SKLEP
Višje sodišče v Mariboru je v senatu, ki so ga sestavljali  višja  sodnica in sodnika 
mag. Igor Strnad kot predsednik ter Branko Reisman  in Milena Šteharnik kot člana ,  
v pravdni zadevi tožeče stranke:  1. P. C.  in 2. E. R.,  …, ki ju oba zastopa I. T.,  
odvetnik v ..., zoper toženo stranko : 1. S. V. … in 11. sotoženih, ki jih vse zastopa D.  
K., odvetnik v ..., 
zaradi razveljavitve pogodbe in vračila are (sporna vrednost 80.000,00 EUR) ,
o pritožbah  tožeče  stranke  zoper  sklepa  Okrožnega  sodišča  v  Murski  Soboti  
I P 251/2013 z dne 16. 6. 2015 in 24. 6. 2015 , 
na seji 12. januarja 2016
SKLENIILO:
I.Pritožbama se ugodi, sklepa Okrožnega sodišča v Murski Soboti I P 251/2013 z  
dne 16. 6. 2015 o zavrženju tožbe in z dne 24. 6. 2015 o stroških postopka se  
razveljavita. 
II.Odločitev o stroških pritožbenega postopka se pridrži za končno odločbo.  
1I Cp 947/2015 

OBRAZLOŽITEV:
1.Sodišče prve stopnje je s sklepom I P 251/2013 z dne 16. 6. 2015 odločilo, da  
slovenska sodišča - Okrožno sodišče v Murski Soboti ni stvarno pristojno za  
reševanje spora v pravdni zadevi I P 251/2013 in je tožbo v tej zadevi po uradni  
dolžnosti na podlagi določbe tretjega odstavka 18. člena1 Zakona o pravdnem  
postopku (v nadaljevanju ZPP) zavrglo. 
2.S sklepom I P 251/2013 z dne 24. 6. 2015 pa je sodišče prve stopnje odločilo, da je  
tožeča  stranka  (v  nadaljevanju  tožnika)  dolžna  toženi  stranki  (v  nadaljevanju  
tožencem) povrniti pravdne stroške v znesku 4.895,48 EUR v roku 15 dni od  
vročitve sklepa v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi od prvega  
dne po poteku roka za prostovoljno izpolnitev obveznosti. 
3.Zoper oba navedena sklepa se pravočasno po svojem pooblaščencu pritožujeta  
tožnika. 
4.V pritožbi zoper sklep I P 251/2013 z dne 16. 6. 2015 o zavrženju tožbe tožnika  
uveljavljata  vse  pritožbene  razloge  iz  prvega  odstavka  338.  člena  ZPP  in  
pojasnjujeta,  da  je  sodišče  prve  stopnje  pri  odločanju  spregledalo  prvi  del  
tožbenega zahtevka, s katerim tožnika zahtevata razveljavitev prodajne pogodbe.  
V obrazložitvi sklepa je zmotno kot nesporno ugotovilo, da so pravdne stranke  
tekom postopka same ugotovile, da naj bi bila sporna prodajna pogodba razvezana  
po  samem  zakonu,  kar  pa  naj  bi  izhajalo  tudi  iz  samega  toženega  zahtevka  
tožnikov z dne 10. 4. 2015, v katerem tožnika zahtevata le vrnitev dvojne are. Ker  
je tak prvostopenjski zaključek v nasprotju z listinami v spisu, saj sta tožnika v  
svoji vlogi z dne 10. 4. 2015 izrecno obrazložila, da vztrajajta pri zahtevku za  
razveljavitev  sporne  prodajne  pogodbe,  je  podana  bistvena  kršitev  določb  
pravdnega postopka iz 15. točke drugega odstavka 15. člena ZPP v zvezi s 366.  
členom ZPP.  Sodišče prve stopnje je zaradi neupoštevanja tožbenega zahtevka v  
delu, v katerem tožnika zahtevata razveljavitev sporne prodajne pogodbe, zmotno  
uporabilo določbe Uredbe Sveta (ES) 44/2001 z dne 22. 12. 2000 o pristojnosti in  
priznavanju  ter  izvrševanju  sodnih odločb  v  civilnih  in gospodarskih zadevah  
(Uredba Bruselj I) (v nadaljevanju Uredba 44/2001) in 57. člena ZPP. Sodišče  
prve  stopnje  je  sicer  sklepalo,  da  ne  gre  za  spor  o  stvarnih  pravicah  na  
nepremičninah in zato ni podana izključna stvarna pristojnost  sodišča iz 22. člena  
Uredbe  44/2001,  ni  pa  presodilo  ali  je  podana  izbirna  stvarna  pristojnost  za  
1Besedilo tretjega odstavka 18. člena ZPP:
„Če sodišče med postopkom ugotovi, da za odločitev o sporu ni pristojno sodišče Republike  
Slovenije, se po uradni dolžnosti izreče za nepristojno, razveljavi opravljena pravdna dejanja  
in zavrže tožbo, razen v primerih, ko je pristojnost sodišča Republike Slovenije odvisna od  
privolitve tožene stranke, ona pa je v to privolila.“ 
2
odločanje v zadevi. Pri tem se sklicuje na 5. člen Uredbe 44/2001 in navaja, da je  
v  zadevah  v  zvezi  s  pogodbenimi  razmerji  oseba  lahko  tožena  tudi  v  kraju  
izpolnitve zadevne obveznosti. Po sporni prodajni pogodbi pa je kraj izpolnitve  
obveznosti  v  Republiki  Slovenji,  saj  so  se  prodajalci  s  pogodbo  zavezali  
nepremičnine izročiti v posest kupcev, prav tako je bila tudi plačana ara kot delna  
izpolnitev na račun nepremičninskega posrednika v RS. Ker je kraj izpolnitve v  
Republiki Sloveniji je podana pristojnost sodišča prve stopnje za odločanje v tej  
zadevi. Določbe 5. člena Uredbe 44/2001 sodišče prve stopnje sploh ni uporabilo,  
zmotno in v nasprotju z 12. točko preambule Uredbe 44/2001 pa je interpretiralo  
določbo 22. člen Uredbe 44/2001 kot edino možno za določitev pristojnosti po  
navedeni Uredbi. Sodišče prve stopnje se ni izreklo za nepristojno po 25. členu  
Uredbe 44/2001, zmotno pa je uporabilo določbo 26. člena Uredbe 44/2001. V  
skladu s prvim odstavkom 26. člena navedene uredbe se namreč sodišče lahko po  
uradni dolžnosti izreče za nepristojno le, če se toženec ene države članice, ki je  
tožen v drugi državi članici, ne spusti v postopek. V konkretnem primeru pa je je  
bil že opravljen predhodni preizkus tožbe, vsi toženci so odgovorili na tožbo,  
Vrhovno sodišče RS je pristojnost s sklepom preneslo na naslovno sodišče in  
opravljen je bil prvi narok za glavno obravnavo, ki sta se ga udeležili obe stranki.  
Ker so se toženci že spustili spor, se sodišče po določbi 26. člena Uredbe 44/2001  
več ne more izreči za nepristojno. V tej zvezi pa sodišče prve stopnje zmotno  
ravnalo tudi, ko ni uporabilo drugega odstavka 53. člena Zakona o mednarodnem  
zasebnem pravu in postopku (v nadaljevanju ZMZPP), ki opredeljuje privolitev v  
pristojnost. Sodišču druge stopnje predlaga, da pritožbi ugodi in sklep sodišča prve  
stopnje razveljavi ter zadevo vrne sodišču prve stopnje v nadaljnje obravnavanje  
ter hkrati odloči o stroških pritožbenega postopka kot nadaljnjih pravdnih stroških.  
5.V pritožbi zoper sklep I P 251/2013 z dne 24. 6. 2015 o stroških postopka tožnika  
navajata, da prvostopenjska odločitev o zavrženju tožbe še ni pravnomočna, saj sta  
se tožnika zoper njo pravočasno pritožila, zato sodišče prve stopnje nima podlage  
za odločanje o stroški postopka. Pravdni postopek še traja in o njegovem izidu še  
ni pravnomočno odločeno. Ponavljata vse pritožbene razloge, ki sta jih navedla v  
utemeljitev svoje pritožbe zoper sklep I P 251/2013 z dne 16. 6. 2015 o zavrženju  
tožbe  in  poudarjata,  da  je  zaradi  nezakonitosti  te  odločitve,  nezakonita  tudi  
odločitev o stroških postopka. Če pa bi bila prvostopenjska odločitev o zavrženju  
tožbe skladna z Uredbo 44/2001. Sodišču prve stopnje očitata še zmotno uporabo  
določbe 155. člena ZPP, ker stroški, ki jih je priznalo tožencem, za pravdo niso  
bili potrebni. Tožencem se namreč po prvem odstavku 26. člena Uredbe 44/2001  
ni bilo potrebno spustiti v postopek in odgovoriti na tožbo, če so menili, da sodišče  
ni pristojno. Z vložitvijo odgovora na tožbo in udeležbo na glavni obravnavi so  
tako povzročili nepotrebne stroške. Zato vsi ti stroški za predmetno pravdo niso  
potrebni  in  jih  sodišče  po  določbi  155.  člena  ZPP  ne  bi  smelo  priznati.  Pri  
odločanju o njih pa je zmotno uporabilo tudi Odvetniško tarifo in s tem storilo  
3
bistveno kršitev določb pravdnega postopka. Sprejeta odločitev je tako v nasprotju  
s tarifo  in določbo  drugega  odstavka 155. člena  ZPP, odmere  stroškov pa  ni  
mogoče  preizkusiti,  zato  uveljavljata  še  bistveno  kršitev  določb  pravdnega  
postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP v zvezi s 366. členom  
istega  zakona.  Sodišču  druge  stopnje  predlagata,  da  pritožbi  ugodi  in  
prvostopenjski sklep o stroških razveljavi ter zadevo vrne sodišču prve stopnje v  
nadaljnje  obravnavanje  ter  hkrati  odloči  o  stroških  pritožbenega  postopka  kot  
nadaljnjih pravdnih stroških.  
6.Toženci na pritožbi niso odgovorili. 
7.Pritožbi zoper oba sklepa sta utemeljeni. 
8.Sodišče druge stopnje je oba sklepa sodišča prve stopnje preizkusilo v okviru  
presoje utemeljenosti pritožbenih navedb, kot tudi v okviru uradnega pritožbenega  
preizkusa zadeve po drugem odstavku 350. člena ZPP v zvezi s 366. členom ZPP.  
Pri tem ugotavlja, da je sklep sodišča prve stopnje I P251/2013 z dne 16. 6. 2015 o  
zavrženju tožbe izdan v nasprotju z določbami Uredbe 44/2001, ki je relevantno  
pravo  za  odločanje  o  pristojnosti  v  obravnavanem  primeru  z  mednarodnim  
elementom,  zato  je  sprejeta  odločitev  napačna  in  jo  je  sodišče  druge  stopnje  
razveljavilo. Posledično pa je napačna tudi odločitev o stroških postopka, sprejeta  
v sklepu I P 215/2013 z dne 24. 6. 2013.
9.V obravnavanem primeru  gre  za  razmerje  z  mednarodnim  elementom,  saj  so  
pravdne  stranke  osebe  s  prebivališčem  v  Republiki  Italiji,  ki  so  v  Republiki  
Sloveniji pri notarju sklenile prodajno pogodbo o prodaji nepremičnin, ki ležijo na  
območju  Republike  Slovenije.  S  tožbo,  vloženo  pred  sodiščem  v  Republiki  
Sloveniji pa tožnika zahtevata razveljavitev te sporne pogodbe in plačilo dvojne  
are. Ker mora nacionalno sodišče v skladu z 3.a členom Ustave RS in tretjim  
odstavkom 4. člena Pogodbe o Evropski uniji (v nadaljevanju PEU) po uradni  
dolžnosti uporabiti pravo EU,2 katerega del predstavlja tudi sodna praksa Sodišča  
EU,  je  odnos  med  Uredbo  44/20013 ter  ZMZPP  (in  ZPP)  takšen,  da  se  ta  
nacionalna vira ne smeta uporabiti, kadar zadeva spada v meje uporabe Uredbe  
44/2001.4 Sodišče prve stopnje je zmotno uporabilo določbo tretjega odstavka 18.  
2Tako izhaja iz obsežne sodne prakse Sodišča EU: zadeva Van Schijndel (C-430 in 431/93, 
točka 13), Kraaijeveld (C-72/95, točka 60), Verholen (C-87, 88 in 89/90, točka 15).
3Uredba 44/2001, ki je začela veljati 1. 3. 2002, v Republiki Sloveniji pa se uporablja od  
1. 5. 2004, je bila sicer razveljavljena z 80. členom Uredbe (EU) št. 1215/2012 Evropskega  
parlamenta in Sveta z dne 12. 12. 2012 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih  
odločb v civilnih in gospodarskih zadevah, ki se je v skladu z njenim 81. členom začela  
uporabljati (razen določbe 75. in 76. člena)  10. 1. 2015. Vendar pa se ob upoštevanju  
drugega odstavka 66. člena Uredbe 1215/2015 za sodne odločbe, izdane v sodnih postopkih,  
ki so bili začeti pred 10. 1. 2015, ne glede na določbo njenega 80. člena, še vedno uporablja  
Uredba 44/2001.
4O  tem  Knez  R.,  Burnost  pravnih  in  dejanskih  vprašanj  mednarodnih  zasebnopravnih  
razmerij, PiD 6-7/2008, str. 1377-1390.
4
člena ZPP, ko se je po uradni dolžnosti izreklo za nepristojno za odločanje in  
posledično tožbo zavrglo, saj pri preizkusu pristojnosti ni uporabilo relevantnih  
določb Uredbe 44/2001. Preizkus pristojnosti bi moralo opraviti na podlagi 25.  
člena5 in 1. točke 26. člena6 Uredbe 44/2001, pri tem pa upoštevati tudi določbo  
24. člena7 Uredbe 44/2001. 
10.Tožnika s tožbo zahtevata razveljavitev prodajne pogodbe (katere predmet je sicer  
bila nepremičnina v Republiki Sloveniji) in plačilo dvojne are. Predmet spora tako  
ni stvarna pravica na nepremičnini, ki leži v Republiki Sloveniji in ni podana  
izključna pristojnost slovenskega sodišča po 1. točki 22. člena Uredbe 44/2001.8 
Sodišče prve stopnje je sicer pravilno ugotovilo, da na podlagi Uredbe 44/2001 ni  
podana izključna pristojnost slovenskega sodišča, vendar njegova ugotovitev ni  
temeljila na upoštevanju celotnega tožbenega zahtevka, ampak le njegovega dela,  
ki se nanaša na plačilo dvojne are (16.000,00 EUR s pripadki). V nasprotju z  
listinami  v  spisu  je  namreč  ocenilo,  da  tožnika  po  pripravljalni  vlogi  z  dne  
10. 4. 2015 s tožbenim zahtevkom zahtevata le še plačilo denarnega zneska. Ker v  
zadevi ni izključne pristojnosti, se sodišče ne more po uradni dolžnosti izreči za  
nepristojno  na  podlagi  25.  člena  Uredbe  44/2001,  ampak  je  treba  uporabiti  
1. točko 26. člena Uredbe 44/2001 in 24. člen iste uredbe. 
11.Na podlagi 1. točke 26. člena Uredbe 44/2001 bi se sodišče prve stopnje lahko  
izreklo za nepristojno, če bi bila izpolnjena dva kumulativno določena pogoja:  
1. če je toženec s stalnim prebivališčem v eni od držav članic tožen v drugi državi  
članici  in se ne spusti v postopek. V obravnavanem primeru imajo vsi toženci  
stalno prebivališče v Republiki Italiji, torej drugi državi članici in so toženi v  
Republiki Sloveniji, torej je prvi pogoj izpolnjen. Vendar pa so vsi toženci po  
vročitvi tožbe pravočasno vložili odgovor na tožbo,9 v katerem so z obširnimi  
razlogi nasprotovali tožbenemu zahtevku tožnikov in predlagali njegovo zavrnitev,  
5Besedilo 25. člena Uredbe 44/2001:
„Če je sodišču države članice predložen zahtevek, katerega glavni predmet je zadeva, za  
katero so po členu 22 izključno pristojna sodišča druge države članice, se to sodišče po  
uradni dolžnosti izreče za nepristojno. 
6Besedilo 1. točke  26. člena Uredbe 44/2001:
„1. Če je toženec s stalnim prebivališčem v eni od držav članic tožen v drugi državi članici  
in se ne spusti v postopek, se sodišče po uradni dolžnosti izreče za nepristojno, razen če  
pristojnost izhaja iz določb te uredbe.
7Besedilo 24. člena Uredbe 44/2001:
„Poleg pristojnosti, ki izhaja iz drugih določb te uredbe, je pristojno tudi sodišče države  
članice, pred katerim se toženec spusti v postopek. To pravilno pa ne velja, če se spusti v  
postopek, da bi ugovarjal pristojnosti ali če je v skladu s členom 22 izključno pristojno  
drugo sodišče.
8Prim. sodbo v zadevi C-115/88  Reichert proti Dresdner Bank , sodbo v zadevi C-294/92  
Webb proti Webb ter sodbo v zadevi C-518/98  Gaillard proti Chekili . O tem Galič A., 
Mednarodna  pristojnost po Uredbi št. 44/2001 („Bruseljska  uredba“),  Pravosodni bilten  
2007/1, str. 187-216. 
9Vsi ostali toženci razen desetega toženca so odgovor na tožbo vložili dne 28. 12. 2012  
(list. št. 63 - 68), deseti toženec pa dne 5. 2. 2015 (list. št. 108-112).
5
prav  tako  so  se  po  svojem  pooblaščencu  udeležili  prvega  naroka  za  glavno  
obravnavo v zadevi, zato ni mogoče zaključiti, da se niso spustili v postopek. Ob  
tem pa je prav zaradi dejstva, da so se toženci spustili v postopek in ob tem niso  
ugovarjali  pristojnosti  slovenskega  sodišča,  prav  tako  pa  v  zadevi  ne  gre  za  
izključno  pristojnost,  uporabiti  tudi  določbo  prvega  stavka  24.  člena  Uredbe  
44/200110 in na tej podlagi zaključiti, da so toženci s tiho prorogacijo privolili v  
pristojnost  slovenskega  sodišča.11 Sodišče  prve  stopnje  bi  v  skladu  z  Uredbo  
44/2001 po uradni dolžnosti pazilo na mednarodno pristojnost le: 1.) v primeru  
izključnih pristojnosti in 2.) pri izbirnih pristojnostih, če toženci na tožbo ne bi  
odgovorili, na podlagi ugovora pa le, če bi ta bil podan že v odgovoru na tožbo,  
nikakor pa ne na podlagi ugovora, podanega kasneje. Takšen ugovor  tožencev, ki  
so ga podali v pripravljalni vlogi z dne 24. 4. 2015, torej po tem, ko so se že  
spustili v spor, je namreč prepozen in neupošteven ter ne omogoča več presoje  
prisojnosti  slovenskega  sodišča.12 Prav  zato,  ker  je  v  konkretnem  primeru  
pristojnost slovenskega sodišča podana na podlagi privolitve tožencev, gre torej za  
izjemno okoliščino po tretjem odstavku 18. člena ZPP, ki sodišču onemogoča, da  
bi se po (uradni dolžnosti) lahko izreklo za nepristojno v smislu pomanjkanja  
pristojnosti slovenskih sodišč. 
12.Po obrazloženem je sodišče druge stopnje na podlagi 3. točke 365. člena ZPP  
ugodilo  pritožbi  tožnikov  in  sklep  sodišča  prve  stopnje  I  P  251/2013  z  dne  
16. 6. 2015 razveljavilo. V nadaljevanju postopka bo tako sodišče prve stopnje  
moralo meritorno odločati v predmetnem o sporu, katerega predmet je tožbeni  
zahtevek, s katerim tožnika zahtevata razveljavitev sporne prodajne pogodbe in  
plačilo dvojne are v znesku 16.000,00 EUR s pripadki. 
13.Posledično je napačna tudi odločitev sodišča prve stopnje o stroški pravdnega  
postopka, sprejeta s sklepom I P 251/2013 z dne 24. 6. 2015, saj temelji na  
predpostavki  zavrženja  tožbe,  takšno  odločitev  pa  je  sodišče  druge  stopnje  
razveljavilo. Sodišče druge stopnje je zato na podlagi 3. točke 365. člena ZPP  
10Določba  24. člena  Uredbe  44/2001 se  uporablja  tudi takrat,  ko je bila  zadeva  sodišču  
predložena ob neupoštevanju določb navedene uredbe, in povzroči, da je udeležbo tožene  
stranke mogoče šteti za tiho priznanje pristojnosti sodišča, ki odloča o sporu, in torej za  
dogovor  o  njegovi  pristojnosti.  Tako  izhaja  iz  sodbe  v  zadevi  C-111/09  ČPP  Vienna 
Insurance  Group,  točka  21,  sodbe  v  zadevi  C-1/13  Cartier  parfums-lunettes  in  Axa  
Corporate  Solutions  Assurance,  točka  34,  na  katere  se  sklicuje  tudi  sodba  v  zadevi  
C-112/13, točka 53, 54. 
11Če  toženec  v  odgovoru  na  tožbo  ne  ugovarja  pomanjkanja  pristojnosti  se  vzpostavi  
presumpcija, da je sprejel pristojnost tega sodišča, presoja mednarodne pristojnosti pa je  
takrat mogoča le še po uradni dolžnosti v primerih izključne pristojnosti (25. člen Uredbe  
44/2001). O tem tudi Galič A., Mednarodna pristojnost po Uredbi št. 44/2001 („Bruseljska  
uredba“), Pravosodni bilten 2007/1, str. 187-216. 
12Enak zaključek je mogoče sprejeti na podlagi analogije v primerih uveljavljanja ugovora  
pristojnosti slovenskega sodišča po tihi privolitvi v smislu določbe 53. člena ZMZPP, o  
neupoštevanju  takšnih  prepoznih  ugovorov  med  drugim  tudi  sodba  Vrhovnega  sodišča  
RS II Ips 649/2004 in sklep Višjega sodišča v Ljubljani II Cp 355/2003.
6
ugodilo  tudi  pritožbi  tožnikov  zoper  sklep  o  stroških  postopka  in  ta  sklep,  
I P 251/2013 z dne 24. 6. 2015, razveljavilo. 
14.Odločitev o stroških pritožbenega postopka se na podlagi tretjega odstavka 165.  
člena ZPP pridrži za končno odločbo.
Maribor, 12. januar 2016
Predsednik senata:
mag. Igor Strnad l.r.
7