SODBA
V IMENU LJUDSTVA 
Vrhovno sodišče Republike Slovenije je v senatu, ki so ga sestavljali vrhovne sodnice  
in  sodnika  mag.  Marijan  Debelak  kot  predsednik  ter  Borut  Vukovič,  dr.  Mateja  
Končina Peternel, Marjana Lubinič in mag. Irena Žagar kot člani,
v individualnem delovnem sporu tožeče stranke:  M. B., … Ljubljana, ki jo zastopa  
Odvetniška pisarna S., o. p., d. o. o., Ljubljana, zoper toženo stranko: V., ..., Ljubljana, 
ki jo zastopa Odvetniška pisarna Z., o. p., d. o. o., Ljubljana, 
zaradi ugotovitve obstoja delovnega razmerja,
o  reviziji  tožene  stranke  zoper  sodbo  Višjega  delovnega  in  socialnega  sodišča  
Pdp 596/2015 z dne 28. 1. 2016, v zvezi s sodbo Delovnega in socialnega sodišča v  
Ljubljani I Pd 1118/2014 z dne 26. 3. 2015,
na seji 6. junija 2017
1VIII Ips 311/2016

RAZSODILO:
Revizija se zavrne.
OBRAZLOŽITEV:
1.Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da je bila tožnica v delovnem razmerju pri  
toženi stranki za nedoločen čas od 1. 1. 2007 dalje s krajšim delovnim časom 25 ur  
tedensko, da ji delovno razmerje pri toženi stranki ni prenehalo 1. 10. 2014, ampak  
je trajalo do datuma sodne razveze 26. 3. 2015. Toženi stranki je naložilo, da mora  
tožnico za čas od 1. 1. 2007 do 1. 10. 2014 prijaviti v socialna zavarovanja, ji za  
čas  od  26.  9.  2009  do  1.  10.  2014  obračunati  plače  in  nadomestila  plače  v  
ustreznih bruto zneskih (glede na dogovorjeni neto znesek plače v višini 700,00  
EUR) ter od tako obračunanih bruto zneskov plačati vse davke in prispevke in ji  
plačati še neplačana nadomestila plače za letni dopust, stroške za prevoz na delo in  
z dela, stroške za prehrano med delom za leta 2009, 2010, 2011, 2012, 2013 in  
2014 in regres za letni dopust za ta leta, razen za leto 2009. Nadalje je razsodilo,  
da mora tožena stranka tožnico za čas od 2. 10. 2014 do 26. 3. 2015 prijaviti v  
socialna zavarovanja, ji obračunati plačo v ustreznih bruto zneskih, kot če bi  
delala, od tako obračunanih bruto zneskov plačati davke in prispevke ter plačati  
plačo  v  neto  znesku  700,00  EUR  mesečno,  skupaj  z  zakonskimi  zamudnimi  
obrestmi od 19. dne v mesecu za pretekli mesec do plačila ter denarno povračilo v  
višini 4.200,00 EUR. Del zahtevka, v katerem je tožnica zahtevala več ali drugače,  
je zavrnilo.
2.Sodišče druge stopnje je pritožbi tožene stranke delno ugodilo in sodbo sodišča  
prve stopnje razveljavilo v delu, ki se nanaša na odločitev glede povračila stroškov  
prevoza in prehrane ter v tem obsegu zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v novo  
sojenje.  V  preostalem  delu  je  pritožbo  tožene  stranke  zavrnilo  in  v  
nerazveljavljenem delu potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.
3.Zoper pravnomočno sodbo sodišča druge stopnje je tožena stranka vložila revizijo  
zaradi zmotne uporabe materialnega prava in bistvenih kršitev določb pravdnega  
postopka. Navaja, da je sodišče, v nasprotju z Dunajsko konvencijo o diplomatskih  
odnosih1 (v  nadaljevanju  Dunajska  konvencija),  poseglo  v  suverene  pravice  
Republike  A.,  ker  je  veleposlaništvu  te  države  priznalo  status  (pravno  
subjektiviteto), ki ga po ureditvi matične države nima, kar naj bi predstavljalo  
poseg v suverenost tuje države ( acta iure imperii). Tožena stranka naj s tožnico ne  
bi sklenila pogodbe o zaposlitvi, pač pa pogodbo civilnega prava. Ravnala naj bi  
na podlagi odredbe administrativnega sekretarja Ministrstva za zunanje zadeve  
1Akt o dopolnitvah akta o notifikaciji nasledstva glede konvencij Organizacije združenih narodov in  
konvencij, sprejetih v Mednarodni agenciji za atomsko energijo (Ur. l. RS, Mednarodne pogodbe, št.  
9/1992 in nadaljnji).
2

Republike A. in s tem zgolj izvrševala navodila države, ki jo predstavlja. Tožena  
stranka po nacionalnem pravu ni samostojna pravna oseba, zaradi česar bi bilo  
treba tožbo nasloviti na Republiko A. po ustrezni diplomatski poti. Sodišče naj bi  
se zmotno sklicevalo na drugi odstavek 5. člena Zakona o delovnih razmerjih2 (v 
nadaljevanju ZDR-1) oziroma drugi odstavek 5. člena ZDR.3 Ta določba naj bi se  
nanašala le na slovenska veleposlaništva ne pa na tuja. Tožena stranka je ves čas  
zatrjevala, da pogodba med strankama po nacionalni zakonodaji ne predstavlja  
delovnega  razmerja.  Zato  naj  bi  sodišče  zmotno  uporabilo  11.  člen  ZDR,  po  
katerem se delo ne sme opravljati na podlagi pogodb civilnega prava, če obstajajo  
elementi delovnega razmerja. Slovenskih prisilnih določb naj ne bi bilo mogoče  
uporabiti v primeru, ko nacionalna zakonodaja tovrstnih civilnih razmerij ne šteje  
za pogodbe o zaposlitvi. Tožnica je a. državljanka in ob sklepanju pogodb s toženo  
stranko ni imela v mislih slovenske zakonodaje ter slovenske definicije delovnega  
razmerja, zato ni prišlo do soglasja volj. Pri vprašanju, katero pravo je treba  
uporabiti,  naj  bi  sodišče  zmotno  uporabilo  21.  člen  Zakona  o  mednarodnem  
zasebnem pravu in postopku4 (v nadaljevanju ZMZPP), namesto 3. člena Uredbe 
(ES) št. 593/2008 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 17. junija 2008 o pravu,  
ki se uporablja za pogodbena obligacijska razmerja5 (v nadaljevanju Uredba Rim  
I). V skladu s to uredbo bi moralo  upoštevati dogovor strank o uporabi a. prava. V  
tem primeru delovno razmerje ne bi bilo ugotovljeno. Sodišče naj bi tudi bistveno  
kršilo določbe pravdnega postopka, ker ni obrazložilo, zakaj je znesek, določen v  
pogodbi, štelo za neto znesek. 
4.Revizija ni utemeljena.
5.Na  podlagi  371.  člena  Zakona  o  pravdnem  postopku6 (v  nadaljevanju  ZPP)  
revizijsko sodišče preizkusi izpodbijano sodbo samo v tistem delu, v katerem se  
izpodbija z revizijo, in v mejah razlogov, ki so v njej navedeni. Pri tem je vezano  
na dejanske ugotovitve, ki so bile podlaga za izpodbijano sodbo, saj zaradi zmotne  
ali  nepopolne  ugotovitve  dejanskega  stanja  revizije  ni  mogoče  vložiti  (tretji  
odstavek 370. člena ZPP).
Povzetek ugotovljenega dejanskega stanja
6.Iz dejanskih ugotovitev izhaja, da je tožnica (a. državljanka) od 18. 2. 2004 dalje  
(razen v letu 2005), na podlagi 25 pogodb (ki jih tožena stranka opredeljuje kot  
civilnopravne), opravljala delo pri toženi stranki (Veleposlaništvu Republike A.).  
Tožnica  je na  podlagi  sklenjenih  pogodb  za  toženo  stranko  opravljala  naloge  
čiščenja prostorov veleposlaništva in pomožne administrativne naloge, za kar je  
prejemala pogodbeno dogovorjeno plačilo v višini 700 EUR. Delo je opravljala za  
2Ur. l. RS, št. 21/2013 in nadaljnji.
3Ur. l. RS, št. 42/2002 in nadaljnji.
4Ur. l. RS, št. 56/1999 in nadaljnji.
5UL L 177, 4.7.2008, str. 6–16.
6Ur. l. RS, št. 29/99 in nadaljnji.
3

plačilo, osebno in nepretrgoma, po navodilih in pod nadzorom tožene stranke, 25  
ur tedensko, vse do 1. 10. 2014, ko je razmerje med  strankama  prenehalo na  
podlagi  odpovedi  (oziroma  obvestila)  tožene  stranke.  Vse  pogodbe,  ki  sta  jih  
sklenili  stranki,  vsebujejo  določbo,  da  se  „vsa  neurejena  vprašanja  rešujejo  v  
skladu z a. zakonodajo.“ 
Sporna vprašanja
7.Predmet tega spora je pogodbeno razmerje z mednarodnim elementom. Tožena  
stranka je a. veleposlaništvo, ki svojo dejavnost opravlja na ozemlju Republike  
Slovenije,  kjer  je  tožnica,  ki  je  a.  državljanka,  tudi  opravljala  svoje  delo.  
Revizijsko sodišče uvodoma ugotavlja, da sta sodišči druge in prve stopnje, za  
razmerja, ki so nastala pred 17. 12. 2009, svojo odločitev oprli na zmotno pravno  
podlago,  kot  bo  podrobneje  obrazloženo  v  nadaljevanju,  kar  pa  na  pravilnost  
končne odločitve ni vplivalo.
8.Iz  dejanskih  ugotovitev  izhaja,  da  se  stranki  v  sklenjenih  pogodbah  nista  
dogovorili,  katera  država  ima  sodno  pristojnost  za  reševanje  sporov  iz  tega  
razmerja (dogovor o sodni pristojnosti), dogovorili pa sta se za uporabo a. prava  
(dogovor o pravu). 
9.V tem sporu so sporna naslednja vprašanja: 1) ali je razmerje med strankama  
delovno ali civilnopravno razmerje oziroma, katero pravo je tisto, po katerem se to  
razmerje  pravno  okvalificira;  2)  ali  ima  tožena  stranka,  ki  ni  pravna  oseba,  
procesno legitimacijo v tem sporu; 3) ali se tožena stranka kot veleposlaništvo tuje  
države lahko sklicuje na sodno imuniteto v skladu z Dunajsko konvencijo; 4) po  
katerem pravu se presoja spor med  strankama,  po tem,  ko se ugotovi pravna  
narava njunega razmerja.
Pravna narava spornega razmerja
10.Ker sta tako Republika Slovenija kot Republika A.7 državi članici Evropske unije  
(EU), je treba v zvezi z s tem in tudi v zvezi z nadaljnjimi  vprašanji, poleg  
nacionalnih  predpisov,  upoštevati  tudi  relevantne  predpise  EU.  Za  pogodbena  
razmerja z mednarodnim elementom, ki so bila sklenjena po 17. 12. 20098, se 
uporabljata uredbi Rim I in Bruselj I,9 zato sta se sodišči nižjih stopenj za obdobje  
po tem datumu zmotno oprli na določbe ZMZPP. 
7Republika A. je članica EU od leta 2007.
8Datum začetka uporabe Uredb Rim I in Bruselj I.
9Uredba Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter  
izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah , UL L 12, z dne 16. 1. 2001  
str. 1 - 23.
4

11.Uredba Rim I poleg splošnih pravil, ki veljajo za izbiro prava v civilnopravnih10 
pogodbah z mednarodnim elementom (3. člen), določa tudi posebna pravila, ki  
veljajo za individualne pogodbe o zaposlitvi (8. člen). Vprašanje pa je, ali gre med  
strankama sploh za delovno razmerje oziroma po katerem pravu se to vprašanje  
presoja?  Ali  je  za  pravno  kvalifikacijo  razmerja  med  strankama,  glede  na  
pogodben dogovor o izbiri prava, treba uporabiti a. pravo? Glede na sodno prakso  
Sodišča Evropske Unije (v nadaljevanju SEU), je odgovor negativen. Zlasti iz  
zadeve Holterman,11 ki se nanaša na uporabo kolizijskih pravil pri pogodbah o  
zaposlitvi  z  mednarodnim  elementom,  namreč  jasno  izhaja,  da  ima  pojem  
„individualna pogodba o zaposlitvi“  avtonomen pomen po pravu EU, ne glede na  
morebitne različne opredelitve nacionalnih zakonodaj posameznih držav članic.  
SEU se je pri odločitvi v tej zadevi sklicevalo tudi na svoje prejšnje odločitve, ki  
se sicer niso neposredno nanašale na vprašanje uporabe kolizijskih pravil, med  
drugim na  zadevi  Lawrie-Blum,12 (ki  se  nanaša  na  področje  prostega  gibanja  
delavcev) in Kiiski (ki se nanaša na področje socialnih pravic),13 kjer je navedlo, 
da  sui generis pravna narava delovnega razmerja glede na nacionalno pravo ne  
more imeti nikakršnih posledic na status delavca v smislu prava Skupnosti. Zadeva  
Holterman se sicer ne nanaša na razlago Uredbe Rim I, ampak na razlago Uredbe  
Bruselj I, vendar pa zavzeta stališča veljajo za obe uredbi enako, saj je namen obeh  
uredb  določitev  kolizijskih  pravil  za  zaščito  delavca  kot  šibkejše  stranke  v  
pogodbenem  razmerju,14 Uredba  Rim  I  pa  tudi  izrecno  določa,  da  mora  biti  
vsebinsko področje uporabe in določbe te uredbe v skladu z Uredbo Bruselj I.15 
12.Glede  na  stališča  SEU  bi  nacionalno  sodišče  pri  opredelitvi  razmerja  kot  
delovnega razmerja moralo presoditi, ali gre za trajno razmerje, v okviru katerega  
je delavec vključen v določeno organizacijo poslovanja podjetja ali delodajalca in  
ali ena oseba nekaj časa za drugo osebo in po njenih navodilih opravlja storitve, za  
katere kot protidajatev prejema plačilo.16 Iz dejanskih ugotovitev v konkretnem  
primeru  izhaja,  da  razmerje  med  strankama  ustreza  tej  definiciji  delovnega  
razmerja,  zato  je  pravilna  ugotovitev  sodišča,  da  je  med  strankama  obstajalo  
delovno in ne civilnopravno razmerje.
10V smislu Uredbe Rim I (pa tudi Bruselj I) med civilnopravna razmerja sodijo tudi individualne  
pogodbe o zaposlitvi.
11Zadeva C-47/14 z dne 10. 9. 2015.
12Zadeva C-66/85 z dne 3. 7. 1986.
13Zadeva C-116/06 z dne 20. 9. 2007.
14Glej  tudi  dokument  Evropske  komisije,  Praktični  vodnik;  Pristojnost  in  pravo,  ki  
se  uporablja  v  mednarodnih  sporih  med  delavcem  in  delodajalcem,  
ec.europa.eu/justice/civil/files/employement_guide_sl.pdf,  str  9  in  The  European  Private  
International Law of Employment, Uglješa Grušič, Cambridge University Press, 2015, str.  
78, 79, 80.
157. uvodna izjava Uredbe Rim I.
16Povzeto po zadevi Holterman.
5

Glede mednarodne pristojnosti in sodne imunitete tožene stranke
13.Uredba Bruselj I v 5. oddelku določa določitev sodne pristojnosti v sporih iz  
individualnih pogodb o zaposlitvi. Na podlagi prve točke 19. člena te uredbe je  
delodajalec s stalnim prebivališčem v državi članici lahko tožen  pred sodišči v 
državi članici, kjer ima stalno prebivališče. Druga  točka 18. člena Uredbe Bruselj I  
pa določa, da je treba, če delavec sklene pogodbo o zaposlitvi z delodajalcem, ki  
ima  stalno  prebivališče  zunaj  ozemlja  EU,  vendar  pa  ima  v  državi  članici  
podružnico,  predstavništvo  ali  drugo  poslovno  enoto,  za  namene  določitve  
pristojnega  sodišča  za  tega  delodajalca  šteti,  da  ima  stalno  prebivališče  v  tej  
državi. SEU je v zadevi Mahmadia17 presodilo, da je „veleposlaništvo, kadar gre za  
pogodbe o zaposlitvi, ki jih sklene v imenu države, poslovna enota v smislu druge 
točke  18. člena Uredbe  Bruselj  I, če  se dejavnosti delavcev,  s  katerimi  je  ta  
sklenila te pogodbe, nanašajo na dejavnost upravljanja, ki jo veleposlaništvo izvaja  
v državi sprejemnici.“V isti zadevi je SEU navedlo, da naloge veleposlaništva iz 3.  
člena Dunajske konvencije zajemajo predstavljanje države pošiljateljice, varstvo  
njenih interesov in spodbujanje prijateljskih odnosov z državo sprejemnico, vendar  
pa veleposlaništvo pri izvajanju teh nalog, tako kot vsaka druga oseba javnega  
prava, lahko deluje iure gestionis (ravnanja, povezana z nastopanjem države kot  
gospodarskega subjekta) in prevzema obveznosti ter pridobiva pravice, ki imajo  
civilnopravni značaj, med drugim zlasti primeru, ko sklepa pogodbe o zaposlitvi z  
osebami, ki ne opravljajo nalog v povezavi z izvajanjem javnopravnih pooblastil  
in  da  se  sodna  imuniteta  načeloma  nanaša  na  spore  v  zvezi  s  suverenimi  
dejavnostmi, ki se izvajajo iure imperii (ravnanja, ki jih država stori kot suverena  
nosilka oblasti) ne pa na ravnanja, izvršena  iure gestionis, ki se ne nanašajo na  
javnopravna pooblastila.18 
14.Da je stališče tožene stranke zmotno, je razvidno tudi iz sodbe Evropskega sodišča  
za človekove pravice v zadevi Naku proti Republiki Litvi in Kraljevini Švedski  
(26126/07) z dne 8. 11. 2016. V navedeni zadevi je Evropsko sodišče za človekove  
pravice  presodilo,  da  so  litvanska  sodišča  tožnico,  ki  je  na  švedski  ambasadi  
opravljala  delo  uslužbenke,  zadolžene  za  kulturne  in  informacijske  zadeve,  
prikrajšala za pravico dostopa do sodišča, ko so ugodila ugovoru diplomatske  
imunitete, ki ga je podala tožena stranka. Litvanska sodišča so to storila brez  
relevantnih in zadostnih razlogov individualne presoje konkretnega primera, zgolj  
s sklepanjem, da vsakdo, ki dela na diplomatskem predstavništvu tuje države,  
vključno s tehničnim, administrativnim in servisnem osebjem, na tak ali drugačen  
način prispeva k doseganju suverenih ciljev te države.
17C-154/11 z dne 19. julij 2012, Amed Mahmadia proti Ljudski demokratični republiki Alžiriji.
18Glej 49., 52. in 55. točko obrazložitve.
6

15.Iz dejanskih ugotovitev izhaja, da je tožena stranka s tožnico sklenila pogodbo o  
zaposlitvi  za  čiščenje  in  opravljanje  drugih  pomožnih  del  (torej  ni  izvajala  
javnopravnih  pooblastil),  kar  sodi  med  dejanja  iure  gestionis,  zaradi  česar  se 
tožena stranka v sporu v zvezi s to pogodbo ne more sklicevati na sodno imuniteto  
po Dunajski konvenciji.
Glede pasivne procesne legitimacije
16.Pojem  pasivne  procesne  legitimacije  se  nanaša  na  vprašanje,  kdo  lahko  v  
konkretnem postopku nastopa kot toženec. Na podlagi 76. člena ZPP je pravdna  
stranka lahko  vsaka  fizična  in  pravna  oseba, pri  čemer  se lahko s  posebnimi  
predpisi  določi,  kdo  je  poleg  fizičnih  in  pravnih  oseb  lahko  pravdna  stranka.  
Zakon  širi  sposobnost  biti  stranka  v  postopku  tako,  da  lahko  v  posameznih  
zakonsko določenih primerih kot stranka v postopku nastopajo tudi subjekti, ki  
sicer nimajo pravne sposobnosti. V tem smislu je pojem sposobnost biti stranka  
širši od pojma pravne sposobnosti. Eden od teh zakonsko določenih primerov v  
smislu 76. člena ZPP je tudi določba drugega odstavka 5. člena ZDR (in tudi  
ZDR-1), na podlagi katerega je delodajalec po tem zakonu pravna in fizična oseba  
ter drug subjekt, kot je državni organ, lokalna skupnost, podružnica tujega podjetja 
ter  diplomatsko in konzularno predstavništvo , ki zaposluje delavca na podlagi  
pogodbe  o  zaposlitvi.  Glede  na  to,  da  zakon  diplomatsko  in  konzularno  
predstavništvo opredeljuje kot delodajalca, ni dvoma, da je s tem podana stvarna  
in  procesna  legitimacija  tožene  stranke  (ki  je  tuje  veleposlaništvo) .19 Zato  so 
neutemeljeni očitki tožene stranke, da je ji je sodišče priznalo status, ki ga po a.  
pravu nima. Sodišče ni ugotovilo, da je tožena stranka pravna oseba ali pa da ima  
pravno sposobnost, pač pa da je sposobna biti stranka v postopku.
17.Tožena stranka zmotno meni, da se navedena določba ne nanaša na tuja, pač pa le  
na domača diplomatska in konzularna predstavništva. Kot izhaja iz obrazložitve  
predloga  zakona,20 določba  5.  člena  ZDR  „v  drugem  odstavku  uveljavlja  
teritorialni  princip  uporabe  našega  prava  tudi  za  razmerja,  sklenjena  s  tujim 
delodajalcem (diplomatska in konzularna predstavništva za zaposlovanje oseb, za  
katere  ne  velja  Dunajska  konvencija,  podružnice  tujih  podjetij,  izvajanje  
investicijskih del po tujih delodajalcih...), če gre za zaposlovanje  delavcev za 
opravljanje dela v Republiki Sloveniji.“
Katero pravo je treba uporabiti za presojo tega spora
18.Pravila za uporabo prava v primeru individualnih pogodb o zaposlitvi so določena  
v 8. členu Uredbe Rim I, ki se v tem sporu uporablja za razmerja, sklenjena po  
17. 12. 2009. Za razmerja sklenjena pred tem datumom sta sodišči nižje stopnje  
19Primerjaj VSRS sklep VIII Ips 96/2014 z dne 23. 9. 2014.
20Poročevalec DZ, 1997, št. 50. Obrazložitev v poročevalcu se nanaša na ZDR, vendar se relevantni  
člen z ZDR-1 ni spreminjal.
7

pravilno uporabili določbo 21. člena ZMZPP. Revizijsko sodišče z obrazložitvijo  
sodišč nižje stopnje v tem delu v celoti soglaša in je ne ponavlja. Po določbi 8.  
člena Uredbe Rim I se za individualne pogodbe o zaposlitvi uporablja pravo, ki ga  
v skladu s 3. členom izbereta pogodbeni stranki. Vendar pa taka izbira prava  
delavca ne sme prikrajšati za zaščito, ki mu jo zagotavljajo določbe, od katerih ni  
dovoljeno odstopati z dogovorom po pravu, ki bi se uporabljalo v skladu z drugim,  
tretjim in četrtim odstavkom tega člena, če pogodbeni stranki ne bi bili izbrali  
drugega  prava.  To  pa  je  pravo  države,  v  kateri  oziroma  iz  katere  delavec  v  
izpolnjevanju pogodbe običajno opravlja svoje delo (drugi odstavek), če prava na  
tak način ni možno določiti, pa pravo države, v kateri se nahaja poslovna enota, ki  
je delavca zaposlila (tretji odstavek). Kadar iz vseh okoliščin izhaja, da je pogodba  
v tesnejši zvezi z drugo državo kot z državo iz drugega ali tretjega odstavka 8.  
člena Uredbe Rim I, se uporablja pravo te druge države (četrti odstavek). 
19.Iz navedenega izhaja, da mora sodišče po prvem v povezavi z drugim odstavkom  
8. člena Uredbe Rim I, za presojo spora med  strankama,  kljub pogodbenemu  
dogovoru o uporabi a. prava, uporabiti določbe slovenskega zakona o delovnih  
razmerjih. Tožnica je namreč delo  običajno opravljala v Republiki Sloveniji, v  
primeru uporabe a. prava pa sploh ne bi bila obravnavana kot delavka v delovnem  
razmerju,  zato  bi  bila  prikrajšana  za  zaščito  po  določbah  zakona  o  delovnih  
razmerjih,  od  katerih  ni  dovoljeno  odstopati  z  dogovorom . Določba  drugega 
odstavka 13. člena ZDR-1 (oz. drugega odstavka 11. člena ZDR), po kateri se delo  
ne  sme  opravljati  na  podlagi  pogodb  civilnega  prava,  če  obstajajo  elementi  
delovnega razmerja, razen v primerih, ki jih določa zakon , namreč po slovenskem  
pravu predstavlja tako določbo, od katere ni dovoljeno odstopati z dogovorom.  
Volja strank pri tem ni odločilna, zato so irelevantne revizijske navedbe, da med  
strankama ni prišlo do soglasja volj za sklenitev pogodbe o zaposlitvi. Sodišče se  
je zato pravilno oprlo na navedeno določbo in na določbo 18. člena ZDR-1 (oz.  
16. člena ZDR), ki v primeru obstojev elementov delovnega razmerja vzpostavlja  
domnevo delovnega razmerja ter tožnici priznalo obstoj delovnega razmerja in  
druge s tem povezane pravice. 
20.Čeprav sodišči nižje stopnje razmerij, nastalih po 17. 12. 2009, nista presodili na  
podlagi določb uredb Rim I in Bruselj I, je končna odločitev kljub temu pravilna,  
saj sta na podlagi 21. člena ZMZPP prav tako prišli do zaključka, da se za presojo  
spornega razmerja med strankama uporabi slovensko pravo.
Glede zneska prisojenih plač
21.Sodišči druge in prve stopnje sta pravilno presodili, da pogodbeno dogovorjeno  
plačilo  v  višini 700 EUR mesečno  predstavlja  neto znesek. Odločitev  je tudi  
izčrpno obrazložena (28. točka obrazložitve sodbe sodišča prve stopnje in  11. 
točka obrazložitve sodbe sodišča druge stopnje), zaradi česar ni podana zatrjevana  
8

bistvena kršitev določb pravdnega postopka po 14. točki drugega odstavka 339.  
člena ZPP, z razlogi, ki sta jih navedli, pa  revizijsko sodišče soglaša in jih v celoti  
ne ponavlja. Delodajalec je tisti, ki je dolžan od delavčeve bruto plače odvesti  
davke in prispevke, delavcu pa izplačati neto plačo. Drugačen dogovor ni možen.  
Delodajalec te svoje obveznosti ne more prevaliti na delavca. S plačilom zneska  
700 evrov tožnici je tožena stranka izpolnila svojo obveznost plačila neto plače, ne  
pa tudi obračuna bruto plače z odvodom davkov in prispevkov.
22.Glede na navedeno in v skladu s 378. členom ZPP je revizijsko sodišče revizijo  
zavrnilo kot neutemeljeno. 
Ljubljana, 6. junij 2017
Predsednik senata:
mag. Marijan Debelak, l.r.
9