av en inkluderande politisk dialog i Demokratiska republiken Kongo samt deras åtagande att stödja de kongolesiska aktörerna i arbetet med att befästa demokratin i landet, — med beaktande av Europaparlamentets tidigare resolutioner om Demokratiska republiken Kongo, särskilt av den 9 juli 2015, den 17 december 2015 och den 10 mars 2016, — med beaktande av Europeiska unionens råds slutsatser av den 23 maj 2016 om Demokratiska republiken Kongo, — med beaktande av EU:s årliga rapport om mänskliga rättigheter och demokrati som antogs av Europeiska unionens råd den 22 juni 2015, — med beaktande av uttalandena av vice ordföranden för kommissionen/unionens höga representant för utrikes frågor och säkerhetspolitik och av hennes talesperson om situationen i Demokratiska republiken Kongo, i synnerhet uttalandena av den 25 januari 2015 och den 12 oktober 2015, — med beaktande av de lokala EU-uttalandena av den 21 oktober 2015 om människorättsläget i Demokratiska republiken Kongo respektive av den 19 november 2015 efter inledandet av den nationella dialogen i Demokratiska republiken Kongo, — med beaktande av det gemensamma pressmeddelandet av den 2 september 2015 från gruppen av internationella sändebud och företrädare för området kring de afrikanska stora sjöarna om val i Demokratiska republiken Kongo, — med beaktande av Demokratiska republiken Kongos konstitution av den 18 februari 2006, — med beaktande av artikel 18.2 i arbetsordningen, och av följande skäl: A. Joseph Kabila har varit president i Demokratiska republiken Kongo sedan 2001. Nästa president- och parlamentsval ska hållas i november 2016 och president Kabilas mandatperiod slutar den 20 december 2016. Uppdraget för Demokratiska republiken Kongos president är begränsat till två mandatperioder. B. Den 15 april 2016 konstaterade den oberoende nationella valkommittén (CENI) att förfarandet med att utarbeta en ny röstlängd skulle påbörjas i juli 2016 och skulle kunna ta tre år. Den 18 mars 2016 tillkännagav kommittén att den inte kunde organisera president- och parlamentsval som planerat medan Internationella organisationen för frankofoni i motsats till detta uppger att man skulle kunna uppdatera röstlängderna på tre månader. C. Denna situation har gett upphov till anklagelser av den politiska oppositionen i Demokratiska republiken Kongo att president Kabila och hans regering försöker använda administrativa och tekniska metoder för att försena valen och behålla makten längre än den författningsenliga mandatperioden. D. Ett första försök att ändra vallagen i Demokratiska republiken Kongo, i synnerhet artikel 8, hejdades 2015 på grund av kraftigt motstånd och mobilisering av civilsamhället. Dessa försök har orsakat tilltagande politiska spänningar, oroligheter och våld i landet. E. De kommande president- och parlamentsvalen är av avgörande betydelse, och att genomföra dem på ett fredligt och öppet sätt i rätt tid skulle bidra stort till att befästa de framsteg som har gjorts i Demokratiska republiken Kongo under mer än ett årtionde. F. I juni 2014 skickade EU valobservatörer på uppföljningsuppdrag till Demokratiska republiken Kongo, vilka pekade på behovet att uppdatera röstlängden, villkoren för rättvis konkurrens mellan kandidaterna, starkare skydd för de medborgerliga friheterna, ett rättvist skiljedomsförfarande för stridigheter i samband med val och ansträngningar för att få ett slut på straffriheten. G. Den 28 november 2015 uppmanade president Kabila till en nationell dialog. Afrikanska unionen utnämnde därefter den före detta togolesiske premiärministern Edem Kodjo som underlättande aktör av den nationella politiska dialogen. De två huvudsakliga oppositionsgrupperna (G7 och la Dynamique de l’opposition) förkastade Edem Kodjos slutsatser och påstod att de inte speglade den nuvarande situationen på plats, och de vägrar i skrivande stund fortfarande att delta i denna dialog eftersom de anser att den varken är öppen, inkluderande eller demokratisk, utan att den endast utgör en förhalningstaktik. H. Afrikanska unionen, FN, EU och Internationella organisationen för frankofoni har gemensamt understrukit vikten av dialog och strävan efter en uppgörelse mellan de politiska aktörerna i vilken demokratin och rättsstatsprincipen respekteras, och har uppmanat alla politiska aktörer i Demokratiska republiken Kongo att samarbeta fullt ut med Edem Kodjo. I. Under de senaste månaderna har människorättsgrupper upprepade gånger rapporterat om en försämrad situation för de mänskliga rättigheterna och yttrande- och mötesfriheten i landet, inklusive användningen av övervåld mot fredliga demonstranter, journalister, politiska ledare och andra som motsätter sig försöken att låta president Kabila behålla sin maktposition längre än vad som tillåts av den författningsenliga begränsningen till två mandatperioder. J. Vissa repressiva handlingar har lett till att människor har dödats eller skadats. I andra fall har människor godtyckligt arresterats eller ställts inför rätta av politiska motiv. Pressfriheten rapporteras vara begränsad på grund av hot och attacker mot journalister, något som har bekräftats av Reportrar utan gränser och journalister i fara, som har gjort en förteckning över 72 fall av attacker mot journalister och mot medierna, och på grund av nedstängning av mediekanaler. FN och en del människorättsorganisationer har uppgett att ett stort antal överträdelser mot de mänskliga rättigheterna har begåtts av statstjänstemän och att endast begränsade framsteg har gjorts när det gäller att dra de huvudsakliga förövarna inför rätta. K. Säkerhetssituationen i Demokratiska republiken Kongo fortsätter att förvärras, i synnerhet i de östra och sydöstra delarna av landet, med ett stort antal rapporterade överträdelser mot de mänskliga rättigheterna och mot internationell lag, inklusive riktade attacker mot civilbefolkningen, utomrättsliga avrättningar, bortföranden, beväpnade gruppers rekrytering och användning av barn samt utbrett sexuellt och könsbaserat våld. FN har betonat de betydande åtgärder som de kongolesiska myndigheterna har vidtagit på området för sexuellt våld, bland annat 20 rättegångar som har genomförts under de senaste månaderna varvid 19 arméofficerare har dömts för våldtäkt. L. Humanitära organisationer uppskattar att den politiska instabiliteten skapar kaos i landet och gör att befolkningen, som redan är försvagad av olika pågående och förgångna kriser, drabbas av extrem fattigdom och otrygghet, med 7,5 miljoner människor som för närvarande är i behov av hjälp. Den pågående konflikten och de militära operationerna har också drivit 1,5 miljoner människor på flykt inom landets gränser, och 500 000 har tvingats fly landet. M. Det nationella vägledande programmet 2014–2020 för Demokratiska republiken Kongo, som finansierats med 620 miljoner euro ur den elfte europeiska utvecklingsfonden, prioriterar en förstärkning av samhällsstyret och rättsstaten, bland annat genom reformer av rättsväsendet, polisen och armén. N. Förenta staterna och Förenade kungariket förklarade den 13 maj 2016 att de planerade att införa riktade sanktioner i samordning med sina europeiska och internationella partner för att avskräcka deltagarna i aktioner och i politiska åtgärder som underminerar de demokratiska processerna eller institutionerna i Demokratiska republiken Kongo. O. Tillgång till, och exploatering av, naturresurser är alltjämt en viktig faktor som ger näring åt konflikter i Demokratiska republiken Kongo och i regionen. 1. Den gemensamma parlamentariska AVS–EU-församlingen är djupt oroad över den ökande instabiliteten i Demokratiska republiken Kongo mot bakgrund av den spända situationen före valet. I samband med detta uppmanas de kongolesiska myndigheterna att uppdatera röstlängden och utan vidare dröjsmål lägga fram en tidsplan för valet och en trovärdig och rättvis budget för president- och parlamentsvalen, med full respekt för den författningsenliga tidsramen och de författningsenliga bestämmelserna. Församlingen noterar med tillfredsställelse att EU och det internationella samfundet är villiga att vid behov stödja den kongolesiska valprocessen, på villkor att de ovannämnda förutsättningarna uppfylls. 2. Församlingen uppmanar till ett framgångsrikt anordnande av val i rätt tid, något som är av avgörande betydelse för landets och hela regionens utveckling och stabilitet på lång sikt. Församlingen bekräftar att valen bör utföras i full överensstämmelse med andan och lydelsen av 2006 års kongolesiska författning, i synnerhet artiklarna 70, 73, 103, 105, 220 och 222, och i enlighet med principerna i den afrikanska stadgan om demokrati, val och samhällsstyrning, som Demokratiska republiken Kongo utan dröjsmål uppmanas ratificera. Församlingen anser att myndigheterna i Demokratiska republiken Kongo har ett tydligt ansvar i detta avseende, och skyldigheten att garantera en miljö som främjar öppna, trovärdiga och inkluderande val. 3. Församlingen noterar president Kabilas initiativ att inleda en nationell dialog och betonar vikten av att ha en öppen, inkluderande, demokratisk och allmänt erkänd politisk dialog för att på fredlig väg komma överens om villkoren för en trovärdig valprocess och tidsplan. 4. Församlingen uppmanar EU och AU att fullt ut samarbeta för att åstadkomma en inkluderande dialog och för att finna en uppgörelse mellan de politiska aktörerna i Demokratiska republiken Kongo i vilken demokratin och rättsstatsprincipen respekteras, och att fortsätta samordna sina ansträngningar i Demokratiska republiken Kongo med andra internationella intressenter, i synnerhet FN. 5. Regeringen i Demokratiska republiken Kongo uppmanas att göra ytterligare framsteg i demokratiseringen av landet och att i detta syfte aktivt fortsätta bygga på de rekommendationer som gavs i slutrapporten som utarbetades av EU:s valobservatörsuppdrag 2011 och i rapporten från 2014 års uppföljningsuppdrag. Församlingen betonar att beskaffenheten och omfattningen av EU:s stöd för valprocessen i Demokratiska republiken Kongo bör vara beroende av de framsteg som görs i genomförandet av de rekommendationer som ingår i dessa rapporter. 6. Församlingen påminner om att den oberoende nationella valkommittén bör vara en opartisk och inkluderande institution med tillräckliga resurser för att möjliggöra en heltäckande och öppen process. 7. Församlingen uttrycker sin djupa oro över försämringen av säkerhets- och människorättssituationen i Demokratiska republiken Kongo, och i synnerhet de ständiga rapporterna om ett ökat politiskt våld. Församlingen insisterar på att det är regeringens ansvar att undvika att den nuvarande politiska krisen förvärras eller att våldet eskalerar och att respektera och skydda medborgarnas politiska rättigheter, i synnerhet yttrande-, förenings- och mötesfriheten, eftersom dessa utgör grundvalen för ett dynamiskt politiskt och demokratiskt liv. 8. Församlingen fördömer kraftigt användningen av våld och de kraftiga begränsningarna och hoten som främst drabbar oppositionens medlemmar, människorättsförsvarare och journalister inför den kommande valrörelsen, och kräver att alla politiska fångar ska friges. De kongolesiska myndigheterna uppmanas garantera den nationella människorättskommissionens oberoende och att den kan arbeta helt självständigt samt att den får de resurser som krävs. 9. Församlingen kräver att regeringen i Demokratiska republiken Kongo och dess internationella partner inleder en noggrann och öppen undersökning av de överträdelser av de mänskliga rättigheterna som nyligen förekom, i synnerhet i samband med valprotester, i olika delar av landet, och av de nyligen utförda massakrerna i Benin i Norra Kivu-provinsen. Församlingen upprepar att personer som begår brott mot de mänskliga rättigheterna, krigsbrott och brott mot mänskligheten, respektive utövar sexuellt våld eller värvar barnsoldater, inte får gå ostraffade. Församlingen betonar att sådana gärningsmän måste anmälas, identifieras, åtalas och straffas i enlighet med nationell och internationell straffrätt. 10. Församlingen är medveten om de kongolesiska myndigheternas insatser i kampen mot straffrihet och i arbetet med att förhindra sexuellt våld respektive våld mot barn, men anser att arbetet går för långsamt. Regeringen uppmanas främja jämställdhet, i synnerhet vad gäller att föra upp kvinnor på förteckningen över presidentkandidater. 11. Församlingen upprepar sin djupa oro rörande den illavarslande humanitära situationen i Demokratiska republiken Kongo, som i synnerhet orsakas av de våldsamma väpnade konflikterna i de östra provinserna och av tillströmningen av runt 245 000 burundiska flyktingar sedan april 2015. Församlingen påminner om att ett oskadliggörande av alla väpnade grupper i denna region kommer att bidra stort till fred och stabilitet. EU och dess medlemsstater uppmanas att bibehålla sitt bistånd till folket i Demokratiska republiken Kongo för att förbättra levnadsförhållandena för de mest sårbara delarna av befolkningen. 12. Församlingen välkomnar FN:s säkerhetsråds resolution 2277 (2016), som förnyade mandatet för Monusco och stärkte dess befogenhet att skydda civilbefolkningen och upprätthålla mänskliga rättigheter i valsammanhang. 13. Församlingen uppmanar AU och EU att säkerställa en ständig politisk dialog mellan länderna i området kring de stora sjöarna för att förhindra ytterligare destabilisering. Församlingen beklagar att man endast gjort begränsade framsteg med genomförandet av ramavtalet för fred, säkerhet och samarbete från februari 2013 och uppmanar alla parter att aktivt bidra till stabiliseringsinsatserna. 14. Församlingen erinrar om de åtaganden som Demokratiska republiken Kongo gjort inom ramen för Cotonouavtalet om att respektera demokratin, rättsstaten och människorättsprinciperna, vilka omfattar yttrandefrihet och mediefrihet, goda styrelseformer och insyn i det politiska ämbetet. Församlingen uppmanar EU:s institutioner att intensifiera dialogen med myndigheterna i Demokratiska republiken Kongo i enlighet med artikel 8 i Cotonouavtalet i syfte att få ett definitivt klargörande angående valprocessen. 15. Om detta misslyckas betonar församlingen att det är EU:s sak att inleda förfaranden enligt artikel 96 i Cotonouavtalet, och i synnerhet att rikta om budgetstödet mot det civila samhället och överväga riktade sanktioner. 16. Församlingen framhåller AU:s avgörande roll i att förhindra politiska kriser i Centralafrika och uppmuntrar dess ledare, särskilt Sydafrika, att försöka säkerställa att författningen i Demokratiska republiken Kongo efterlevs. EU uppmanas att använda alla diplomatiska och ekonomiska instrument till dess förfogande, inklusive det kommande undertecknandet av de ekonomiska partnerskapsavtalen, för att uppnå detta mål. 17. Församlingen välkomnar de kongolesiska myndigheternas ansträngningar för att genomföra lagstiftning som förbjuder handel med och bearbetning av mineraler i områden där det förekommer olaglig utvinning av mineraler, bl.a. områden som kontrolleras av väpnade grupper. Församlingen uppmanar de kongolesiska myndigheterna att förbättra genomförandet av landets lagstiftning för att därigenom sätta stopp för den olagliga utvinningen av Demokratiska republiken Kongos mineralresurser, och uppmanar med kraft Demokratiska republiken Kongo att fortsätta med sina ansträngningar för att uppfylla kraven i utvinningsindustrins öppenhetsinitiativ. 18. Församlingen uppdrar åt sina medordförande att översända denna resolution till AVS–EU:s ministerråd, Europeiska kommissionen, Europeiska unionens råd, vice ordföranden för kommissionen/unionens höga representant för utrikes frågor och säkerhetspolitik, Afrikanska unionen, FN:s generalsekreterare, FN:s människorättsråd samt Demokratiska republiken Kongos president, premiärminister och parlament.

RESOLUTION (10) om våldtäkter och våld mot kvinnor och barn vid väpnade konflikter Den gemensamma parlamentariska AVS–EU-församlingen utfärdar denna resolution — vid sitt sammanträde i Windhoek (Namibia) den 13–15 juni 2016, — med beaktande av AVS–EU-partnerskapsavtalet som undertecknades i Cotonou den 23 juni 2000, i dess ändrade form, — med beaktande av Europaparlamentets resolution av den 8 oktober 2015 om förnyelsen av EU:s handlingsplan för jämställdhet och kvinnors egenmakt i utvecklingssamarbetet, — med beaktande av Europaparlamentets resolution av den 6 februari 2013 om det femtiosjunde mötet i FN:s k