SKLEP
Višje sodišče v Ljubljani je v senatu, ki so ga sestavljali višja sodnica Blanka  
Javorac Završek kot predsednica, višja sodnica Alenka Kobal Velkavrh kot  
poročevalka in višja sodnica Barbara Krpač Ulaga kot članica,
v  nepravdni  zadevi  predlagatelja:  I.,  d.  d.,  ...,  ki  ga  zastopa  Odvetniška  
pisarna ..., d. o. o., Ljubljana, 
zoper nasprotna udeleženca: 1. A.A., 2. B.B, oba ..., ki ju zastopa Odvetniška  
pisarna ..., 
o pritožbi nasprotnih udeležencev zoper sklep Okrožnega sodišča v Kranju R  
460/2018 z  dne 29. 1. 2019, 
na seji 24. julija 2019
1 I Cp 826/2019

SKLENILO:
I.Pritožbi se ugodi in se sklep sodišča prve stopnje spremeni tako, da se  
ugovoru nasprotnih udeležencev ugodi in se predlog za priznanje sodbe  
Okrajnega sodišča v Reki, 89-P 4403/2015 z dne 14. 10. 2015, zavrne.
II.Predlagatelj  mora  povrniti  stroške  nasprotnih  udeležencev  v  znesku  
1.158,58 EUR v petnajstih dneh od vročitve tega sklepa, od prvega dne  
zamude dalje z zakonskimi zamudnimi obrestmi.
OBRAZLOŽITEV:
1.Nasprotna  udeleženca  (pritožnika)  sta  kot  tožnika  v  Republiki  Hrvaški  
vložila  tožbo  za  ugotovitev,  da   sta  imetnika  terjatev  do predlagatelja.  
Temelj terjatev je sodba Temeljnega sodišča v Ljubljani XI Pg 405/91 z 9.  
12.  2009.  V  njej  je  sodišče  odločilo,  da  je  predlagatelj  dolžan  plačati  
63.924.163 SIT s pripadki upniku Z., splošno gradbeno podjetje - v stečaju.  
Pritožnika   sta v  postopku  izvršbe  na  Hrvaškem  zatrjevala,  da  so bile  
terjatve  iz  navedene  sodbe  prenesene  na  njiju  z  vrsto  cesij.  Hrvaško  
izvršilno sodišče je odločilo, da pritožnika nimata aktivne legitimacije za  
začetek  izvršilnega  postopka,  zato  ju je napotilo  na tožbo (razvidno  iz  
sodne odločbe 89 P 4403/2015). Pritožnika sta pred hrvaškim sodiščem  
(tuje sodišče) vložila tožbo za ugotovitev, da  sta imetnika terjatev iz sodbe  
XI Pg 405/91. Tuje sodišče prve stopnje je v postopku z opravilno številko  
89 P-4403/2015 njun zahtevek  v delu zavrglo, v delu zaradi vsebinske  
neutemeljenosti  zavrnilo,  o  ugovoru  zastaranja  pa  ni  odločalo.  Tuje  
pritožbeno sodišče je pritožbo v celoti zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča  
prve stopnje, vendar iz drugih razlogov kot sodišče prve stopnje. Zaradi  
pomanjkanja pravnega interesa in zastaranja terjatev zahtevka ni vsebinsko  
presojalo. Obrazložilo je, da pritožnika nimata pravnega interesa za pravdo,  
saj so pravnomočna sodna odločba in pogodbe o cesiji izvršilni naslov, ter  
da so terjatve iz sodne odločbe iz leta 1992 zastarale, saj je pretekel skoraj  
dvojni rok zastaranja.1 Na podlagi tega je odločilo, da vsebinska presoja  
zahtevka ni potrebna.
2.Predlagatelj v tem postopku in tožena stranka v postopku 89 P 4403/2015 je  
predlagal  priznanje tuje sodne odločbe, ki je bila izdana v tem postopku.  
Okrožno sodišče v Kranju je zahtevi s sklepom R 460/2018 ugodilo. Zoper  
1Zastaralni rok za terjatve, ki temeljijo na sodni odločbi, je 10 let.
2
sklep  sta  nasprotna  udeleženca  podala  ugovor,  ki  ga  je  taisto  sodišče  
zavrnilo. Obrazložilo je, da ugovorni razlogi napadajo vsebinsko odločitev  
sodišča,  čemur  postopek  priznanja  tuje  odločbe  ni  namenjen.  Napačno  
stališče  o  zastaranju  je  kvalificiralo  kot  pravno  napako,  ki  ne  pomeni  
kršitve javnega reda. Poudarilo je, da procesni javni red tvorijo le tista  
temeljna načela in instituti civilnega procesa, brez katerih si ni mogoče  
predstavljati demokratičnega postopka. To so načela, ki so nujna za obstoj  
pravne države.
3.Nasprotna udeleženca v pritožbi navajata, da je izpodbijani sklep o ugovoru  
nezakonit.  Sodišče  bi  moralo  zavrniti  zahtevo  za  priznanje  tuje  sodne  
odločbe, saj je le-ta obremenjena s kršitvijo človekovih pravic, varovanih v  
Ustavi  Republike  Slovenije,  Ustavi  Republike  Hrvaške  in  Evropski  
konvenciji človekovih pravic - EKČP, in ne zgolj pravnimi napakami, ki ne  
morejo predstavljati kršitve javnega reda. Pravice, ki jih zagotavlja EKČP,  
spadajo med splošna načela prava EU in v skladu s sodno prakso Sodišča  
Evropske Unije (SEU) sestavljajo pojem javnega reda v smislu 35. člena  
Uredbe Bruselj I. Tuja sodna odločba očitno nasprotuje javnemu redu. V  
sodni odločbi so bile temeljne pravice pritožnice kršene v treh vidikih:
1. Tuje sodišče je sprejelo stališče, da vložitev zahteve za priznanje tuje  
sodne odločbe ne pretrga teka zastaralnih rokov. To stališče ni združljivo z  
načelom pravne države, odstopa od ustaljene sodne prakse in posega v  
pravico do sodnega varstva. Pri tem se sklicujeta na odločbo Vrbica proti  
Hrvaški.
2. Tuje sodišče se ni opredelilo do njunih navedb v zvezi s pretrganjem  
zastaranja  in je obrazložitev  v tem  delu arbitrarna.  To posega v njuno  
pravico do izjave.
3. Tuje sodišče je v sodni odločbi zamenjalo identiteto A.A. (nasprotni  
udeleženec)  in  C.C.  (druga  oseba).  To  predstavlja  kršitev  pravice  do  
sodnega varstva.
Pritožnika sta 26. 6. 2019 izven pritožbenega roka na sodišče naslovila  
nedovoljeno  dopolnitev  pritožbe,  ki  pa  je  sodišče  iz  tega  razloga  ni  
upoštevalo.
4.Predlagatelj v  odgovoru na pritožbo opozarja na sodno prakso, ki veleva,  
da  se  institut  javnega  reda  razlaga  ozko  in  uporabi  izjemoma.  V  
3
konkretnem  primeru  sodna  odločba  ni  obremenjena  z  nobeno  kršitvijo,  
sploh  takšno,  ki  bi  očitno  nasprotovala  javnemu  redu.  Meni,  da  sodna  
odločba ni arbitrarna, navedbe v zvezi z arbitrarnostjo pa prepozne, saj niso  
bile podane v ugovornem postopku. Opozarja tudi, da sodišče tuje sodne  
odločbe ne sme preverjati glede vsebine.
5.Pritožba je utemeljena.
6.Navedbe glede kršitev zaradi nezadostne in neustrezne obrazložitve so bile  
podane že tekom ugovornega postopka, zato niso prepozne in pritožnika  
glede njih nista prekludirana. 
7.Sodišče v postopku priznavanja tuje sodne odločbe le te ne sme preverjati  
glede vsebine (29. člen uredbe Sveta (ES) 44/2001 - Bruselj I). Sodna  
odločba se ne prizna, če bi bilo njeno priznanje v očitnem nasprotju z  
javnim redom v državi članici, v kateri se zahteva priznanje (točka 1. 34.  
člena Bruselj I).
8.Prepoved  vsebinskega  preizkusa  sodišču  države,  v  kateri  se  priznanje  
zahteva, onemogoča , da bi zavrnilo priznanje ali izvršitev sodne odločbe  
samo iz razloga, ker naj bi obstajalo protislovje med zakonom, ki ga je  
uporabilo sodišče države izvora, in tistim, ki bi ga uporabilo sodišče države,  
v kateri se zahteva priznanje, če bi odločalo o sporu. Sodišče države, v  
kateri se zahteva priznanje, niti ne more preverjati, ali je sodišče države  
izvora  pravilno  uporabilo  materialno  pravo  in  ali  je  pravilno  ugotovilo  
dejansko stanje (glej sodba Krombach, C-7/98, točka 36). V tem smislu je  
tudi razumeti stališče, izraženo v sklepu VS RS Cpg 5/2017 z dne 22. 9.  
2017, na katerega se nepravilno sklicuje sodišče prve stopnje, da pravne  
napake  pri  uporabi  materialnega  prava  ne  morejo  predstavljati  kršitve  
javnega reda.
9.Institut  očitnega  nasprotovanja  javnemu  redu  je  izjema  od  načela  
vsebinskega preverjanja odločbe. 
10.Da se zagotovi spoštovanje prepovedi preverjanja tuje sodne odločbe glede  
vsebine,  mora  poseg  pomeniti  očitno  kršitev  pravnega  pravila,  ki  se  v  
pravnem redu države, v kateri se zahteva priznanje, šteje za bistveno ali  
očitno kršitev pravice, ki je v tem pravnem redu priznana kot temeljna.  
(sodba Krombach, C-7/98, točka 37 ). Sodišče se v postopku priznavanja  
seveda ne more ogniti vpogledu v (vsebinsko) obrazložitev sodne odločbe,  
4
vendar mora  biti  nasprotovanje javnemu  redu pri tej  omejeni  vsebinski  
presoji  očitno,  kršitev  pa  se  mora  nanašati  na  temeljna  načela  pravne  
države. Pravica do poštenega sojenja iz 6. člena Evropske konvencije o  
varstvu človekovih pravic - EKČP, in vse pravice, ki jo v skladu s sodno  
prakso Evropskega sodišča za človekove pravice - ESČP tvorijo, so nujen  
del pravne države.
11.Tuja  sodna  odločba  je  v  očitnem  nasprotju z javnim  redom  Republike  
Slovenije, saj je obremenjena z grobo kršitvijo pravice do izjave (22. člen  
Ustave RS in 1. odst. 6. člena Evropske konvencije o človekovih pravicah -  
EKČP) in pravice do dostopa do sodišča (1. odst. 6. člena EKČP, 23. člen  
Ustave RS).
12.V  delu,  kjer  je  tuje  sodišče  sprejelo  in  obrazložilo  odločitev  glede  
zastaranja terjatev, je kršilo pravico pritožnikov do izjave, nato pa jima je  
na podlagi te kršitve odreklo še vsebinsko odločanje o zahtevku in s tem  
kršilo njuno pravico do sodnega varstva.
13.Tako pravica do izjave, varovana v 22. členu URS, kot pravica do sodnega  
varstva iz 23. člena URS, sta del pravice do poštenega sojenja (right to a  
fair trial), ki je varovana s 6. členom EKČP. Pravica do pravičnega sojenja,  
ki temelji na spoštovanju jamstev EKČP, je tako splošno načelo prava EU  
(sodba Krombach, C-7/98, točka 26) in kot tako del evropskega javnega  
reda, ki je del javnega reda RS (glej sklep VS RS, II Ips 462/2009, točka  
11). Tudi v sodni praksi VS RS je sprejeto stališče, da mora sodišče zavrniti  
priznanje tuje sodne odločbe, če je le-ta v nasprotju s skupnimi vrednotami  
EU. 
14.Ker je tuje sodišče grobo kršilo navedeni temeljni pravici, je tuja sodna  
odločba  nezdružljiva  s  skupnimi  vrednotami  EU  in  očitno  nasprotuje  
javnemu redu RS v smislu prve točke 35. člena uredbe Bruselj I. Ugovoru  
nasprotnih udeležencev je bilo zato potrebno ugoditi in zavrniti predlog za  
priznanje tuje sodne odločbe.
Kršitev pravice do izjave (22. člen URS, 1. odst. 6. člena EKČP)
15.Iz pravice do poštenega obravnavanja izhaja obveznost sodišča, da svojo  
odločitev  v  sodbi  ustrezno  obrazloži  (Wagner  in  J.  M.  W.  L.  proti  
Luksemburgu).  Iz  obrazložitve  je  razvidno,  ali  je  pravdno  sodišče  
zagotovilo pošteno obravnavanje in pravico stranke, da se izjavi (Suominen  
5
proti Finski). Potreben je izrecen odgovor na navedbe, ki so za odločitev  
sodišča bistvene (Gheorghe proti Romuniji). Jasno razvidno mora biti, ali  
se je sodišče z argumenti stranke ukvarjalo, pri čemer ne sme biti dvoma,  
da  sodišče  teh  argumentov  ni  enostavno  spregledalo  (Yanakiev  proti  
Bolgariji). Še posebej je to pomembno, ko gre za argumente stranke, ki se  
nanašajo  na  konvencijske  pravice  (Wagner  in  J.  M.  W.  L.  proti  
Luksemburgu).2
16.Pritožnika sta tekom postopka, ki se je končal z izdajo tuje sodne odločbe,  
navajala, da je bilo zastaranje terjatev iz sodbe XI Pg 405/91 z 9. 12. 1992  
pretrgano z vložitvijo zahteve za priznanje te (slovenske) sodne odločbe v  
tujini. Te navedbe so za presojo, ali je terjatev zastarala ali ne, bistvene.  
ESČP  je namreč  v sodbi  Vrbica  proti  Hrvaški, na  katero  se sklicujeta  
pritožnika, odločilo, da načelo pravne varnosti in pravne države zahteva, da  
je zastaranje z vložitvijo takšne zahteve pretrgano. Sodišče se mora zato v  
skladu s slovensko in mednarodno prakso do njih (smiselno) opredeliti. Ta  
zahteva izhaja iz posameznikove pravice do izjave, ki je temeljno načelo v  
postopku.
17.Tuje  sodišče  druge  stopnje  je  presodilo,  da  so  terjatve  zastarale.  
Obrazložitev sodne odločbe v prevodu se v tem delu glasi:
„Glede na to da je bila odločba tujega sodišča pravnomočna in izvršljiva že  
leta  1992,  je  jasno,  da  je  z  vložitvijo  tožbe  v  tem  postopku  terjatev  
zastarala, ker je pretekel skoraj dvojni rok zastaranja.“3
18.Že na prvi pogled je razvidno, da se sodišče do bistvenih navedb stranke v  
zvezi s pretrganjem zastaranja ni (niti smiselno) opredelilo. Obrazložitev v  
tem delu ne izkazuje niti, da se je sodišče z navedbami pritožnikov sploh  
seznanilo, kar predstavlja grobo kršitev pravice do izjave (tako glede na  
sodno prakso  US RS, npr. Up-951/15 z dne 18. 5. 2017, kot ESČP, npr.  
Yanakiev proti Bolgariji, točka 72). 
19.Ne držijo navedbe predlagatelja v odgovoru na pritožbo, da je tuje sodišče  
odločitev podprlo s pravnimi argumenti. Kot odločilno je štelo (le) potek  
časa,  niti  smiselno,  še  manj  pa  z  uporabo  pravnih  argumentov,  pa  ni  
2Glej tudi članka A. Galiča, Pravica do sodnega varstva v novejši praksi ESČP ter Pravica do  
izjavljanja in enakega obravnavanja v novejši praksi ESČP. Prvi tematsko obravnava  
pravico do postopka, drugi pa pravice v postopku.
3Glej 7. odstavek na 5. strani prevoda.
6
obrazložilo, zakaj vložitev zahteve za priznanje tuje sodne odločbe (ki sta  
jo pritožnika vložila celo dvakrat, česar predlagatelj ne prereka) ni pretrgalo  
teka  rokov  zastaranja.  Pritožbeni  očitek  glede  očitnega  nasprotovanja  
javnemu redu v tem delu je tako v celoti utemeljen.
Kršitev pravice do sodnega varstva (23. člen URS, 1. odst. 6. člena  
EKČP)
20.Pravica do sodnega varstva ne zagotavlja samo pravice zadevo predložiti  
sodišču, temveč tudi pravico do vsebinske odločitve o spornih pravicah in  
obveznostih (glej med drugim Up-2229/08 in Up-2635/07). V tem smislu  
pretoga razlaga predpisov o zastaranju, ali njihova napačna uporaba (lahko)  
pomeni poseg v pravico do sodnega varstva (to stališče je sprejeto v utrjeni  
sodni praksi tako ESČP kot US RS).4
21.Posledica  odločitve  tujega  sodišča,  da  je  terjatev  zastarala,  je  bila  
nedopustna omejitev pravice  pritožnikov do sodnega varstva. Tuje sodišče  
je namreč na temelju (nezakonite) uporabe pravil o zastaranju pritožnikoma  
odreklo vsebinsko presojo zahtevka, kar v konkretnem primeru predstavlja  
dodatno kršitev pravice do sodnega varstva (glej odločbo Yanakiev proti  
Bolgariji).
22.Ker je tuja sodna odločba že zaradi navedenih kršitev v očitnem nasprotju z  
javnim redom RS, ni bilo potrebno presojati pritožbenih očitkov v zvezi z  
menjavo identitete, pritožnika pa tudi nista podala nobenih navedb, ki bi  
izkazovale,  da  je  zamenjava  imen  in  naslova  kaj  drugega  kot  napaka  
sodišča brez posledic za tek ali izid postopka.
23.Odločitev sodišča prve stopnje je bilo zato potrebno spremeniti in ugoditi  
ugovoru  nasprotnih  udeležencev  ter  zavrniti  priznanje  sodbe  89  P-
4403/2015 zaradi očitnega nasprotovanja javnemu redu RS .
Stroški
24. Za postopek priznanja  tujih sodnih odločb se po Uredbi sveta (ES) št.  
4472001 uporablja pravo države članice, pri kateri se zahteva priznanje. Po  
drugem odstavku 165. člena ZPP sodišče, kadar spremeni odločbo, zoper  
katero je bilo vloženo pravno sredstvo, odloči o stroških vsega postopka.  
4Glej tudi Zobec: Procesni vidiki zastaranja, 2015, Pravni letopis. O umestitvi človekovih  
pravic v kontekst procesnih institutov oziroma o njuni prepletenosti glej tudi Zupančič: O  
„bistvu“ človekovih pravic, 2013, revija Odvetnik.
7
Nasprotna  udeleženca  sta  na  podlagi  154.  člena  ZPP  upravičena  do  
povrnitve  stroškov  postopka  na  prvi  stopnji  (400  odvetniških  točk  za  
sestavo  ugovora  (27/6  tar.št.  OT),  povečano  za  10%  skupne  vrednosti  
storitev zaradi zastopanja več strank,  materialni stroški 2%, 22 % DDV,  
strošek prevoda tujih sodnih odločb v višini 274,50 EUR in 161,04 EUR,  
ter 33 EUR sodne takse) in na pritožbeni stopnji (400 odvetniških točk za  
pritožbo, povečano za 10% skupne vrednosti storitve zaradi zastopanja več  
strank,  materialni stroški 2% , 22% DDV in 33 EUR sodne takse), skupno  
1.158,58 EUR.
Ljubljana, 24. julij 2019
Predsednica senata:
Blanka Javorac Završek, l.r.
8