SKLEP
Višje sodišče v  Kopru  je v  senatu, ki so ga  sestavljali višji sodnik mag.  Gorazd
Hočevar  kot  predsednik,  višja  sodnica  mag.  Jana  Petrič  kot  poročevalka  in  višja
sodnica Mirela Lozej kot članica,
v gospodarskem sporu tožeče stranke:  A. S.R.L., Romunija, ki jo zastopa ..., odvetnik
v Kopru, zoper toženo stranko:  B. S.A, Francija, ki jo zastopa Odvetniška družba .... iz
Ljubljane, 
zaradi plačila 24.938,86 EUR s pripadki ,
o pritožbah tožeče stranke zoper sklep Okrožnega sodišča v Kopru I Pg 367/2019 z
dne 27. 2. 2020 in sklep istega sodišča I Pg 367/2019 z dne 24. 4. 2020,
na seji 28. avgusta 2020
1 Cpg 82/2020

SKLENILO:
I.Pritožbi se zavrneta in se izpodbijana sklepa sodišča prve stopnje potrdita.
II.Tožeča stranka je dolžna toženi stranki v roku 15 dni povrniti pritožbene stroške v
znesku 1.119,96 EUR, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi od
poteka roka za prostovoljno izpolnitev dalje.
OBRAZLOŽITEV:
1.Z izpodbijanim sklepom z dne 27. 2. 2020 je sodišče prve stopnje odločilo, da ni
pristojno  za  odločanje  v  tem  postopku  (I.  točka  izreka),  posledično  je  tožbo
zavrglo (II. točka izreka) in tožeči stranki naložilo v plačilo stroške pravdnega
postopka v znesku 1.230,59 EUR v roku 15 dni, v primeru zamude z zakonskimi
zamudnimi obrestmi od poteka roka za prostovoljno izpolnitev dalje (III. točka
izreka). Z izpodbijanim sklepom z dne 24. 4. 2020 pa je odločilo, da je tožeča
stranka  dolžna  toženi  povrniti  2.767,51  EUR  stroškov  pravdnega  postopka,  v
primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi od poteka roka za prostovoljno
izpolnitev dalje. 
2.Zoper oba sklepa se tožeča stranka pritožuje iz vseh pritožbenih razlogov. 
V  pritožbi  zoper  sklep  z  dne  27.  2.  2020  navaja,  da  nasprotuje  zaključku
pritožbenega sodišča v razveljavitvenemu sklepu z dne 18. 12. 2019, da je tožena
stranka  podala  pravočasen  ugovor  nepristojnosti  slovenskega  sodišča.  Tožena
stranka bi namreč tak ugovor morala podati najkasneje v odgovoru na tožbo,
kasneje pa le ob navedbi upravičenih razlogov za to (286. člen Zakona o pravdnem
postopku, v nadaljevanju ZPP). Pritožbeno sodišče se s pogoji iz citiranega člena
ni ukvarjalo, tožena stranka pa je na tak način brez upravičenih razlogov uspela
uveljaviti svoj ugovor nepristojnosti. Nadaljnja procesna kršitev se kaže v tem, da
je sodišče prve stopnje upoštevalo tudi vlogi tožene stranke z dne 24. 1. 2020 in
12. 2. 2020, kljub temu, da sta bili podani po poteku 15 dnevnega roka, ki ga je
določilo sodišče za podajo navedb v zvezi s pristojnostjo. Na to vlogo se je sodišče
tudi  sklicevalo  v  obrazložitvi  izpodbijanega  sklepa,  kar  že  samo  po  sebi
predstavlja kršitev postopka. Tožeča stranka je zelo obširno vlogo tožene stranke z
dne 12. 2. 2020 prejela šele z izpodbijanim sklepom, zato se tožeča stranka ni
2
mogla opredeliti do navedb tožene stranke iz te vloge, na katere se je sodišče pri
odločanju tudi oprlo. To predstavlja kršitev enakosti orožij strank in pravice tožeče
stranke do odgovora na navedbe nasprotne stranke. Tožeča stranka ob tem izrecno
nasprotuje trditvam tožene stranke, da iz predloženih listin k tej vlogi izhaja, da sta
pravdni stranki sodelovali na enak način. Iz teh vlog izhaja besedilo v angleškem
jeziku, ki sploh ni bilo prevedeno, tožeča stranka pa ni nikoli s toženo sodelovala
na  način  primerljiv  s  predmetnim.  Napačno  je  tudi  sklicevanje  sodišča  prve
stopnje na odločbo sodišča EU v zadevah Coreck in Tilly Russ. Obe odločbi sta
bili sprejeti pred Uredbo (EU) št. 1215/2012 Evropskega parlamenta in Sveta z
dne 12. decembra 2012 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb
v civilnih in gospodarskih zadevah (v nadaljevanju Uredba EU št. 1215/2012),
zato ne moreta predstavljati referenčnih sodb sodišča EU v zvezi s to uredbo.
Tožeča stranka nasprotuje tudi zaključku sodišča, da je prevzela položaj stranke
prevozne pogodbe in nakladnice, sodišče pa ni pojasnilo, s čim ali s kom naj bi
bile pravice in obveznosti v medsebojni odvisnosti. Napačno je stališče, da naj bi
tožeča  stranka  prevzela  položaj  stranke  prevozne  pogodbe,  s  tem,  ko  je  bila
navedena kot prejemnik blaga in stranka, ki se jo obvesti. Tožeča stranka po sami
nakladnici ni imela drugih obveznosti, kot da blago prejme, z nakladnico pa je bila
seznanjena šele, ko je blago prispelo v Koper. Veljavnost dogovora o pristojnosti
med  strankama  je  zato  potrebno  presojati  striktno  po  25.  členu  Uredbe  št.
1215/2012.  Napačna  je  tudi  argumentacija  sodišča  glede  določbe  507.  člena
Pomorskega zakonika (v nadaljevanju PZ). Nakladnica se namreč nikjer izrecno
ne sklicuje na tožečo stranko, sama navedba, da je prejemnik blaga pa tudi nima
tega pomena. Tožeča stranka ni nikoli prejela izvirnika nakladnice, temveč zgolj
kopijo od družbe C. Tožena stranka je pogojevala sprostitev blaga s plačilom
prevoznine in je tožečo stranko obvestila, da njena nakladnica ni v izvirniku, ki jo
ima samo ona. Tožeča stranka je v vlogi z dne 7. 2. 2020 predlagala zaslišanje
zakonitega zastopnika glede okoliščin preteklega sodelovanja strank in glede tega,
katero nakladnico je prejela. Sodišče prve stopnje pa takšnega dokaznega predloga
ni zavrnilo, niti ni pojasnilo razlogov, zakaj ga ni izvedlo, kar predstavlja bistveno
kršitev določb postopka. Sodišče prve stopnje je tako v zamudni sodbi pravilno
uporabilo Uredbo št. 1215/2012, saj je določilo, da je pristojnost sodišča podana
glede na kraj izpolnitve in škodljive posledice. Odgovornost tožene stranke za
prevzem blaga je nastala v trenutku, ko je bilo blago predloženo v pristanišču na
Kitajskem. Zato je odgovorna tudi za škodo zaradi izročitve drugega blaga.
V pritožbi zoper sklep z dne 24. 4. 2020 pa tožeča stranka navaja, da je sodišče
prve stopnje neupravičeno priznalo strošek dveh vlog, ki jih je tožena stranka
poslala po poteku roka, ki ga je sodišče postavilo v dopisu z dne 6. 1. 2020.
Izpodbijani sklep je tudi pravno tehničen fiasko. Sodišče prve stopnje je v sklepu z
dne 27. 2. 2020 v III. točki priznalo stroške postopka v znesku 1.230,59 EUR. V
izpodbijanem sklepu te točke ni v ničemer popravilo in ima sedaj pri življenju dva
3
sklepa o stroških, pri čemer pa iz izpodbijanega sklepa izhaja, da so stroški v
znesku  2.767,51  EUR  skupni  stroški  oziroma  seštevek  teh  dveh  sklepov.
Popolnoma  pretirani in dokazno nepodprti so tudi priznani stroški za prevode
listin. Tožena stranka ni predložila 54 strani prevodov, kolikor bi bilo pričakovati
glede na ceno prevoda 28,00 EUR, ti stroški pa tudi niso izkazani z računi in se ne
ve, kateri prevodi to so. Nakladnica ima  5 strani, katere druge prevode pa je
predložila tožena stranka, pa tožeči ni znano. Še bolj pa je poudariti, da so bili
prevodi predloženi prepozno.
3.Tožena stranka je na pritožbi odgovorila. V odgovorih nasprotuje pritožbenim
navedbam tožeče stranke in predlaga, da pritožbeno sodišče pritožbi zavrne in
tožeči stranki naloži v plačilo pritožbene stroške.
4.Pritožbi nista utemeljeni.
5.Pritožbeno  sodišče  je  na  podlagi  preizkusa  izpodbijanih  sklepov  v  okviru
pritožbenih  razlogov  in  razlogov,  na  katere  pazi  po  uradni  dolžnosti  (drugi
odstavek 350. člena ZPP) ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni zagrešilo (niti
očitanih  niti  drugih)  bistvenih  kršitev  določb  postopka  in  je  na  ugotovljeno
dejansko  stanje  tudi  pravilno  uporabilo  materialno  pravo.  Izpodbijana  sklepa
vsebujeta vse razloge o odločilnih dejstvih, ki so jasni in popolni in v celoti
omogočajo pritožbeni preizkus.
Glede pritožbe zoper sklep z dne 27. 2. 2020
6.Neutemeljeno  pritožba  graja  procesno  kršitev  v  zvezi  s  pravočasno  podajo
ugovora o nepristojnosti slovenskega sodišča. V zvezi s tem se je pritožbeno
sodišče predhodno že izreklo v svojem sklepu Cpg 181/2019 z dne 18. 12. 2019,
ko je odločalo o pritožbi tožene stranke zoper zamudno sodbo sodišča prve stopnje
in ob tem ugovor tožene stranke o nepristojnosti slovenskega sodišča sprejelo kot
pravočasen. Pritožbeno sodišče svojega stališča v zvezi s tem ni spremenilo, zato
se v tem delu v izogib ponavljanju na svoje že podano stališče v citiranem sklepu
v celoti sklicuje.
7.V zvezi z ugovorom o nepristojnosti slovenskega sodišča je sicer sodišče prve
stopnje v ponovljenem postopku obema strankama dalo možnost, da se o tem
izjavita v pisnih vlogah. To možnost sta obe pravdni stranki izkoristili. Tožena
stranka je v svoji vlogi z dne 22. 1. 2020 zaprosila za podaljšanje roka za izjavo,
čemur je sodišče prve stopnje ugodilo in rok podaljšalo do 12. 2. 2020 (list št. 192
spisa).  Z  vlogo  z  dne  24.  1.  2020  je  tožena  stranka  dostavila  zgolj  prevod
4
predhodno  že  predložene  nakladnice,  dopolnitev  svoje  prve  vloge  pa  je  nato
podala v vlogi dne 12. 2. 2020, kar je glede na podaljšan rok pravočasno. Očitana
procesna kršitev sodišča prve stopnje zaradi upoštevanja omenjenih vlog tožene
stranke tako ni podana.
8.Neutemeljen  je tudi očitek o procesni kršitvi sodišča prve stopnje, ker tožeči
stranki ni omogočilo, da se izjavi o navedbah tožene stranke iz vloge z dne 12. 2.
2020,  in  ker  ni  izvedlo  predlaganega  zaslišanja  zakonitega  zastopnika  tožeče
stranke v zvezi s preteklim sodelovanjem pravdnih strank. Tožeča stranka bi se
namreč lahko podrobneje o preteklem sodelovanju s toženo stranko izjasnila tudi v
pritožbi, pa trditve tožene stranke in ugotovitve sodišča prve stopnje v tem delu v
pritožbi zgolj pavšalno zanika z zatrjevanjem, da stranki nista nikoli sodelovali na
v tej zadevi primerljiv način. Poleg tega pa ugotovitve sodišča prve stopnje v tem
delu za odločitev v zadevi niti niso relevantne, saj presoja obstoja sporazuma o
pristojnosti glede na pogoje iz 25. člena Uredbe št. 1215/2012 v razmerju med
pravdnima strankama ni odločilna, kot bo to pojasnjeno v nadaljevanju. 
9.V obravnavni zadevi je tožena stranka (ladjar) na podlagi prevozne pogodbe,
sklenjene s pošiljateljem blaga (družba C. Co. LTD), opravila prevoz blaga, v
zvezi s katerim je izdala nakladnico, ki vsebuje klavzulo o pristojnosti sodišča v
Franciji za vse spore, ki izvirajo iz te prevozne pogodbe.1 Upoštevaje dejstvo, da
sta nakladnico podpisala tako pošiljatelj kot tudi prevoznik blaga (ladjar), sta
slednja s tem ob upoštevanju pogojev iz 25. člena Uredbe  EU št. 1215/2012
sklenila tudi veljaven dogovor o pristojnosti francoskega sodišča v zvezi s spori iz
prevozne pogodbe in  s  tem povezano nakladnico. To  dejstvo med  pravdnima
strankama niti ni sporno, kot je to pravilno ugotovilo tudi sodišče prve stopnje.
10.Pritožba  pa  napačno  tolmači,  da  je  potrebno  obstoj  dogovora  o  pristojnosti
francoskega sodišča pod enakimi pogoji, kot to velja za pošiljatelja in prevoznika
blaga  (ladjarja),  presojati  tudi  med  pravdnima  strankama.  Razmerje  med
pravdnima strankama namreč ni osnovno razmerje iz prevozne pogodbe, sklenjene
med pošiljateljem in prevoznikom, temveč temelji na nakladnici, ki je vrednostni
papir.  Odločilno  za  presojo  v  sporu  med  pravdnima  strankama  je  torej  zgolj
vprašanje, ali veljavno sklenjen pisni dogovor o pristojnosti iz nakladnice zavezuje
tudi tožečo stranko kot prejemnika blaga in upravičenca iz vrednostnega papirja.
11.Na to vprašanje je sodišče prve stopnje pravilno odgovorilo pritrdilno. Sodišče se
je v zvezi s tem v svoji obrazložitvi utemeljeno oprlo na sprejeto stališče teorije in
sodne prakse sodišča EU, da se klavzula o pristojnosti, vnesena v nakladnico, z
nakladnico tudi prenaša2. Iz nakladnice, ki je vrednostni papir, namreč izhajajo
1 Pristojnost sodišča v Franciji je izrecno zapisana na sami nakladnici, prav tako tudi v
splošnih pogojih ladjarja, na katere se nakladnica sklicuje.
2 Prim. Dr. Jerca Kramberger Škerl, LL.M.: Prorogacija mednarodne pristojnosti, Zbornik
5
določene  pravice  in  obveznosti,  ki  se  prenašajo  na  njenega  vsakokratnega
zakonitega imetnika. Navedeno izhaja že iz splošnih pravil o vrednostnih papirjih
(215.  in  223.  člen  Obligacijskega  zakonika,  v  nadaljevanju  OZ),  kot  tudi
specialnih pravil PZ, ki veljajo za nakladnico v ladijskem prevozu, kot je bil
opravljen v konkretnem primeru. PZ v 507. členu tako določa, da pisni pogoji
prevozne pogodbe in splošni ladjarjevi pogoji zavezujejo upravičenega imetnika
nakladnice, ki ni naročnik, v primeru, če se nakladnica izrecno sklicuje nanje3. Ker
se nakladnica tožene stranke izrecno sklicuje tudi na splošne pogoje na njeni
hrbtni strani, ki vsebujejo klavzulo o pristojnosti francoskega sodišča, je torej
tožeča stranka kot upravičena imetnica nakladnice in s tem tudi blaga v trenutku
njegovega prevzema od prevoznika4, s takšno klavzulo zavezana5. 
12.Pritožbeno sodišče v zvezi s tem ne sledi pritožbenim navedbam, da je tožeča
stranka prejela zgolj kopijo nakladnice od pošiljatelja blaga. Prejem nakladnice
namreč zanjo v času vložitve tožbe ni bil sporen, saj v tožbi zatrjuje, da ji je bila
nakladnica izročena po plačilu stroškov transporta prevoznika. Enako priznava
tudi v pritožbi, ko navaja, da je bila z nakladnico seznanjena ob prispetju blaga v
Koper,  pri  čemer  iz  njenih  predhodnih  trditev  in  tudi  dokaznih  listin
(korespondenca iz februarja 2015 v zvezi s težavami glede prevzema blaga zaradi
neplačila stroškov prevoza in v zvezi z različnimi podatki na nakladnicah; priloga
B18-B20 spisa) nedvomno izhaja, da je vse dotlej razpolagala le z njeno kopijo,
prejeto od pošiljatelja blaga. Da je bila upravičena imetnica nakladnice pa izhaja
že iz nespornega dejstva, da ji je bilo blago kot edinemu upravičencu do tovora
(516. in 518. člen PZ) tudi izročeno6, zaradi česar se vezanosti s splošnimi pogoji
iz  nakladnice  in  s  tem  klavzulo  o  pristojnosti  francoskega  sodišča  ne  more
izogniti.
Glede pritožbe zoper sklep z dne 24. 4. 2020
znastvenih razprav – LXXII. Letnik, 2012, ki se med drugim opira tudi na odločbo SEU v
zadevi C-387/98 Coreck Maritime GmbH zoper Handelsveem BV in drugim. V citirani
zadevi  je  namreč  SEU  sprejelo  stališče,  da  prorogacija,  vsebovana  v  konosamentu
(nakladnici), zavezuje prejemnika blaga, če je ta stranka po pravu, ki ga je treba uporabiti, s
prevzemom nakladnice prevzela tudi pravice in obveznosti pošiljatelja blaga. Sodišče EU je
v tej odločbi sicer podalo interpretacijo 17. člena Bruseljske konvencije o pristojnosti in
izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah iz leta 1968 glede sporazuma
o  pristojnosti,  ki  pa  se  od  določbe  25.  člena  sedaj  veljavne  Uredbe  št.  1215/2015  v
bistvenem ne razlikuje in je zato omenjeno stališče SEU v tej zadevi kljub temu uporabljivo.
3 Tako tudi M. Pavliha in P. Vlačič, Prevozno pravo, GV Založba, Ljubljana 2007, str. 114 in
133-134.
4 Dejstvo, da je tožeča stranka od pošiljatelja prejela blago, v postopku ni sporno.
5 Do  enakega  zaključka  je  mogoče  priti  tudi v primeru,  če  bi glede  prenosa  pravic  in
obveznosti  iz  vrednostnega  papirja  upoštevali  francosko  nacionalno  pravo  (20.  člen
ZMZPP). Kasacijsko sodišče v Franciji je namreč v zadevah Cass. 1re civ, 16. december
2008, št. 07-18.834 in Cass. com., 16. december 2008, št. 8-10.460 odločilo, da je klavzula
tovornega lista (nakladnice) izvršljiva tudi proti imetniku, čeprav k njej ni dal soglasja.
6 Iz tega razloga v postopku tudi ni bilo potrebno ugotavljati katero nakladnico je tožeča
stranka prejela, posledično pa je neutemeljen tudi očitek o storjeni bistveni kršitvi določb
postopka zaradi neizvedbe zaslišanja zakonitega zastopnika tožeče stranke.
6
13.Neutemeljeno pritožba napada (dodatno) odločitev o stroških postopka, ki sta jih
stranki imeli do izdaje sklepa sodišča o zavrženju tožbe (sklep z dne 27. 2. 2020).
Iz razlogov izpodbijanega sklepa namreč jasno izhaja, da je sodišče s sklepom z
dne 27. 2. 2020 odločalo zgolj o stroških predhodnega pritožbenega postopka (v
zvezi s sklepom pritožbenega sodišča Cpg 181/2019 z dne 18. 12. 2019), medtem
ko je z izpodbijanim sklepom odločilo o pravdnih stroških, ki sta jih pravdni
stranki upravičeno lahko priglasili še v roku 15 dni od prejema sklepa o zavrženju
tožbe (sedmi odstavek 163. člena ZPP). Priznani pravdni stroški v izpodbijanem
sklepu tako ne predstavljajo seštevka stroškov iz tega sklepa in sklepa z dne 27. 2.
2020 (III. točka izreka), zaradi česar sodišče prve stopnje ni imelo nobene potrebe
niti podlage za kakršno koli poseganje v III. točko izreka sklepa z dne 27. 2. 2020.
Z  izpodbijanim  sklepom  je  torej  sodišče  prve  stopnje  toženi  stranki  priznalo
pravdne stroške, ki jih je tožeča stranka dolžna povrniti poleg stroškov, o katerih
je bilo že odločeno v sklepu z dne 27. 2. 2020.
14.V  zvezi  z  grajo  priznanih  stroškov  za  dve  pripravljalni  vlogi  tožeča  stranka
konkretno ne pove, kateri pripravljalni vlogi tožene stranke sta zanjo pravzaprav
sporni. Očitek o neupravičeno priznanih stroških iz tega naslova je zato že iz
razloga pavšalnosti neutemeljen. Tudi sicer je tožena stranka, kot je pritožbeno
sodišče to že pojasnilo v 6. točki obrazložitve tega sklepa, vse njene vloge vložila
do izteka podaljšanega roka, ki ga je postavilo sodišče prve stopnje (12. 2. 2020).
Tožeča  stranka  pa  je  v  postopku  priglasila  in  ji  je  sodišče  prve  stopnje  tudi
pravilno priznalo zgolj nagrado za prvo in drugo obrazloženo pripravljalno vlogo
(z dne 22. 1. 2020 in 12. 2. 2020) in ne tudi za vlogi, s katerima je dostavila
prevode predhodno že predloženih dokaznih listin.
15.Pravilna  je  tudi  odločitev  sodišča  prve  stopnje  glede  stroškov  prevodov
predloženih  listin  (1.535,55  EUR).  Tožena  stranka  je  namreč  te  stroške
pravočasno priglasila in jih po višini izkazala s predloženimi računi pooblaščenih
prevajalcev  (listovna  št.  213-217  spisa).  V  kolikor  tožeči  stranki  v  tej  zvezi
določena dejstva oz. listine niso poznani, kot to zatrjuje v pritožbi, bi se lahko z
vsem tem sama kadarkoli seznanila na podlagi vpogleda v predmetni pravdni spis.
Glede  pravočasnosti  dostave  omenjenih  prevodov  pa  se  pritožbeno  sodišče  v
izogib ponavljanju v celoti sklicuje na jasne, popolne in pravilne razloge sodišča
prve  stopnje  (5.  točka  obrazložitve),  ki  jih  pritožba  konkretizirano  niti  ne
izpodbija.
16.Upoštevaje  vse  navedeno  sta  pritožbi  tožeče  stranke  neutemeljeni.  Pritožbeno
sodišče ju je zato zavrnilo in izpodbijana sklepa potrdilo (2. točka 365. člena ZPP).
17.Ker tožeča stranka s pritožbama ni uspela, je dolžna toženi stranki povrniti njene
stroške  pritožbenega  postopka  v  skupnem znesku  1.119,96  EUR.  Ti  obsegajo
7
nagrado za odgovor na pravno sredstvo v višini priglašenih 2 x 750 točk (tarifna
št. 21/2 Odvetniške tarife, v nadaljevanju OT), 2% materialne stroške v višini 2 x
9,00 EUR (tretji odstavek 11. člena OT) in pripadajoči 22% DDV na odvetniško
storitev v višini 2 x 100,98 EUR (drugi odstavek 12. člena OT). 
Koper, 28.8.2020
Predsednik senata:
mag. Gorazd Hočevar, l.r.
8