Cp 141/2010 
S K L E P 
Višje sodišče v Kopru je v senatu višje sodnice Jane Petrič kot predsednice senata, ob  
sodelovanju višje sodnice svetnice Jože Velkaverh in višje sodnice Špele Prodan kot  
članic, v pravdni zadevi tožnika A. A., ki ga zastopa odvetniška pisarna Š. T. iz ..., zoper  
toženko B. B., ki jo zastopa odvetnik A. V. iz ..., zaradi razveze zakonske zveze, o pritožbi  
toženke zoper sklep Okrožnega sodišča v Kopru z dne 18.12.2009 opr. št. P 311/2008, na  
seji 24. februarja 2010 
s k l e n i l o : 
Pritožbi se ugodi, izpodbijani sklep se  r a z v e l j a v i  in vrne zadeva sodišču prve  
stopnje v novo odločanje. 
O B R A Z L O Ž I T E V
Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje zavrnilo ugovor mednarodne nepristojnosti  
slovenskega  sodišča,  ki  ga  je  podala  toženka  v  postopku  razveze  zakonske  zveze  
pravdnih strank. 
Zoper sklep se pritožuje toženka iz vseh pritožbenih razlogov in predlaga, da pritožbeno  
sodišče sklep spremeni tako, da ugovoru ugodi in tožbo zavrže oz., da izpodbijani sklep  
razveljavi in vrne zadevo sodišču prve stopnje v novo odločanje. Toženka vztraja, da niso  
izkazane vse okoliščine, ki bi utemeljevale pristojnost slovenskega sodišča. Tožnik ni  
predložil ustreznih dokazil in ni izkazal, da dejansko prebiva v Sloveniji. Toženka vztraja,  
da živi tožnik v Švici, kjer tudi dela in ima svojo zobno ordinacijo. Za te trditve je predložila  
1
ustrezna dokazila, iz katerih izhaja, da ima tožnik svojo zobno ordinacijo v S. v Švici in  
informacijo o prebivališču z dne 31.7.2008, ki potrjuje, da je tožnik prijavljen v register  
prebivalcev na naslovu …., Švica. Predlagala je vpogled  spletne strani njegove ordinacije  
v  Švici.  Kljub  vsem  tem  predloženim  dokazilom  je  sodišče  njen  ugovor  mednarodne  
nepristojnosti zavrnilo. Pri tem se je oprlo na določbo 1.a odstavka 3. člena Uredbe, ki  
pravi, da je sodišče ob ostalih pogojih pristojno, če ima vlagatelj običajno bivališče v  
državi, v  kateri teče konkretni sodni postopek. Pri tem pa je določeno, da je običajno  
bivališče tudi bivališče, kjer vlagatelj biva najmanj šest mesecev pred vložitvijo vloge.  
Sodišče se sploh ni opredelilo do toženkinih dokaznih predlogov, niti ni zaslišalo tožnika o  
teh okoliščinah. Oprlo se je samo na potrdilo o stalnem bivališču in navedbo tožnika, da  
živi v Sloveniji. Takšna odločitev je nezakonita, saj tožnik ni niti navajal, da bi v Sloveniji  
pred vložitvijo vloge živel šest mesecev ali več. Navedba, da ima v Sloveniji običajno  
bivališče pa je nezadostna, ker ni konkretna in je zgolj povzetek abstraktnega dejanskega  
stanu. Pravni standard običajnega bivališča mora zapolniti sodišče na podlagi konkretnih  
navedb  stranke  o  prebivanju.  Tožnik  niti  navedb  o  tem  ni  podal.  Sodišče  nepravilno  
razume  tudi  določbo Uredbe,  ko  meni,  da za  izpolnitev  pogojev običajnega  bivališča  
zadostuje prijava o stalnem prebivališču. Ta določba zelo jasno in nedvoumno pove, da  
govori o dejanskem in ne o formalnem prebivališču. Prijava prebivališča je samo ena  
izmed okoliščin, ki dokazuje šestmesečno bivanje, še vedno pa je potrebno za konkreten  
primer ugotoviti, ali je vlagatelj tudi dejansko šest mesecev bival v Sloveniji. Kako je to  
mogoče ob dejstvu, da šest dni v tednu vodi lastno ordinacijo v Švici, sodišče ni pojasnilo.  
Sodišče je zagrešilo bistveno kršitev postopka, saj ni izvedlo dokazov, ki jih je predlagala  
toženka. Tudi glede predloženih dokazov ni pojasnilo, da bi jih vpogledalo, sicer pa je  
zagrešilo tudi absolutno bistveno kršitev postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člen  
ZPP, ker ni obrazložilo, zakaj dokaznih predlogov ni upoštevalo oz, kako jih je razlagalo.  
Toženka še pojasnjuje, da je med pravdnima strankama v teku oz., da je sedaj že tudi  
končan postopek delitve skupnega premoženja, ki se je vodil pred sodiščem v Švici, kar  
dodatno utemeljuje njen ugovor mednarodne nepristojnosti v konkretnem sporu. 
Pritožba je utemeljena. 
Izhodišče za presojo pristojnosti v tej zadevi predstavlja določba 3. člena Uredbe Sveta  
(ES) št. 2201/2003 z dne 27. november 2003 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju  
sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo (Bruseljska  
uredba IIa). Sodišče prve stopnje je odločitev o pristojnosti slovenskega sodišča oprlo na  
določbo 6. alinee 1.a odstavka 3. člena te uredbe, ki določa pristojnost sodišča države  
članice na ozemlju katere vlagatelj običajno prebiva, če je bival tam najmanj šest mesecev  
neposredno pred vložitvijo vloge in je državljan te države članice. Natančno branje te  
določbe pa pokaže, da določba postavlja tri kumulativne pogoje, ki morajo biti izpolnjeni,  
da je podana pristojnost slovenskega sodišča za razvezni postopek: 1.) da je vlagatelj  
slovenski državljan; 2.) da ima v Sloveniji svojo običajno prebivališče in 3.) da je moral  
neposredno pred vložitvijo vloge najmanj šest mesecev prebivati v Sloveniji. 
Ni sporno, da je tožnik slovenski državljan in da je torej prvi pogoj izpolnjen. Več vprašanj  
odpirata  drugi  in  tretji  pogoj.  Sodišče  prve  stopnje  je  štelo,  da  je  tožnik  običajno  
prebivališče izkazal s potrdilom o stalnem prebivališču na naslovu …. ter z izjavo, da  
prebiva na tem naslovu. 
Pritožba  pa  utemeljeno  graja  enačenje  pojma  običajno  bivališče  s  prijavo  stalnega  
bivališča. Izraze, ki so uporabljeni v pravu EU in glede katerih sam akt ne napotuje na  
pravo držav članic, je načeloma treba razlagati samostojno in enotno v celotni skupnosti,  
2
ob  upoštevanju  okvira,  v  katerega  je  določba  umeščena,  ter  cilja,  ki  ga  uresničuje  
konkretna ureditev. Glede pojma običajno prebivališče, ki je uporabljen v določbi 3. člena  
Uredbe št. 2201/2003, ta uredba ne napotuje na pravo držav članic, zato je pri razlagi tega  
pojma treba izhajati iz avtonomne opredelitve, ki jo določbi daje pravo Evropske unije (tako  
sodba v zadevi C-523/07 A z dne 2.4.2009). 
Sodišče EU sicer še ni opredelilo pojma običajnega prebivališča, ki je uporabljen v 3. členu  
Uredbe št. 2201/2003, je pa določilo merila za pojem običajnega prebivališča otroka, ki je  
uporabljen v 8. členu te uredbe. Tako je odločilo, da ta ustreza kraju, ki pomeni neko  
integracijo otroka v družbeno in družinsko okolje in da je v ta namen treba med drugim  
upoštevati dolžino, rednost, razmere bivanja in razloga za bivanje na ozemlju države  
članice ter razloge za preselitev družine v to državo članico, državljanstvo otrok, kraj in  
razmere šolanja, znanje jezikov ter družinske in socialne vezi otroka v navedeni državi.  
Običajno  prebivališče  ugotovi  nacionalno  sodišče,  pri  čemer  upošteva  vse  dejanske  
okoliščine posameznega primera. 
Tudi na drugih področjih prava Evropske unije je Sodišče EU pojem običajno prebivališče  
že opredelilo, in sicer kot „kraj, ki mu je udeleženec prostovoljno določil stalni značaj  
trajnega ali stalnega kraja, v katerem ima svoje interese“, pri čemer je treba za določitev  
običajnega prebivališča „upoštevati vse dejanske okoliščine, ki opredeljujejo prebivališče  
določene osebe“ (sodba v zadevi C-452/93 P Magdalena Fernandez v Komisija, Poročilo  
Evropskega sodišča 1994, stran 4295). 
Iz navedenega izhaja, da je določitev običajnega prebivališča dejansko vprašanje, ki ga  
mora razrešiti sodišče upoštevajoč vrsto meril, ki so primeroma našteti zgoraj. Bistveno je,  
da ugotovi, kje ima oseba dejansko središče življenjskih interesov. Pri tem sicer ni na  
mestu  dobesedna  preslikava  meril,  ki  so  bila  uporabljena  za  določitev  običajnega  
prebivališča otroka, že zaradi različnega pomena, ki ga ima ta navezna okoliščina v 3. in 8.  
členu Uredbe št. 2201/2003. Pri sporih v razmerjih med starši in otroki (8. člen) je namreč  
otrokovo  običajno  prebivališče  osrednja  navezna  okoliščina  za  določitev  pristojnosti,  
medtem  ko  je  v  razveznih  postopkih  (3.  člen)  običajno  prebivališče  samo  eden  od  
alternativno določenih naveznih okoliščin za določitev pristojnosti. Vseeno pa je treba za  
ugotovitev  običajnega  prebivališča  opraviti  celovito  presojo,  kot  utemeljeno  navaja  
pritožba,  saj  ima  odločitev,  da  je  slovensko  sodišče  pristojno  na  temelju  običajnega  
prebivališča  tožnika  (ob  izpolnitvi  preostalih  pogojev)  daljnosežni  pomen:  v  enotnem  
evropskem pravnem prostoru to namreč pomeni, da nobeno drugo sodišče v Evropski uniji  
na tej podlagi ne more biti pristojno. 
Zato potrdilo o stalnem prebivališču ne dokazuje, da ima tožnik na območju Republike  
Slovenije svojo običajno prebivališče. Še zlasti ne, ker je toženka predložila izpisek, ki  
izkazuje, da ima tožnik prijavljeno prebivališče v Švici in da je tam tudi zaposlen v svoji  
zobni ordinaciji. V takšni situaciji bi moral tožnik pojasniti okoliščine, na podlagi katerih bi  
bilo mogoče zanesljivo sklepati, da je bilo v trenutku vložitve tožbe središče njegovih  
življenjskih interesov res v Sloveniji, saj je za trditve o pristojnosti slovenskega sodišča,  
predlagal svoje zaslišanje (tč. III tožbe). 
Končno pritožba utemeljeno opozarja tudi, da se sodišče prve stopnje s tretjim pogojem  
citirane določbe (šestmesečno bivanje na območju Slovenije) sploh ni ukvarjalo. Zato v  
tem delu odločitve niti ni mogoče preizkusiti.
3
Iz  teh  razlogov  je  moralo  pritožbeno  sodišče  utemeljeni  pritožbi  toženke  ugoditi  in  
izpodbijani sklep po tretjem odstavku 365. člena ZPP razveljaviti ter vrniti zadevo sodišču  
prve stopnje v nov postopek. Katere okoliščine mora sodišče prve stopnje v nadaljnjem  
postopku  ugotoviti,  je  razvidno  iz  gornje  obrazložitve,  zato  natančnejši  napotki  niso  
potrebni. 
Koper, 24. februar 2010 
PREDSEDNICA SENATA
Jana Petrič, l.r. 
4