SKLEP
 
Višje sodišče v Mariboru je v senatu, ki so ga sestavljali višji sodniki Mirjana Pintarič  
kot predsednica in Branko Reisman ter Milena Šteharnik kot člana,
v pravdni zadevi tožeče stranke : A. V., ..., ki jo zastopa I. M., odvetnik v M., zoper  
toženo stranko:  V. GmbH, …, Avstrija, ki jo zastopa Odvetniška družba A. o.p.,  
d.o.o., …,
zaradi plačila odškodnine v višini 23.001,77 EUR s pripadki ,
o pritožbi tožene stranke zoper sklep Okrožnega sodišča na Ptuju P 232/2015 z dne  
21. 10. 2016,
na seji 7. februarja 2017
1       I Cp 30/2017
       

SKLENILO:
I.Pritožba se zavrne in se sklep sodišča prve stopnje potrdi.
II.Odločitev o pritožbenih stroških se pridrži za končno odločbo.
OBRAZLOŽITEV:
1.Sodišče prve stopnje je z uvodoma naveden im sklepom sklenilo, da se ugovor  
mednarodne pristojnosti zavrne. 
2.Zoper citirani sklep sodišča prve stopnje se pritožuje tožena stranka, in sicer iz  
vseh  pritožbenih  razlogov  po  prvem  odstavku  338.  člena  v  zvezi  s  prvim  
odstavkom 366. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju: ZPP) ter  
predlaga, da sodišče druge stopnje pritožbi ugodi in sklep sodišča prve stopnje  
spremeni  tako,  da  ugovoru  tožene  stranke  ugodi  in  sklene,  da  ni  podana  
mednarodna sodna pristojnost sodišč Republike Slovenije (v nadaljevanju: RS) za  
odločanje v predmetni zadevi ter posledično tožbo tožeče stranke zavrže, vse s  
stroškovno posledico zanjo. 
Bistvo pritožbene graje je, da tožeča stranka ni podala zadostne trditvene podlage  
o zatrjevani škodi, zaradi česar ni mogoče ugotoviti obstoja posebnih naveznih  
okoliščin, ki bi utemeljevale mednarodno sodno pristojnost sodišč RS. Iz sodne  
prakse  Sodišča  Evropske  Unije  (v  nadaljevanju:  SEU)  namreč  izhaja,  da  je  
temeljno pravilo pri razlagi "kraja škodnega dogodka ", v smislu vprašanja sodne  
pristojnosti in uporabe prava, kraj, kjer je nastala neposredna škoda, ne pa tudi  
posredna škoda. Tožeča stranka pa v tej zvezi ni navedla, ali ji je v RS nastala  
neposredna ali posredna škoda, o čemer se ni izreklo niti sodišče prve stopnje, zato  
izpodbijanega sklepa v tem delu ni možno preizkusiti, kar predstavlja absolutno  
bistveno kršitev določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339.  
člena ZPP. Sodišče prve stopnje je tako zmotno uporabilo določilo 2. točke 7.  
člena Uredbe (EU) Evropskega parlamenta in sveta, št. 1215/2012 z dne 12. 12.  
2012, o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in  
gospodarskih zadevah (Ur. l. EU, št. 351 z dne 20. 12. 2012, v nadaljevanju:  
2
Uredbe), saj zaradi preskope trditvene podlage tožeče stranke ni možno utemeljiti  
posebno tesne zveze med sporom in sodiščem kraja, kjer je nastal škodni dogodek.  
Ob  tem pritožba opozarja še  na  morebitni t.i.  "forum shopping", ki ga  pravo 
Evropske unije (v nadaljevanju: EU) prepoveduje.
Nadalje  predlaga,  da  pritožbeno  sodišče  postavi  Sodišču  EU  v  predhodno  
odločanje vprašanje, kako je za namene utemeljitve posebne pristojnosti po členu  
7, točki 2 Uredbe treba razlagati pojem kraja, kjer je nastala škoda, upoštevajoč  
zapoved usklajenosti terminov Uredbe Rim II in Uredbe Bruselj I in dejstvo, da je  
po ustaljeni sodni praksi Sodišča EU škoda, ki jo je po Uredbi Rim II treba  
upoštevati pri določitvi kraja, kjer je ta škoda nastala, neposredna škoda, in ali  
mora tožeča stranka za namene utemeljitve posebne pristojnosti po členu 7, točki 2  
Uredbe jasno in določno zatrjevati neposredno škodo in jo natančno diferencirati  
od neposredne škode.
3.Pritožba ni utemeljena. 
4.ZPP v drugem odstavku 350. člena v zvezi s prvim odstavkom 366. člena ZPP  
določa, da sodišče druge stopnje preizkusi sklep sodišča prve stopnje v mejah  
razlogov,  ki  so  navedeni  v  pritožbi,  pri  tem  pa  pazi  po  uradni  dolžnosti  na  
absolutne bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 1., 2., 3., 6., 7., 11. (razen  
glede obstoja in pravilnosti pooblastila za zastopanje pred sodiščem prve stopnje),  
12.  in  14.  točke  drugega  odstavka  339.  člena  ZPP  in  na  pravilno  uporabo  
materialnega prava. Sodišče druge stopnje ugotavlja, da  ni podana nobena izmed  
naštetih ali s pritožbo zatrjevanih bistvenih kršitev določb pravdnega postopka in  
da  je  sodišče  prve  stopnje  pravilno  ugotovilo  dejansko  stanje  ter  pravilno  
uporabilo materialno pravo.
5.V skladu s splošnim pravilom iz prvega odstavka 4. člena Uredbe je potrebno v  
civilnih in gospodarskih sporih z mednarodnim elementom (pravne) osebe tožiti  
pred  sodiščem tiste  države  članice,  v  kateri  imajo  svoje  prebivališče  oziroma  
sedež. Za slednje se zavzema tudi tožena stranka, ki ima sedež na Dunaju, zato bi  
bila v skladu s splošnim pravilom podana pristojnost Trgovinskega sodišča na  
Dunaju. Vendar Uredba poleg splošnih določb o pristojnosti (Poglavje II, oddelek  
1), vsebuje tudi posebne določbe o pristojnosti (Poglavje II, oddelek 2), v skladu s  
katerimi je lahko (pravna) oseba s stalnim prebivališčem oziroma sedežem v eni  
državi članici tožena tudi v drugi državi članici, in sicer v zadevah v zvezi z  
(kvazi)delikti pred sodišči v kraju, kjer je prišlo ali lahko pride do škodnega  
dogodka (2. točka 7. člena Uredbe). Kot je to pravilno pojasnilo že sodišče prve  
stopnje, temu  pa pritrjuje tudi pritožba, citirano pravilo o posebni pristojnosti  
temelji na obstoju posebno tesne zveze med sporom in sodiščem kraja, v katerem  
se je zgodil škodni dogodek, kar zaradi učinkovitega izvajanja sodne oblasti in  
načela procesne ekonomije, upravičuje podelitev pristojnosti temu sodišču. 
3
6.Sodna praksa SEU je zavzela skladno stališče, da se določilo 2. točke 7. člena  
Uredbe o kraju, kjer je prišlo ali lahko pride do škodnega dogodka, nanaša tako na  
kraj, kjer je bilo storjeno dejanje, s katerim je bila povzročena škoda, kakor tudi na  
kraj, v katerem je škoda nastala (sodbe SUE v zadevi C-509/09 in C-161/10), tako  
da  lahko  tožeča  stranka  vloži  tožbo  pred  sodiščem  enega  ali  drugega  kraja.  
Pritožba  izpostavlja,  da  sodna  praksa  SEU  razlikuje  še  med  neposredno  in  
posredno škodo in to tako na področju sodne pristojnosti, ki jo ureja Uredba, kot  
tudi na področju uporabe materialnega prava, ki ga ureja Uredba (ES) Evropskega  
parlamenta  in  sveta  o  pravu,  ki  se  uporablja  za  nepogodbene  obveznosti,  št.  
864/2007  z  dne  11.  7.  2007  (v  nadaljevanju:  Uredba  Rim  II),  pri  čemer  je  
posledica navedenega razlikovanja dejstvo, da lahko tožeča stranka, v skladu z  
določilom iz 2. točke 7. člena Uredbe, vloži tožbo le pred sodiščem kraja, kjer ji je  
nastala  neposredna  škoda.  V  tej  zvezi  sodišče  druge  stopnje  pojasnjuje,  da  
Poročilo in sklepni predlogi generalnega pravobralnilca Nilsa Wahla v zadevi C-
350/14 z dne 10. 9. 2015, na katere se v utemeljitev svojih navedb sklicuje tožena  
stranka, še ne predstavljalo sodne prakse SEU, kot to zmotno meni pritožba, zato  
sodišča druge stopnje ne zavezujejo. Ne glede na navedeno pa sodišče druge  
stopnje še dodaja, da je SEU v navedeni zadevi že izdalo sodbo, opr. št. C-350/14  
z  dne  10.  12.  2015,  iz  katere  izhaja,  da  se  je  SEU  ukvarjalo  le  z  uporabo  
materialnega  prava  v  skladu  z  Uredbo  Rim  II,  ne  pa  tudi  v  zvezi  z  sodno  
pristojnostjo  po  Uredbi.  Tako  je  SEU  reševalo  le  predhodno  vprašanje  
Italijanskega  sodišča  v  zvezi  s  pravom,  ki  se  uporablja  za  nepogodbene  
odškodninske obveznosti za (ne)premoženjsko škodo, ki so jo utrpeli svojci zaradi  
smrti svoje hčerke v prometni nesreči v Italiji, kar pa ni primerljiv škodni dogodek  
obravnavanemu v tej zadevi. 
7.V tej  zvezi  sodišče  druge  stopnje  še  dodaja,  da  tožeča  stranka  odškodninsko  
odgovornost tožene stranke utemeljuje z nepravočasno in neprimerno izpraznitvijo  
vodnih zajetij v Republiki Avstriji, s čimer ji je zaradi posledičnih poplav nastala  
premoženjska  škoda  na  nepremičninah  v  Republiki  Sloveniji.  Po  prepričanju  
sodišča druge stopnje gre v danem primeru za neposredno distancirano škodo1, saj 
tožeča stranka vtožuje škodo, ki ji je nastala v direktni posledici poplav, katerih  
1V  obravnavanem  primeru  gre  za  distancirano  škodo,  za  t.  i.  „Distanzdelikt“,  kjer  kraj  
škodljivega  ravnanja  in  kraj  poškodovanja  pravno  zavarovane  dobrine  (nastanka  prve  
neposredne škode) ne sovpadata. V nasprotju s t.i. „Platzdeliktom“, kjer oba kraja sovpadata  
in je zato izključena možnost izbire kraja, tipični primer pa so prometne nesreče, je pri  
distancirani škodi tožniku prepuščena izbira med alternativnima možnostma, ali bo tožil v  
kraju škodljivega ravnanja, ali v kraju nastanka škodljive posledice. Več o tem Leible S. v:  
Europäisches Zivilprozess - und Kollisionsrecht EuZPR/EuIPR, Kommentar, 1. zvezek, 4.  
izdaja, Verlag Dr. Otto Smidt KG, Köhln 2016, pri komentarju člena 7 Uredbe 1215/2012,  
na str. 334 - 338.
4
vzrok  je  bilo  po  njenem  zatrjevanju  neskrbno  ravnanje  tožene  stranke,  to  je  
nepravočasna in neprimerna izpraznitev vodnih zajetij v Republiki Avstriji. Za  
posredno (refleksno) škodo je namreč značilno, da je med vzrokom in posledico še  
kakšen vmesni samostojni dogodek, čemur pa v danem primeru ni tako. 
8.Glede na obrazloženo sodišče druge stopnje v luči pritožbene graje pojasnjuje še,  
da  v  danem  primeru  nedvomno  ne  gre  za  t.i.  "forum  shopping",  kot  to 
neutemeljeno opozarja pritožba, temveč za legitimno pravico tožeče stranke, da v  
skladu z mednarodnim materialnim pravom izbere stvarno in krajevno pristojno  
sodišče za razsojo v zadevi. 
9.Predložitev  predlaganega  vprašanja  glede  razlage  pojma  „kraj,  kjer  je  nastala  
škoda“ v predhodno odločanje Sodišču EU ni potrebna. Glede pojma „kraj, kjer je  
prišlo do škodnega dogodka“ je Sodišče EU že presodilo, da se ta besedna zveza  
nanaša tako na kraj, kjer je škoda nastala, kot tudi na kraj vzročnega dogodka,  
zaradi katerega je ta škoda nastala. Prav tako je Sodišče EU že pojasnilo, da tega  
pojma ni mogoče razlagati tako široko, da bi obsegal vsak kraj, kjer se lahko  
občutijo škodljive posledice dogodka, ki je povzročil škodo, ki pa je dejansko  
nastala  na  drugem  kraju.2 Navedeno  pomeni,  da  se  kot  kraj  nastanka  škode  
upošteva zgolj kraj nastanka prve oziroma neposredne škode. Glede tega vprašanja  
torej že obstaja sodna praksa Sodišča EU, in sicer ne zgolj po Uredbi (ES) št.  
864/2007 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. julija 2007 o pravu, ki se  
uporablja za nepogodbene obveznosti (Rim II), ampak tudi po Uredbi Sveta (ES)  
št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju  
sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah, ki je glede izbirne pristojnosti  
po kraju škodnega dogodka vsebinsko enaka sedaj veljavni Uredbi št. 1215/2012.
10.Prav tako Sodišču EU ni potrebno predložiti v predhodno odločanje predlaganega  
vprašanja, ali mora tožeča stranka za namene utemeljitve posebne pristojnosti po  
členu  7,  točka  2  Uredbe  jasno  in  določno  zatrjevati  neposredno  škodo  in  jo  
natančno diferencirati do neposredne škode. Sodišče EU je že presodilo, da lahko  
sodišče preizkusi svojo mednarodno pristojnost v skladu z Uredbo na podlagi vseh  
podatkov, ki so mu na voljo.3 Če iz vseh podatkov, ki so sodišču na voljo, ne bo  
mogoče ugotoviti, da je za sojenje pristojno sodišče države članice (v konkretnem  
primeru, da je škoda dejansko nastala na območju RS), se bo sodišče izreklo za  
nepristojno. Navedeno vprašanje tudi ne more vplivati na odločitev v konkretnem  
primeru, ker iz tožbenih trditev v konkretnem primeru jasno in določno izhaja, da  
je do prvotne škode prišlo na območju RS.
2Sodba Sodišča EU v zadevi C-12/15 z dne 16. 6. 2016. V tej zadevi je sicer Sodišče EU  
presodilo,  da  čista  finančna  škoda,  ki  nastane  neposredno  po  bančnem  računu  tožeče  
stranke, ne more šteti za „upoštevno navezno okoliščino“ na podlagi člena 5, točka 3, uredbe  
št. 44/2001 (če ni drugih posebnih okoliščin).
3Tako sodba Sodišča EU v zadevi C-12/15 z dne 16. 6. 2016, 45. točka obrazložitve.
5
11.Sodišče druge stopnje je iz navedenih razlogov pritožbo tožene stranke v celoti  
zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo izpodbijani sklep sodišča prve stopnje (2.  
točka 365. člena ZPP).
12.Glede na procesno naravo izpodbijanega sklepa je sodišče druge stopnje odločitev  
o pritožbenih  stroških  pridržalo  za  končno odločbo  (prvi odstavek  165.  člena  
ZPP). 
Maribor, 7. februar 2017
Predsednica senata:
Mirjana Pintarič l.r.
6