SKLEP
 
Višje sodišče v Mariboru je v senatu, ki so ga sestavljali višji sodniki Alenka Kuzmič  
kot predsednica in Danica Šantl Feguš ter Janez Polanec kot člana,
v  gospodarskem  sporu  tožeče  stranke:  P.,  d.o.o.,  ..., ki  jo  zastopa  Odvetniška  
pisarna ..., zoper toženo stranko: C., d.o.o., ..., ki jo zastopa Odvetniška pisarna ...,
zaradi plačila 38.825,06 EUR s pp,
o pritožbi  tožene  stranke  zoper  sklep  Okrožnega  sodišča  v  Murski  Soboti  
I Pg 109/2018 z dne 8. 1. 2019, 
na seji 25. aprila 2019
1I Cpg 103/2019  

SKLENILO:
I.Pritožbi se ugodi in se sklep sodišča prve stopnje spremeni tako, da izrek sedaj  
glasi:
»Okrožno sodišče v Murski Soboti ni stvarno in krajevno pristojno za odločanje v  
predmetnem gospodarskem sporu.
Sklep o izvršbi opr. št. VL 6021/2018 z dne 29. 1. 2018 se razveljavi v delu, v  
katerem je toženi stranki (dolžniku) naloženo, da v roku 8 dni od vročitve sklepa  
poravna tožeči stranki (upniku) znesek 38.825,06 EUR z zakonskimi zamudnimi  
obrestmi od posameznih, v predlogu za izvršbo navedenih zneskov od njihove  
zapadlosti do plačila ter stroške izvršilnega postopka v znesku 156,00 EUR, in se  
tožba tožeče stranke zavrže.
Tožeča  stranka  je  dolžna  v  15  dneh  od  vročitve  sklepa  sodišča  prve  stopnje  
povrniti toženi stranki njene pravdne stroške v znesku  1.343,95 EUR z zakonskimi 
zamudnimi  obrestmi,  ki  tečejo  od  prvega  naslednjega  dne  po  izteku  roka  za  
izpolnitev obveznosti, določenega v tej točki izreka, do plačila «
II.Tožeča stranka je dolžna v 15 dneh od vročitve sklepa sodišča druge stopnje  
povrniti  toženi  stranki  njene  pritožbene  stroške  v  znesku  369,00  EUR  z 
zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od prvega naslednjega dne po izteku  
roka za izpolnitev obveznosti, določenega v tej točki izreka, do plačila.
OBRAZLOŽITEV:
1.Sodišče prve stopnje se je z izpodbijanim sklepom izreklo za stvarno in krajevno  
pristojno za odločanje v predmetnem gospodarskem sporu. 
2.Zoper  takšno  odločitev  se  iz  vseh  pritožbenih  razlogov  po  prvem  odstavku  
338. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP) v zvezi s prvim  
odstavkom  366.  člena  istega  zakona  pritožuje  tožena  stranka.  Uvodoma  
pojasnjuje,  da  je  pogoj  za  uporabo  Uredbe  (EU)  št.  1215/2012  Evropskega  
parlamenta in sveta z dne 12. 12. 2012 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju  
sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (v nadaljevanju Uredba (EU) št.  
1215/2012) obstoj mednarodnega (tujega) elementa. Sklicujoč se na sodno prakso  
2
Sodišča EU1 poudarja, da Sodišče EU pojem mednarodni element razlaga izjemno  
široko.  Sodišče  prve  stopnje  je  v  obravnavanem  primeru  to  sicer  upoštevalo,  
vendar je po mnenju tožene stranke preozko razlagalo, da lahko v primeru, ko  
imata obe stranki stalno prebivališče v isti državi članici, mednarodni element  
izhaja le iz temelja spora. Za obstoj mednarodnega elementa skladno s sodno  
prakso Sodišča  EU zadoščajo tudi  druge  okoliščine, npr.  že  to,  da  so sporna  
dejstva omejena na drugo državo. 
Čeprav predmetni spor poteka med tožečo in toženo stranko, ki imata obe sedež v  
Republiki Sloveniji, so vse terjatve, katerih plačilo zahteva tožeča stranka, nastale  
na  podlagi  pogodbenega  razmerja  med  tožečo  stranko  in  podružnico  tožene  
stranke v Avstriji (v nadaljevanju Podružnica). Tožeča stranka in Podružnica sta  
bili  v  letih  2015  in  2016  v  poslovnem  odnosu,  v  katerem  je  tožeča  stranka  
nastopala kot izvajalec, Podružnica pa kot naročnik.2 Tožeča stranka je za končne  
naročnike  Podružnice  dobavljala  pohištveno  in  pripadajočo  opremo.  Devet  od  
dvanajstih računov, ki jih je zoper Podružnico izdala tožeča stranka, je bilo izdanih  
na  podlagi  sklenjenih  izvajalskih  pogodb,  trije  pa  v  okviru  istega  dalj  časa  
trajajočega poslovnega razmerja med tožečo stranko in Podružnico, za katerega so  
veljala identična pravila kot za vsa ostala pogodbena razmerja. Tudi po vsebini je  
bilo predmetno pogodbeno razmerje povezano izključno z Avstrijo. Vsi elementi  
pogodbenega razmerja so bili avstrijski (kraj dobave v Avstriji, končni kupci v  
Avstriji,  kraj  plačila  končnih  kupcev  Podružnici  v  Avstriji,  projektna  
dokumentacija v nemškem jeziku in pripravljena v skladu z avstrijskimi  DIN  
standardi, vsa gradbena dovoljenja izdana v Avstriji po avstrijskem pravu, vse  
davščine in druge javnopravne dajatve plačane s strani Podružnice v Avstriji).  
Naročnik storitev je bila Podružnica, kar izhaja tudi iz elektronskega sporočila A.  
A.. z dne 11. 8. 2016 (priloga B20). Razmerje med tožečo stranko in Podružnico  
oz. toženo stranko je tako po vsebini v celoti mednarodno. 
Mednarodni element je v predmetnem pravnem razmerju torej podan že zaradi  
stopnje povezanosti pogodbenega razmerja z drugo državo članico oz. relevantnih  
spornih dejstev, ki so omejena na Avstrijo. Za spor z mednarodnim elementom pa  
gre v konkretnem razmerju tudi zato, ker je bil v drugi državi članici dogovorjen  
kraj izpolnitve obveznosti. Sodišče prve stopnje je za določitev kraja izpolnitve  
obveznosti  napačno  uporabilo  slovensko  pravo  (Obligacijski  zakonik  -  v  
nadaljevanju OZ). Uredba (EU) št. 1215/2012 je za dva najpomembnejša tipa  
pogodb (prodajna pogodba in pogodba o storitvah) avtonomno določila kaj šteje  
za kraj izpolnitve pogodbe. Skladno z določbo (b) točke člena 7 (1) Uredbe (EU)  
št. 1215/2012 je za kraj izpolnitve obveznosti šteti Avstrijo in ne Slovenije, kot je  
zmotno sklenilo sodišče prve stopnje. 
1Sodbe v zadevah C-281/02 Owusu, C-478/12 Maletic in C-327/10 Lindner.
2Izvajalska pogodba št. 06/2016, Izvajalska pogodba št. 01/2015 in Izvajalska pogodba št.  
02/2015 - v nadaljevanju izvajalske pogodbe.
3
Na podlagi vsega navedenega je tako potrebno zaključiti, da je v predmetnem  
pravnem  razmerju  podan  mednarodni  element,  s  čimer  je  izpolnjen  pogoj  za  
uporabo Uredbe (EU) št. 1215/2012. V primeru odsotnosti dogovora o izključni  
pristojnosti bi lahko tožeča stranka izbirala in tožbo zoper toženo stranko vložila  
bodisi pred sodiščem v Murski Soboti (splošna pristojnost po členu 4(1) Uredbe  
(EU) št. 1215/2012) bodisi pred sodiščem na Dunaju (posebna pristojnost po peti  
točki člena 7(1) Uredbe (EU) št. 1215/2012 - gre spor, ki izhaja iz poslovanja  
podružnice). Vendar pa je bil med tožečo stranko in Podružnico skladno s členom  
25  Uredbe  (EU)  št.  1215/2012  veljavno  sklenjen  izrecen  in  jasen  dogovor  o  
pristojnosti sodišča na Dunaju. Ta dogovor pa v sporih v zvezi z izvajanjem  
izvajalskih pogodb zavezuje ravno toženo stranko kot matično družbo Podružnice.  
Podružnica nima statusa pravne osebe in tudi ne more biti pravdna stranka, zato  
tožeča stranka predmetni spor vodi proti toženi stranki (in ne Podružnici). 
Glede na vse  navedeno tožena  stranka predlaga,  da sodišče druge  stopnje  ob  
pravilni uporabi materialnega prava izpodbijani sklep spremeni tako, da odloči, da  
sodišče prve stopnje ni pristojno za odločanje v predmetnem gospodarskem sporu  
in  tožbeni  zahtevek  zavrže  oziroma  podrejeno,  da  sklep  sodišča  prve  stopnje  
razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.
V  kolikor  sodišče  druge  stopnje  ne  bi  sledilo  obrazloženemu,  tožena  stranka  
podredno  predlaga  postavitev  predhodnega  vprašanja  na  Sodišče  EU,  in  sicer  
vprašanje: ali je treba pojem mednarodni element, ki se je izoblikoval v pravu EU  
in je pogoj za  uporabo  Uredbe  (EU) št.  1215/2012, razlagati na  način, da je  
mednarodni  element  podan v pravnem razmerju dveh strank, ki je nastalo na  
podlagi pogodbe o opravljanju storitev, sklenjene med d.o.o. in podružnico druge  
d.o.o., pri čemer imata obe družbi sedež v isti državi članici, podružnica druge  
družbe  pa  v  drugi  državi  članici?  Ali  mora  nacionalno  sodišče  v  pravdnem  
postopku,  v  katerem  prva  družba  od  druge  družbe  zahteva  plačilo  denarnih  
obveznosti, ki izhajajo iz opisanega pravnega razmerja, za odločitev o pristojnosti  
za odločanje v sporu uporabiti Uredbo (EU) št. 1215/2012? In drugo vprašanje:  
Ali je treba člen 25 Uredbe (EU) št. 1215/2012 razlagati na način, da dogovor o  
pristojnosti, ki ga skleneta d.o.o. in podružnica druge d.o.o., pri čemer imata obe  
družbi sedež v isti državi članici, podružnica druge družbe pa v drugi državi  
članici, velja tudi v sporu med obema družbama, ki temelji na pravnem razmerju  
med družbo in podružnico druge družbe, v zvezi s katerim je bila dogovorjena  
pristojnost sodišča druge države članice?
3.Pritožba je utemeljena.
4.Sodišče druge stopnje ob preizkusu zadeve v okviru pritožbenih navedb in glede  
kršitev na katere pazi po uradni dolžnosti (drugi odstavek 350. člena ZPP v zvezi s  
prvim odstavkom 366. člena ZPP) ugotavlja naslednje: 
4
5.Sodišče prve stopnje je ugovor tožene stranke o nepristojnosti slovenskega sodišča  
zavrnilo z obrazložitvijo, da se pravila Uredbe (EU) št. 1215/2012 v predmetni  
zadevi  ne  uporabljajo,  saj  imata  obe  pravdni  stranki  stalno  prebivališče  v  
Republiki Sloveniji, mednarodni značaj pravnega razmerja pa ne izhaja niti iz  
kraja  izpolnitve  obveznosti,  saj  je  predmet  pravde  denarna  terjatev,  ki  jo  je  
potrebno izpolniti v kraju, kjer ima upnik prebivališče (prvi odstavek 195. člena  
OZ).  Ob  sklicevanju  na  določilo  prvega  odstavka  52.  člena  Zakona  o  
mednarodnem zasebnem pravu in postopku (v nadaljevanju ZMZPP) je ocenilo,  
da dogovor med tožečo stranko in podružnico tožene stranke v Avstriji o izključni  
krajevni pristojnosti avstrijskega sodišča ni relevanten, saj tožeča stranka plačilo  
vtoževanih računov ne zahteva od Podružnice, pač pa od tožene stranke, ki ima  
sedež v Republiki Sloveniji. 
6.Nasprotno  od  sodišča  prve  stopnje  sodišče  druge  stopnje  ocenjuje,  da  v  
obravnavanem  razmerju  obstoji  mednarodni  element,  ki  za  odločitev  o  
(ne)pristojnosti slovenskega sodišča narekuje uporabo Uredbe (EU) št. 1215/2012.
7.Eden od mednarodnih elementov v konkretnem gospodarskem sporu vezanih na  
temelj spora (izvajalske pogodbe) je kraj izpolnitve obveznosti. Strinjati se je s  
pritožbenimi navedbami, da v kolikor za presojo obveznosti uporabe Uredbe (EU)  
št.  1215/2012  kot  opredelilni  element  mednarodnosti  nekega  pogodbenega  
razmerja  upoštevamo  kraj  izpolnitve  obveznosti,  je  treba  ta  pojem  razlagati  
skladno z Uredbo (EU) št. 1215/2012, ne pa po materialnem pravu države, v kateri  
je  tožeča  stranka  sprožila  postopek  ali  po  materialnem pravu,  po  katerem  se  
presoja vsebina sporne pogodbe.3 Tožena stranka utemeljeno opozarja, da bi lahko  
v takšnem primeru prišlo do situacije, ko bi bil obstoj mednarodnega elementa v  
nekem sporu odvisen od zahtevka, ki ga v zvezi s pravnim razmerjem uveljavlja  
stranka in bi lahko bilo isto pravno razmerje v eni državi opredeljeno kot razmerje  
z mednarodnim elementom, v drugi pa ne. 
8.Uredba  (EU)  št.  1215/2012  za  dva  najpomembnejša  tipa  pogodb  (prodajna  
pogodba in pogodba o storitvah) v pododstavku (b) člena 5(1) avtonomno določa,  
kaj šteje za kraj izpolnitve pogodbe, in sicer določa dvoje: (1) da je v vsakem  
primeru  kot  kraj  izpolnitve  obveznosti  odločilen  kraj,  kjer  se  izpolnjuje  
karakteristična izpolnitev (pri prodajni pogodbi izročitev stvari, pri pogodbi o  
storitvah oprava storitve), tudi če gre za tožbo za plačilo denarnega zneska (npr.  
kupnine), in (2) kraj, ki velja za kraj izpolnitve je določen evroavtonomno: to je  
pri  prodajni  pogodbi  kraj,  kamor  so  bile  dostavljene  stvari,  pri  pogodbah  o  
storitvah pa je to kraj, kjer se opravlja storitev.4 Kraja izpolnitve obveznosti torej  
ne določimo po kraju izpolnitve obveznosti, na katero se nanaša tožba (vtoževana  
3Vprašanje, ki bi ga bilo sicer potrebno predhodno razrešiti.
4Tako dr. Aleš GALIČ, Mednarodna pristojnost po Uredbi št. 44/2001 ( »Bruseljska 
uredba«), v: Pravosodni bilten, 2007, št. 1, s. 187-2016.
5
obveznost, npr. plačilo denarnega zneska), kot je to storilo sodišče prve stopnje v  
obravnavanem  primeru.  V  obravnavanem  primeru  temelj  spora  predstavljajo  
izvajalske pogodbe. Skladno z določbo (b) točke člena 7 (1) Uredbe (EU) št.  
1215/2012 je tako za kraj  izpolnitve obveznosti  šteti  kraj oprave  storitve, t.j.  
Avstrijo in ne Slovenije, kot je zmotno zaključilo sodišče prve stopnje. 
9.Tako že po kriteriju kraja izpolnitve obveznosti v obravnavanem primeru gre za  
spor z mednarodnim elementom. Na mednarodni značaj obravnavanega spora pa  
po oceni sodišča druge stopnje kažejo tudi druge relevantne okoliščine, ki jih  
navaja tožena stranka in kažejo na to, da je bilo predmetno pogodbeno razmerje  
povezano izključno z Avstrijo (poleg tega, da je bil kraj dobave oziroma oprave  
storitev v Avstriji tudi to, da so bili končni kupci v Avstriji, kraj plačila končnih  
kupcev  Podružnici  v  Avstriji,  projektna  dokumentacija  v  nemškem  jeziku  in  
pripravljena v skladu z avstrijskimi DIN standardi, vsa gradbena dovoljenja izdana  
v Avstriji po avstrijskem pravu, vse davščine in druge javnopravne dajatve plačane  
s strani Podružnice v Avstriji).
10.Ker gre torej v obravnavani zadevi za spor z mednarodnim elementom je potrebno  
vprašanje  mednarodne  pristojnosti  presojati  na  podlagi  Uredbe  (EU)  št.  
1215/2012, kjer  je  hierarhija  pristojnosti  jasno  določena.  Na  prvem  mestu  je  
izključna pristojnost, takoj za njo pa je pristojnost na podlagi privolitve (ustaljena  
pristojnost).  Če  ni  ne  enega  ne  drugega  se  pristojnost  določi  po  stalnem  
prebivališču (splošna pristojnost) oziroma drugih naveznih okoliščinah (posebne  
pristojnosti). 
11.Tožena stranka  se je v obravnavani zadevi sklicevala na dogovor o pristojnosti in  
izključno pristojnost avstrijskega sodišča (člen 25 Uredbe (EU) št. 1215/2012),  
zato je potrebno najprej presoditi veljavnost zatrjevanega dogovora in uporabnost  
le-tega  v  konkretnem  primeru,  ko  je  tožena  stranka  matična  družba  ene  od  
podpisnic  pogodbe  oz.  dogovora  o  pristojnosti  (t.j.  Podružnice).  Ob  obstoju  
pisnega  sporazuma  o  pristojnosti  avstrijskega  sodišča  odpade  potreba  po  
ugotavljanju  pogojev  za  uporabo  drugih  relevantnih  določb  Uredbe  (EU)  št.  
1215/2012 (splošna oziroma izbirna pristojnost).
12.V prvem odstavku 18. člena izvajalskih pogodb, sklenjenih med tožečo stranko  
kot izvajalcem in avstrijsko podružnico tožene stranke (kot naročnikom), sta se  
pogodbeni stranki dogovorili, da bosta morebitne spore, ki bi nastali v zvezi z  
izvajanjem te pogodbe, skušali rešiti sporazumno. V drugem odstavku istega člena  
sta se pogodbeni stranki dogovorili, da lahko vsaka pogodbena stranka sproži spor  
pri stvarno pristojnem sodišču sedeža naročnika, če spornega vprašanja ne bo  
mogoče  rešiti  sporazumno.  Da  je  kot  naročnik  po  teh  pogodbah  mišljena  
Podružnica, izhaja iz uvoda samih pogodb, prav tako pa iz korespondence med  
predstavnico tožene stranke A. A. in tožečo stranko (priloga B20).
6
13.Pogodbeni stranki sta se torej pisno dogovorili za pristojnost avstrijskega sodišča  
za reševanje morebitnih sporov iz njunega poslovnega razmerja. Takšen v pisni  
obliki sklenjen dogovor je skladen z členom 25 Uredbe (EU) št. 1215/2012 in  
velja za spore, ki izvirajo iz teh pogodb.
14.Odgovor na vprašanje ali obravnavani dogovor o izključni pristojnosti avstrijskega  
sodišča  veže tudi toženo  stranko  kot matično  družbo Podružnice  (kot ene  od  
pogodbenih strank), je po mnenju pritožbenega sodišča pritrdilen. Ker podružnica 
nima statusa pravne osebe, ne more biti pravdna stranka (prvi odstavek 76. člena  
ZPP). Tožeča stranka terjatev iz sklenjenih izvajalskih pogodb zoper Podružnico  
zato ne more oz ne bi mogla sodno uveljavljati. Tožbo za uveljavitev zahtevkov iz  
sklenjene izvajalske pogodbe lahko v vsakem primeru  vloži le zoper matično  
družbo podružnice, v obravnavanem primeru toženo stranko. V kolikor dogovor o  
pristojnosti ne bi veljal tudi za zahtevke zoper matično družbo, bi bil tak dogovor  
povsem  brezpredmeten,  saj  velja  prav  za  primere,  ko  nastalega  spora  med  
pogodbenima  strankama  ni mogoče  rešiti sporazumno  in je sprožitev sodnega  
postopka nujna.
15.V danem primeru je torej potrebno upoštevati da je bila dogovorjena izključna  
pristojnost avstrijskega sodišča, zato sodišče v Republiki Sloveniji ni pristojno za  
odločanje v predmetnem gospodarskem sporu. Na podlagi tretjega odstavka 18.  
člena ZPP se slovensko sodišče v takšnem primeru izreče za nepristojno in tožbo  
zavrže.
16.Zato je sodišče druge stopnje na podlagi 3. točke 365. člena ZPP pritožbi tožene  
stranke ugodilo in izpodbijani sklep spremenilo tako, da je odločilo, da slovensko  
sodišče ni pristojno za odločanje v predmetnem gospodarskem sporu, razveljavilo  
sklep o izvršbi opr. št. VL 6021/2018 z dne 29. 1. 2018 v naložitvenem delu  in 
tožbo tožeče stranke zavrglo.
17.Sprememba  prvostopenjske  odločitve  je  narekovala  tudi  odločitev  o  stroških  
postopka na prvi stopnji. Sodišče druge stopnje je  skladno s 155. členom ZPP in  
Odvetniško  tarifo  (v  nadaljevanju  OT)  toženi  stranki  kot  potrebne  priznalo  
naslednje stroške: 900 točk za ugovor zoper sklep o izvršbi (tar. št. 27 v zvezi s  
tar. št. 18 OT), 900 točk za prvi pripravljalno vlogo (tar. št. 19 OT), 36 točk za  
drobne izdatke (11/3 člen OT) in 403,92 točk iz naslova DDV (22/2 člen OT). Ob  
vrednosti odvetniške točke 0,60 EUR (13. člen OT) je tako toženi stranki priznalo  
skupaj 1.343,95 EUR pravdnih stroškov s pripadajočimi zakonskimi zamudnimi  
obrestmi in jih skladno z določilom prvega odstavka 154. člena ZPP naložilo v  
plačilo tožeči stranki.
7
18.Sodišče druge stopnje je presodilo le tiste pritožbene navedbe, ki so odločilnega  
pomena  za  odločitev  o  pritožbi  (prvi  odstavek  360.  člena  ZPP).  Podrednemu  
predlogu tožene stranke za postavitev predhodnega vprašanja sodišču EU glede na  
sprejeto določitev ni sledilo. 
19.Izrek o pritožbenih stroških tožene stranke temelji na določbi prvega odstavka  
154.  člena  ZPP  v  zvezi  z  drugim odstavkom 165.  člena  ZPP.  Sodišče  druge  
stopnje je skladno s 155. členom ZPP, Zakonom o sodnih taksah - 1 in OT toženi  
stranki kot potrebne priznalo naslednje pritožbene stroške: 450 točk za sestavo  
pritožbe (tar. št. 21/2 OT), 9 točk za druge izdatke (11/3 člen OT), 101 točko iz  
naslova DDV (22/2 člen OT) in 33,00 EUR sodne takse za pritožbo. Ob vrednosti  
odvetniške točke 0,60 EUR (13. člen OT) je tako toženi stranki priznalo skupaj  
369,00 EUR pritožbenih stroškov in jih naložilo v plačilo tožeči stranki kot izhaja  
iz II. točke izreka tega sklepa. Z vlogo z dne 6. 2. 2019 priglašenih 6000 točk za  
sestavo  predloga  za  postavitev  predhodnega  vprašanja  sodišče  druge  stopnje  
toženi stranki ni priznalo, ker ne gre za potreben strošek v smislu 155. člena ZPP.  
Maribor, 25. april 2019
Višja sodnica:
Alenka Kuzmič l.r.
8
Dostaviti:
4 x s spisom Okrožnemu sodišču 
      v Murski Soboti
I Cpg vpisnik
Osnutek odločbe pripravila višja pravosodna svetovalka Aleksandra Jarc.
9