SODBA
V IMENU LJUDSTV A 
Višje sodišče v Ljubljani je v senatu, ki so ga sestavljali višji sodnici in sodnik  
dr. Peter Rudolf kot predsednik ter Majda Irt in Mojca Hribernik kot članici,
v pravdni zadevi tožeče stranke: L. R., ..., ki jo zastopa Odvetniška družba S.,  
o. p., d. o. o., iz ..., zoper toženo stranko: S., d. o. o., ...,
zaradi ugotovitve ničnosti kreditne pogodbe in upravno izplačilne prepovedi ter  
plačila 2.578,84 EUR s pripadki,
o  pritožbi tožene stranke  zoper sodbo Okrajnega sodišča v Ljubljani IV P  
1498/2014 z dne 18. 1. 2017, 
na seji 21. marca 2018
1II Cp 2226/2017

RAZSODILO:
Pritožba se zavrne in se sodba sodišča prve stopnje potrdi.
OBRAZLOŽITEV:
1.Sodišče prve stopnje je ugotovilo ničnost kreditne pogodbe št. 61-1043 z  
dne 14. 6. 2012 (I. točka izreka). Za nično je ugotovilo tudi odstopno izjavo  
in upravno izplačilno prepoved na plačo – pokojnino z dne 14. 6. 2012 za  
poplačilo terjatve iz kreditne pogodbe št. 61-1043 z dne 14. 6. 2012 (II.  
točka izreka). Tožencu je naložilo plačilo zneska v višini 2.578,84 EUR s  
pripadajočimi zakonskimi zamudnimi obrestmi (III. točka izreka). V IV.  
točki izreka je toženca zavezalo k povračilu tožničinih pravdnih stroškov v  
znesku  669,57  EUR,  v  primeru  zamude  s  pripadajočimi  zakonskimi  
zamudnimi obrestmi.
2.Zoper takšno odločitev vlaga pritožbo toženec, ki uveljavlja vse pritožbene  
razloge iz prvega odstavka 338. člena Zakona o pravdnem postopku (v  
nadaljevanju:  ZPP).  Poudarja,  da  je  sodišče  prve  stopnje  v  odsotnosti  
toženca  izvedlo  narok,  kljub  temu,  da  se  je  direktor  opravičil  zaradi  
zdravstvenih težav. Obravnava je bila izvedena nezakonito, izvesti bi jo bilo  
treba ponovno, zato je sodba nezakonita in jo je treba razveljaviti. Izpodbija  
pasivno legitimacijo, saj tožnica pogodbe ni sklenila s tožencem, ampak z  
družbo F., s. r. o., zato mora svoje razmerje urejati s prej navedeno družbo.  
Toženec je od družbe F., s. r. o. zgolj prevzel terjatev. Izpodbija tako stvarno  
kot tudi krajevno pristojnost Okrajnega sodišča v Ljubljani. Sporna kreditna  
pogodba je bila sklenjena v Brnu v R Češki. Skladno z določbo 21. člena  
Obligacijskega  zakonika  (v  nadaljevanju:  OZ)  se  šteje,  da  je  pogodba  
sklenjena v kraju, v katerem je imel ponudnik sedež oziroma prebivališče v  
trenutku, ko je dal ponudbo. Pogodba je bila sklenjena na daljavo na sedežu  
kreditodajalca v Brnu v R Češki, zato se v tem primeru uporablja pravo R  
Češke.  V  predmetni  kreditni  pogodbi  je  tudi  dogovorjena  izključna  
pristojnost sodišča v Brnu. Ker gre za poslovni in ne potrošniški kredit,  
tožnica pogodbe ni sklenila kot potrošnica, ampak kot oseba, ki je kredit  
potrebovala za svojo pridobitno dejavnost, zato se za ta primer določbe  
zakonov, ki obravnavajo potrošnike, ne uporabljajo. Izpostavlja odločitev  
Okrajnega sodišča v Mariboru z dne 10. 1. 2014, ki je pravilno ugotovilo,  
2
da se v civilnih in gospodarskih zadevah, v katerih sta stranki osebi s  
prebivališčem ali sedežem v različnih državah članicah EU, za določitev  
mednarodne pristojnosti uporabljajo določbe Bruseljske uredbe. Slednja v  
23. členu ureja dogovor o pristojnosti in določa, da če se stranke, od katerih  
ima vsaj ena svoje stalno prebivališče v državi članici, dogovorijo, da mora  
biti  za  spore,  ki  bodo  mogoče  nastali  v  zvezi  z  določenim  pravnim  
razmerjem, pristojno določeno sodišče ali sodišče določene države članice,  
je pristojno to sodišče oziroma so pristojna sodišča te države članice. Ta  
pristojnost  je  izključna,  razen,  če  se  stranke  niso  dogovorile  drugače.  
Veljaven dogovor o pristojnosti izključuje splošno pristojnost po drugem  
členu Bruseljske uredbe. Okrajno sodišče v Mariboru je pravilno ugotovilo,  
da je tožeča stranka vložila tožbo pred nepristojnim sodiščem. Pritožnik  
informativno  opozarja  na  neustavnost  3.  člena  27.  člena  Zakona  o  
potrošniških kreditih (v nadaljevanju: ZPotK-1), ki odkazuje na ničnost  
kreditne pogodbe, ki jo dajalec kredita sklene brez dovoljenja ministrstva,  
pristojnega za varstvo potrošnikov. Zakonska določba predvideva nekakšno  
civilnopravno  sankcijo,  ki  je  v  popolnem  nesorazmerju  z  domnevno  
kršitvijo ter vzpodbuja goljufivo obnašanje kreditojemalcev. Iz listinske  
dokumentacije izhaja, da je tožnica 14. 6. 2012 prejela znesek v višini  
2.300  EUR.  Tožnica  trdi,  da  je  morala  plačati  450  EUR,  za  to  pa  ni  
predložila  nobenega  dokaza.  Izpodbija  tudi  odločitev  glede  pravdnih  
stroškov. Tožbeni zahtevek je neutemeljen, kar enako velja glede predloga  
za izdajo začasne odredbe. 
Pritožnik  predlaga,  da  pritožbeno  sodišče  sodbo  razveljavi  in  tožbeni  
zahtevek v celoti zavrne. Podredno predlaga vrnitev zadeve v ponovno  
odločanje sodišču prve stopnje, vključno s stroškovnimi posledicami.
3.Pritožba je bila vročena tožnici, ki pa se nanjo ni odzvala.
4.Pritožba ni utemeljena.
5.Sodišče prve stopnje je svojo odločitev sprejelo na podlagi naslednjih prvin  
dejstvenega substrata:
- med družbo F., s. r. o. kot kreditodajalko in tožnico kot kreditojemalko je  
bila 14. 6. 2012 sklenjena kreditna pogodba št. 61-1043;
- mesečna anuiteta po pogodbi je znašala 212,83 EUR, predvideno število  
anuitet pa je bilo 24;
3
- terjatev kreditodajalke do kreditojemalke je bila odstopljena tožencu;
- toženec je pravna oseba s sedežem v R Sloveniji.
6.Sodišče prve stopnje je na podlagi ugotovljenih pravnorelevantnih dejstev  
in  izvedenih  dokazov  napravilo  prepričljivo  dokazno  oceno,  skladno  z  
zakonskim napotilom iz 8. člena ZPP, in sprejelo pravilno odločitev. 
7.Zmotni so pritožbeni očitki o nezakonitosti izvedbe zadnjega naroka, ker je  
direktor  toženca  zaradi  zdravstvenih  težav  opravičil  svoj  izostanek.  V  
skladu z določbo 115. člena ZPP lahko sodišče narok preloži le, če je  
bolezen ali poškodba nenadna in nepredvidljiva ter je stranki, zakonitemu  
zastopniku,  pooblaščencu,  priči  ali  izvedencu  onemogočen  prihod  na  
sodišče  ali  sodelovanje  na  naroku.  Oseba  mora  predložiti  zdravniško  
opravičilo, izdano na obrazcu v skladu z zakonom, ki ureja zdravstveno  
varstvo. Toženec takšnega opravičila ni predložil, niti ni opravičil svojega  
izostanka,  zato  je  odločitev  prvega  sodišča,  ki  je  narok  opravilo  v  
odsotnosti zakonitega zastopnika toženca, pravilna. 
8.Čeprav toženec s tožnico ni sklenil kreditne pogodbe, je kljub temu podana  
njegova  pasivna  legitimacija.  Njen  obstoj  je  prvo  sodišče  prepričljivo  
utemeljilo v točki 23 obrazložitve izpodbijane sodbe. Izpostavilo je pravno  
naravo upravno izplačilne prepovedi, ki nastane po volji dolžnika oz. s  
soglasjem upnika ter potrditvijo dolžnikovega dolžnika. Tožnica je izkazala  
ničnost pogodbe, zato je nična tudi upravno izplačilna prepoved. Izhajajoč  
iz prvega odstavka 20. člena ZPotK-1 ima potrošnik v primeru odstopa  
terjatve  iz  kreditne  pogodbe  pravico  uveljavljati  proti  prevzemniku  vse  
pravice  in  ugovore, ki bi jih lahko uveljavljal proti prvotnemu  dajalcu  
kredita: tudi ničnost pogodbe in odstop terjatve oz. odstopne izjave ter  
upravno  izplačilne  prepovedi.  Terjatev  je  bila  po  pogodbi  odstopljena  
tožencu, njemu je tožnica izplačevala anuitete, kar izkazujejo tudi dokazila  
(priloga A5), zato je prvo sodišče na podlagi prej citirane določbe pravilno  
ugotovilo pasivno legitimacijo toženca. Ker je toženec prejel zneske brez  
pravne  podlage,  je  bil  neupravičeno  obogaten,  zato  pravno  podlago  v  
obravnavani zadevi predstavljajo tudi določbe OZ, ki urejajo neupravičeno  
obogatitev. Nanje se v 27. oz. 28. točki obrazložitve sklicuje tudi prvo  
sodišče.
9.Z vprašanjem pristojnosti se je sodišče prve stopnje ukvarjalo v točkah 13-  
17 obrazložitve izpodbijane sodbe. Prepričljivo je ugotovilo, da je treba  
4
tožnico šteti za potrošnico, zato je treba uporabiti določbe ZPotK-1 ter  
določbe Uredbe Sveta ES št. 44/2001 z dne 22. 12. 2000 o pristojnosti in  
priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilni in gospodarskih zadevah  
(v nadaljevanju: uredba), ki potrošniške pogodbe ureja v oddelku 4 (členi  
15 do 17). Sodišče prve stopnje je pravilno sledilo zatrjevanjem tožnice, da  
je  pogodbo  sklenila  kot  potrošnica  v  osebne  namene.  Po  zatrjevanjih  
toženca  naj  bi  tožnica  podpisala  izjavo,  da  kredit  najema  za  poslovne  
namene,  vendar  takšnega  dokazila  v  spis  ni  predložil.  Tudi  iz  vsebine  
pogodbe, ki jo je tožnica sklenila z družbo F., s. r. o. izhaja, da naj bi bila  
tožnica  potrošnica,  pogodba  pa  se  na  več  mestih  sklicuje  na  določbe  
Zakona  o  potrošniških  kreditih.  Ker  lahko  tožnica  v  skladu  s  prvim  
odstavkom  16.  člena  prej  citirane  uredbe  sproži  postopek  zoper  drugo  
pogodbeno stranko bodisi pred sodiščem v državi članici, v kateri ima ta  
stranka svoje prebivališče, ali pred sodišči kraja, kjer ima potrošnik stalno  
prebivališče – tožnica pa ima stalno prebivališče v R Sloveniji – je pravilna  
odločitev prvega sodišča, da je podana pristojnost slovenskega sodišča. V  
pogodbi  sklenjeni  dogovor  o  pristojnosti  sodišča  R  Češke  ne  zadosti  
pogojem 17. člena uredbe; sklenjen bi namreč moral biti po nastanku spora.  
Tožnico je torej treba šteti za potrošnico, zato pritožbeno sklicevanje na t. i.  
sklenitev pogodbe na daljavo, glede na prej  pojasnjeno, ne more imeti  
želene teže. Enako velja glede pritožbenih sklicevanj na sklepe Okrajnega  
sodišča  v  Mariboru.  Toženec  niti  ni  izkazal,  da  gre  za  pravnomočne  
odločitve, poleg tega pa takšne odločitve pritožbenega sodišča ne vežejo. 
10.Sodišče prve stopnje se je pri odločitvi o uporabi prava pravilno oprlo na  
Uredbo (ES) št. 593/2008 Evropskega parlamenta in sveta z dne 17. 6. 2008  
o  pravu,  ki  se  uporablja  za  pogodbena  obligacijska  razmerja  (v  
nadaljevanju: Uredba Rim I). Predmetna uredba posebej ureja potrošniške  
pogodbe in z njimi povezane zavarovalne pogodbe. Če takšno pogodbo  
fizična oseba sklene za namen, ki ga ni mogoče obravnavati kot poslovno  
ali poklicno dejavnost te osebe, in torej gre za potrošnika, se uporablja  
pravo države, v kateri ima potrošnik običajno prebivališče. Izhajajoč iz  
dejstva, da ima tožnica stalno prebivališče v R Sloveniji, čemur toženec ni  
ugovarjal, je pravilna odločitev prvega sodišča, da je v skladu s prvim  
odstavkom  6.  člena  Uredbe  Rim  I  treba  uporabiti  pravo  R  Slovenije.  
Tožnica in kreditodajalec sta se sicer res dogovorila o uporabi prava R  
Češke, vendar pa je pravilno nadaljnje razlogovanje prvega sodišča, da v  
skladu z drugim odstavkom 6. člena Uredbe Rim I izbira prava potrošnika  
ne sme prikrajšati za zaščito, ki mu jo zagotavljajo določbe, od katerih po  
5
pravu R Slovenije ni dogovorjeno odstopanje z dogovorom. Zato se je prvo  
sodišče pravilno oprlo na določbe ZPotK-1. Gre za kogentne določbe, od  
katerih ni dovoljeno odstopati. Ker je pogodba nična, je za odločitev v  
obravnavani  zadevi  treba  uporabiti  pravo  R  Slovenije  tudi  na  podlagi  
prvega odstavka 6. člena Uredbe Rim. I.
11.Pritožnik zgolj informativno navaja očitek o neustavnosti določbe ZPotK-1  
iz  tretjega  odstavka  27.  člena.  Zato  se pritožbeno  sodišče  do  tovrstnih  
očitkov ne bo posebej opredeljevalo. Poudarja pa, da ni izkazano, da bi imel  
dajalec  kredita  ustrezna  dovoljenja  ministrstva,  pristojnega  za  varstvo  
potrošnikov. Zato je odločitev prvega sodišča o ničnosti kreditne pogodbe  
ter odstopne izjave in upravno izplačilne prepovedi, pravilna. Ob odsotnosti  
ustreznih dokazil je tako moč sklepati, da kreditojemalec, pa tudi toženec, v  
času  sklenitve  pogodbe  nista  imela  dovoljenj  za  opravljanje  storitev  
potrošniškega kreditiranja.
12.Višino zneska, ki ga mora toženec vrniti tožnici, je sodišče prepričljivo  
obrazložilo v točkah 25 do 27 obrazložitve izpodbijane sodbe. Ustrezno je  
pojasnilo  višino  prisojenega  zneska.  Tožnici  je verjelo,  da je  morala  v  
gotovini plačati 450 EUR za stroške odobritve kredita, saj je kot dokaz  
tovrstnega poslovanja predložila dopis Tržnega inšpektorata RS z dne 18. 2.  
2014.  Toženec  trditev  o  gotovinskem  plačilu  brez  izdanega  potrdila  ni  
prerekal,  zato  je  prvo  sodišče  pravilno  štelo,  da  je  tožničina  trditev  
dokazana, skladno z določbo 214. člena ZPP.
13.Pritožnik neutemeljeno oporoka prisojenim pravdnim stroškom. Tožbeni  
zahtevek je utemeljen, zato je prvo sodišče tožnici priznalo tudi priglašene  
stroške pravdnega postopka. Odmeri stroškov pritožba ne oporeka, zato je  
pritožbeno sodišče posebej ni preverjalo. Pritožbeni očitki pa so glede na  
prej pojasnjeno neutemeljeni.
14.Pritožba ni utemeljena, pritožbeno sodišče pa tudi ni našlo kršitev, na katere  
pazi  po  uradni  dolžnosti  (drugi  odstavek  350.  člena  ZPP),  zato  jo  je  
zavrnilo in potrdilo odločitev sodišča prve stopnje
Ljubljana, 21. marec 2018
Predsednik senata:
dr. Peter Rudolf, l.r. 
6