SKLEP
Višje sodišče v Ljubljani je v senatu, ki so ga sestavljale višje sodnice Tjaša  
Potparič Janežič kot predsednica, Magda Gombač Gluhak kot poročevalka in  
Elizabeta Žgajnar kot članica, 
v izvršilni  zadevi  upnika: Z. Z., ..., Hrvaška, ki ga zastopa ..., odvetnik v  
Ljubljani, zoper dolžnika: P., d.o.o., ..., Ljubljana, ki ga zastopa Odvetniška  
pisarna ..., d.o.o. v Ljubljani,
zaradi izterjave 114.598,40 EUR s pripadli in vrnitve delavca na delo,
o pritožbi dolžnika zoper sklep Okrajnega sodišča v Ljubljani opr. št. 0865 I  
2391/2016 z dne 19. 2. 2019,
na seji 9. maja 2019
1II Ip 645/2019

SKLENILO:
I.Pritožba se zavrne in sklep potrdi.
II.Stranki sami krijeta svoje stroške pritožbenega postopka.
OBRAZLOŽITEV:
1.Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje ugovor dolžnika zoper  
sklep o izvršbi v delu, v katerem o njem še ni bilo pravnomočno odločeno  
(v delu, ki se nanaša na točko 1./b in točko 2. predloga za izvršbo z dne 7.  
11. 2016) zavrnilo (I. točka izreka sklepa), odločilo, da je dolžnik dolžan  
upniku v roku 8 dni od prejema tega sklepa povrniti 797,42 EUR nadaljnjih  
stroškov (II. točka izreka sklepa) in odločilo, da dolžnik sam krije stroške  
odgovora na pritožbo z dne 12. 4. 2018 (III. točka izreka sklepa).
2.Zoper sklep se po pooblaščencu pravočasno pritožuje dolžnik. Navaja, da je  
bil upnikov predlog za izvršbo v delu vrnitve na delo prepozen in je izgubil  
navedeno  pravico.  Določbe  40.  člena  Uredbe  Sveta  (ES)  št.  44/2001  
določajo,  da  se  za  postopek  vložitve  zahteve  za  izvršitev  tuje  sodne  
odločbe, ki je bila v državi članici razglašena za izvršljivo v tej državi,  
uporablja pravo državo članice, ki je v RS v 231. členu ZIZ jasno. Upnik je  
s  predhodnim  neaktivnim  ravnanjem  uspel  razširiti  razlago  prava  RS.  
Izvršilni naslov je postal izvršljiv 28. 5. 2014, ko je tudi pričel teči rok po  
231. členu ZIZ. V 33. členu Uredbe je določeno, da se sodna odločba v  
drugih  državah  članicah  prizna  ne  da  bi  bilo  potrebno  začeti  poseben  
postopek, vsako sodišče pa lahko o priznanju odloči kot o predhodnem  
vprašanju. Stranka ima torej na izbiro bodisi samostojen postopek ali pa  
zahteva priznanje sodne odločbe v okviru predhodnega vprašanja. Upnik je  
imel možnost v roku 6 mesecev od izvršljivosti sodbe vložiti predlog za  
izvršbo, pa tega ni storil. Upnik je zamudil prekluzivni rok tudi upoštevaje  
prehodne in končne določbe Uredbe od 66. do 76. člena. V razmerju med  
RH  in RS  velja tudi  Pogodba med  Republiko  Slovenijo in  Republiško  
Hrvaško o pravni pomoči o civilnih in kazenskih zadevah z dne 28. 6. 2014,  
ki se z določbo 69. člena Uredbe ne razveljavlja. Prvi odstavek 23. člena  
2
Pogodbe pa določa, da se postopek priznanja in izvršitve odločbe izvaja po  
predpisih države, ki odloča o priznanju in izvršitvi. Tak predpis je v RS  
ZMZPP, ki v 108. členu določa, da lahko vsako sodišče o priznanju tuje  
sodne odločbe odloča kot o predhodnem vprašanju. Tudi 71. člen Uredbe  
določa, da ta ne vpliva na nobeno konvencijo, ki na posebnem pravnem  
področju ureja pristojnost, priznanje ali izvršitev tujih sodnih odločb. Tudi  
42.b člen ZIZ se nanaša le na situacije,  če je potrebno izvesti postopek  
priznanja in izvršitve tuje odločbe. Rok iz 231. člena ZIZ je tako že potekel.  
Upnik je hrvaški državljan in tam živi. Invalidsko je upokojen od 10. 10.  
2013, kar pomeni, da je invalid I. kategorije in ne more opravljati dela.  
Ustava invalide varuje na način, da ne opravljajo dela. Predlog za izvršbo je  
bil neizvršljiv tudi zaradi določb ZPPOPGHR. Upnik tekom postopka ni  
predložil dokumentacije, na podlagi katere bi ga bilo možno zaposliti, saj je  
spregledal  pogoj  zakonitega  bivanja  oziroma  pridobitve  delovnega  
dovoljenja.  Kar  je  na  začetku  neizvršljivo,  ne  more  postati  ponovno  
izvršljivo.  Upnik  očitno  nima  veljavnega  delovnega  dovoljenja,  zato  je  
izvršilni naslov že po naravi stvari neizvršljiv. Prav tako upnik ni izkazal  
izpolnjevanja pogojev splošne delovnopravne narave (zdravniški pregled,  
izobraževanje iz varstva pri delu, javna objava delovnega mesta in prijava  
na delovno mesto). Prav tako upnik ne biva na ozemlju RS, kar je prvi  
pogoj  za  zaposlitev.  Posledično  je  napačna  tudi  odločitev  o  stroških.  
Priglaša pritožbene stroške. 
3.Upnik je na pritožbo odgovoril po pooblaščencu, ji nasprotoval in priglasil  
stroške odgovora na pritožbo.
4.Pritožba ni utemeljena.
5.V tej zadevi je sodišče prve stopnje s sklepom z dne 19. 3. 2018 že odločalo  
o dolžnikovem ugovoru, ki mu je delno ugodilo glede vrnitve delavca na  
delo in izterjave nadomestil plače za obdobje od 16. 2. 2012 do vrnitve na  
delo ter plačila davkov in prispevkov iz razloga, ker je po presoji sodišča  
prve stopnje upnik prepozno predlagal vrnitev na delo (po preteku roka iz  
231. člena ZIZ), ker ni prišlo do vzpostavitve delovnega razmerja, pa od  
izvršljivosti  izvršilnega  naslova  dalje  upniku  tudi  ni  mogoče  priznati  
nadomestil  plače.  Na upnikovo  pritožbo  je Višje sodišče  v  Ljubljani  s  
sklepom II Ip 1248/2018 sklep v tem delu razveljavilo ter pojasnilo, da je  
upnik šele na podlagi pravnomočnega sklepa Okrožnega sodišča v Ljubljani  
3
I R 863/2014 z dne 9. 10. 2014, ki je postal pravnomočen 11. 2. 2016,  
pridobil  pravico  predlagati  izvršbo.  V  novem  postopku je sodišče prve  
stopnje upnikov predlog za izvršbo tudi v zgoraj navedenem obsegu štelo  
za pravočasen, ugovor glede omenjenega pa zavrnilo. Odločitev je pravilna.  
6.Neutemeljeno je upnikovo sklicevanje na 40. člen Uredbe Sveta (ES) št.  
44/2001 z  dne  22.  decembra  2000  o  pristojnosti  in  priznavanju  ter  
izvrševanju  sodnih  odločb  v  civilnih  in  gospodarskih  zadevah  (v  
nadaljevanju Uredba Bruselj I), ker naj bi ta glede vložitve zahteve za  
izvršitev  (predloga  za  izvršbo)  določal  uporabo  prava  države  članice,  
konkretno  231.  člena  ZIZ.  Navedeni  člen  se  namreč,  kot  tudi  celoten  
Oddelek 2 Poglavja III Uredbe Bruselj I, nanaša na postopek razglasitve  
izvršljivosti, ki je skladno s prvim odstavkom 38. člena Uredbe Bruselj I  
pogoj za izvršitev (t.j. izdajo sklepa o izvršbi in opravo izvršbe) sodne  
odločbe, izdane v drugi državi članici. Pravo Republike Slovenije, na katero  
odkazuje 40. člen Uredbe Bruselj I,  ni niti 231. člen ZIZ niti ZMZPP,  
temveč 42.b člen ZIZ. Uredba Bruselj I v prvem odstavku 38. člena torej  
izrecno zahteva opravo postopka za razglasitev izvršljivosti odločbe preden  
se ta izvrši. Neutemeljeno je zato sklicevanje na 33. člen Uredbe Bruselj I,  
ki določa, da lahko o priznanju kot o predhodnem vprašanju odloči sodišče,  
pred katerim je izid postopka odvisen od odločitve o priznanju. Ta določba  
je namreč  umeščena  v Oddelek 1 Poglavja III Uredbe Bruselj I, ki se  
nanaša zgolj na priznanje odločbe. Ne drži torej, da je upnik imel izbiro  
med  postopkom  priznanja  in  razglasitve  izvršljivosti  pred  Okrožnim  
sodiščem v Ljubljani in direktno sproženim postopkom izvršbe, v katerem  
bi predlagal odločitev o priznanju odločbe kot o predhodnem vprašanju,  
temveč je za (enoten) postopek  priznanja in razglasitve izvršljivosti v 42.b  
členu ZIZ določena le pristojnost okrožnega  sodišča (primerjaj sklepe VSL  
I  Ip  533/2008,  VSL  II  Ip  9/2009,  VSM  I  Ip  438/2015  in  VSL  I  Ip  
3664/2017). Tako imenovano „incidenter priznanje“ po 108. členu ZMZPP,  
ko lahko o priznanju in izvršitvi odloči izvršilno sodišče kot o predhodnem  
vprašanju s sklepom o izvršbi, je možno le v primeru izvršitev izvršilnih  
naslovov  iz   tretjih  držav,  ki  niso članice  EU.  Pri  izvršitvi  tuje sodne  
odločbe  na  podlagi  Uredbe  Bruselj  I  pa  je  priznanje  in  razglasitev  
izvršljivosti v posebnem delibacijskem postopku pred okrožnim sodiščem  
pogoj, da lahko izvršilno sodišče s sklepom dovoli in opravi izvršbo.1 42.b 
člen ZIZ namreč predstavlja implementacijsko določbo Uredbe Bruselj I. 
1Predlog ZIZ-L, EVA 2016-2030-0008, stran 101.
4
7.Prav  tako  je  neutemeljeno  sklicevanje  na  Pogodbo  med  Republiko  
Slovenijo in Republiko Hrvaško o pravni pomoči v civilnih in kazenskih  
zadevah z dne 20. 6. 1994 (in ne 2014, kot navaja dolžnik), ki je 69. člen  
Uredbe Bruselj I ni „razveljavil“. V času sprejema Uredbe Bruselj I (z dne  
22. 12. 2000) namreč Republika Slovenija in Republika Hrvaška nista bili  
članici Evropske unije, zato je logično, da Uredba Bruselj I te bilateralne  
pogodbe ne omenja. Pač pa je glede na splošno pravno načelo lex posterior  
derogat legi priori z vstopom Republike Hrvaške v Evropsko unijo dne 1. 7.  
2013 omenjena bilateralna pogodba kar se tiče pristojnosti, priznavanja in  
izvrševanja odločb v civilnih in gospodarskih zadevah prenehala veljati. Na  
uporabo bilateralne pogodbe pa ne odkazuje niti 71. člen Uredbe Bruselj I,  
saj ta določa le, da Uredba ne vpliva le na konvencije, ki na  posebnem 
pravnem področju urejajo pristojnost, priznanje ali izvršitev sodnih odločb,  
ne  pa na  splošno v civilnih  in  gospodarskih  zadevah.  Nasprotno  drugi  
odstavek  76.  člena  Uredbe  Bruselj  I  določa,  da  je  ta  uredba  v  celoti  
zavezujoča in se neposredno uporablja v vseh državah članicah v skladu s  
Pogodbo o ustanovitvi Evropske skupnosti. Velja načelo primarnosti prava  
EU ter uredba Bruselj I v celoti zavezuje tako sodišča kot stranke.
8.Prav tako pa možnost izbire postopka, kot jo skuša prikazati dolžnik, ne  
izhaja iz dikcije 42.b člena ZIZ „če je treba izvesti postopek priznanja in  
izvršitve“. Navedena dikcija ne odkazuje na takšno možnost izbire temveč  
to, ali je treba izvesti postopek priznanja in razglasitve izvršljivosti, določa  
posamezna  uredba  EU.  Da  je  temu  tako,  izhaja  iz  nadaljnjega  razvoja  
določbe 42.b člena ZIZ, iz katerega se je s spremembo ZIZ-L „izčlenil“  
a42.b člen ZIZ, ki se nanaša na uredbe, po katerih razglasitev izvršljivosti  
ni potrebna, 42.b člen ZIZ pa zadeva le še uredbe, ki zahtevajo razglasitev  
izvršljivosti. Pritožba v tem delu tako ni utemeljena.
9.V zvezi s pritožbenimi navedbami glede upnikove domnevne invalidnosti  
prve  kategorije  ter  da  naj  upnik  ne  bi  izpolnjeval  pogojev  zakonitega  
prebivanja oziroma ne imel delovnega dovoljenja više sodišče ugotavlja, da  
teh navedb dolžnik ni podal že v ugovoru zoper sklep o izvršbi temveč šele  
v ugovoru po izteku roka, kar je sodišče v izpodbijanem sklepu pojasnilo  
ter  tudi  izrecno  navedlo,  da  bo  o  ugovoru  po  izteku  roka  odločalo  
naknadno.  Ker  zatrjevana  invalidnost,  to,  da  naj  upnik  ne  bi  bival  v  
Republiki Sloveniji in to, da naj ne bi imel delovnega dovoljenja, še ni bilo  
predmet  presoje  pred  sodiščem  prve  stopnje  oziroma  v  izpodbijanem  
5
sklepu, navedeno v pretežni meri tudi ni predmet pritožbenega preizkusa,  
saj gre tudi za dejanska vprašanja, ki jih višje sodišče ne more ugotavljati  
kot  prvo.  O  ostalih  pritožbenih  navedbah  se  višje  sodišče  zato  razen  
razlogov, podanih v nadaljevanju, ni podrobneje opredeljevalo. 
10.V zvezi z navedbo, da naj zaradi tega, ker naj upnik ne bi imel delovnega  
dovoljenja, izvršilni naslov ne bi bil izvršljiv, višje sodišče pojasnjuje, da se  
je  dovoljenje  za  zaposlitev  tako  skladno  s  prvim  odstavkom  25.  člena  
ZZDT-12 (ki  se  je  še  naprej  uporabljal  za  hrvaške  državljane  zaradi  
sprejema ZUPOZDD3) kot prvim odstavkom 4. člena ZPPOPGHR4 izdalo 
na podlagi vloge delodajalca, pri čemer niti 27. člen ZZDT-1 niti 4. člen  
ZPPOPGHR  kot  pogoj  za  izdajo  dovoljenja  za  zaposlitev  ne  navajata  
pogoja bivanja v Republiki Sloveniji.5 Pač pa je bilo delovno dovoljenje  
(dovoljenje za zaposlitev) do 1. 9. 2015 podlaga za pridobitev dovoljenja za  
prebivanje  zaradi  zaposlitve,  za  katerega  je  prošnjo  lahko  vložil  tudi  
delodajalec (prvi in šesti odstavek do tedaj veljavnega 37. člena Zakona o  
tujcih (ZTuj-2)), od 1. 9. 2015 pa je skladno s prvim odstavkom 37.a člena  
ZTuj-2 prošnjo za izdajo ali podaljšanje enotnega dovoljenja za prebivanje  
in  delo  lahko  vložil  tujec  ali  njegov  delodajalec.  Glede  na  navedeno  
izvršilni naslov ni bil v republiki Sloveniji neizvršljiv že zaradi golega  
dejstva, da je upnik hrvaški državljan. Dolžnika veže izvršilni naslov, pri  
čemer je imel ves čas dovoljenja, ki (dokler) so bila potrebna in katerih  
obstoj je prerekal, možnost za upnika pridobiti sam.6
11.Ker je odločitev sodišča prve stopnje o ugovoru v delu, v katerem še ni bilo  
pravnomočno  odločeno,  pravilna,  je  pravilna  tudi  odločitev  o  stroških  
pritožbenega postopka v II. in II. točki izreka po načelu končnega uspeha.
12.Ker pritožba ni utemeljena in ker višje sodišče tudi ni našlo kršitev, na  
katere skladno z drugim odstavkom 350. člena ZPP v zvezi s 15. členom  
ZIZ pazi po uradni dolžnosti, jo je zavrnilo in sklep v  potrdilo (2. točka  
365. člena ZPP v zvezi s 15. členom ZIZ).
2Zakon o zaposlovanju in delu tujcev.
3Zakon o uveljavitvi prehodnega obdobja za zaposlovanje in delo državljanov Republike  
Hrvaške v Republiki Sloveniji po vstopu Republike Hrvaške v Evropsko unijo.
4Zakon  o  podaljšanju  prehodnega  obdobja  na  področju  prostega  gibanja  državljanov  
Republike Hrvaške in njihovih družinskih članov.
5Od 30. 6. 2018 pa imajo hrvaški državljani prost dostop do trga dela.
6Tudi napotitev na zdravniški pregled in usposabljanje za varstvo pri delu sta obveznost  
delodajalca, delovnega mesta pa v konkretnem primeru ni treba objaviti, saj je podlaga za  
vzpostavitev delovnega razmerja sodba.
6
13.Dolžnik s pritožbo ni uspel zato sam krije svoje pritožbene stroške (prvi  
odstavek 154. člena ZPP v zvezi s 15. členom ZIZ). Upnik sam krije svoje  
stroške odgovora na pritožbo, saj ta ni pripomogel k odločitvi na drugi  
stopnji in ne gre za potrebne stroške (prvi odstavek 155. člena ZPP v zvezi  
s 15. členom ZIZ).
Ljubljana, 9. maj 2019
Predsednica senata:
Tjaša Potparič Janežič l.r.
7