SKLEP
 
Višje sodišče v Mariboru je v senatu, ki so ga sestavljale višje sodnice Danica Šantl  
Feguš  kot predsednica in Alenka Kuzmič  ter Mirjana Pintarič kot članici, 
v gospodarskem sporu tožeče stranke: G., d.d., …, ki jo zastopajo dr. F. S., odvetnik v  
C., T. R., odvetnik v D., I. V., odvetnik v Ž. in D. O., odvetnik v M., zoper toženo  
stranko: V. GmbH, ..., ki jo zastopa Odvetniška družba A. o.p. d.o.o. v Ljubljani,
zaradi plačila 344.412,13 EUR s pripadki,
o pritožbi  tožeče in tožene stranke zoper sklep Okrožnega sodišča v Mariboru I Pg  
1027/2015 z dne 15. 3. 2017, 
na seji 12. oktobra 2017
1I Cpg 197/2017  

SKLENILO:
I.Pritožbama se ugodi in sklep sodišča prve stopnje razveljavi. 
II.Odločitev o stroških pritožbenega postopka se pridrži za končno odločbo. 
OBRAZLOŽITEV:
1.Z  uvodoma  navedenim  sklepom   je  sodišče  prve  stopnje  sklenilo,  da  se  
gospodarski spor Okrožnega sodišča v Mariboru opr. št. I Pg 1027/2015 prekine  
do  pravnomočnosti  sorodne  zadeve  pred  Deželnim  sodiščem  v  Celovcu  v  
Republiki Avstriji, opr. št. 28 Cg 99/15t po negativni ugotovitveni tožbi, vloženi  
dne  12.  10.  2015  tožeče  stranke  V.  GmbH,  zoper  toženo  stranko  Republiko  
Slovenijo (pct. 1,000.000,00 EUR). 
2.Proti temu sklepu se pritožujeta obe pravdni stranki. 
3.Tožeča stranka v pritožbi izpostavlja, da določba 30. člena Uredbe št. 1215/2012 o  
pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih  
zadevah z dne 12. 12. 2012 (v nadaljevanju Uredba Bruselj I) ni kogentna v  
smislu, da mora sodišče prekiniti postopek v državi članici, v kolikor je v sorodnih  
zadevah bil sprožen postopek v drugi državi članici. Na vsak način pa namen tega  
določila ni bil omejiti državljanom držav članic oziroma pravnim osebam ustavno  
zagotovljenih pravic iz 22. in 23. člena Ustave RS do enakega ter sodnega varstva.  
Z izdajo izpodbijanega sklepa pa je po mnenju tožeče stranke sodišče prve stopnje  
storilo prav to, saj je s prekinitvijo postopkov v Republiki Sloveniji bistveno  
omejilo, če ne celo onemogočilo oškodovancem uveljavljanje svojih pravic pri  
pristojnem  sodišču  v  Republiki  Sloveniji.  Na  ta  način  so  vsi  oškodovanci,  
konkretno tudi tožeča stranka, prepuščeni izidu pravde v Republiki Avstriji, na  
katero na noben način ne bodo mogli vplivati, saj v postopku v Republiki Avstriji  
nimajo  nikakršne  legitimacije,  niti  nimajo  možnosti  sodelovati  kot  stranski  
intervenient. Tožeča stranka izpostavlja, da v obravnavanem in v postopku pred  
Deželnim  sodiščem  v  Celovcu  (v  nadaljevanju  celovško  sodišče)  ne  gre  za  
identična  dejanska  in  pravna  vprašanja  in  tudi  ne  za  potrebno  intenzivnost  
povezave obeh zadev. Opozarja na zahtevek pred celovškim sodiščem,  ko V.  
GmbH uveljavlja negativni ugotovitveni zahtevek s pravnim učinkom zgolj proti  
Republiki Sloveniji, ter da je izključeno, da bi lahko prišlo do nezdružljivih sodnih  
2
odločb. Kot pomembno okoliščino tožeča stranka izpostavlja tudi stanje postopka  
v  Republiki  Avstriji  in  opozarja  na  dejstvo,  da  je  postopek  pred  celovškim  
sodiščem prekinjen in v postopku praktično niso bila izvedena nikakršna procesna  
dejanja, ker se čaka na izid kazenske preiskave celovškega tožilstva, zaradi česar  
sta se stranki pred celovškim sodiščem dogovorili o mirovanju postopka do treh  
mesecev  po  zaključku  kazenskopravnega  preiskovalnega  postopka,  ki  teče  pri  
tožilstvu v Celovcu. Z izpodbijanim sklepom sodišče prve stopnje zato postavlja  
tožečo stranko v povsem neenakopraven položaj in ji odvzema ustavno pravico do  
poštenega sojenja in sodne odločbe v razumnem roku. 
4.Tožena  stranka  v  odgovoru  na  pritožbo  tožeče  stranke  pritrjuje  pritožbi  kot  
utemeljeni in kot pravilna povzema njena stališča o nemožnosti vplivanja strank v  
tem postopku na celovški postopek ter na odločilnost učinka sodnih odločb inter  
partes.
5.Tožena stranka v pritožbi zavzema stališče, da v predmetnem primeru razlogi za  
prekinitev postopka po 30. členu Uredbe Bruselj I niso podani. V pritožbi navaja,  
da  je  sodišče  prve  stopnje  zadevo  Maciej  Rataj  interpretiralo  (pre)široko  in  
spregledalo, da zadevi v bistvenih elementih nista identični. Bistvo zadeve Maciej  
Rataj je enotnost in neločljiva povezanost edinega vzročnega dejanja oziroma  
opustitve na eni strani ter edine škodne posledice na drugi strani, v kombinaciji z  
dejstvom, da so vse vpletene stranke v vseh postopkih nastopale bodisi na aktivni  
bodisi na pasivni strani. Takšni elementi pa v predmetnem primeru niso podani.  
Sodišče EU je odločbo v zadevi Maciej Rataj izdalo zaradi subjektivnih meja  
pravnomočnosti,  česar  sodišče  prve  stopnje  ni  upoštevalo  in  je  zmotno  
interpretiralo  46.  člen  Uredbe  Bruselj  I  in  napačno  zaključilo,  da  bi  lahko  v  
celovškem in predmetnem postopku prišlo do nezdružljivih sodnih odločb. Tudi če  
bi prišlo v teh postopkih do različnih odločitev, si izreka takšnih odločb med seboj  
ne  bi  nasprotovala.  Celovška  sodba  ne  bi  zavezovala  pravdnih  strank  v  tem  
postopku,  kakor  celovškega  sodišča  ne  bi  zavezovala  sodba,  izdana  v  tem  
postopku. Glede na to, da nevarnost nastanka tiste pravne posledice, ki jo 30. člen  
Uredbe Bruselj I želi preprečiti, ni podana, razlogov za prekinitev postopka ni. 
6.Tožeča stranka na pritožbo tožene stranke ni odgovorila. 
7.Pritožbi sta utemeljeni. 
8.Sodišče  druge  stopnje  ob  preizkusu  izpodbijanega  sklepa  v  mejah  razlogov,  
uveljavljanih s pritožbama, in v okviru uradnega preizkusa zadeve po drugem  
odstavku 350. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP)  v zvezi s 
366. členom istega zakona ugotavlja, da je presoja, na kateri temelji odločitev  
prvostopnega sodišča, materialnopravno zmotna.
3
9.V obravnavanem gospodarskem sporu je sodišče prve stopnje sklenilo ta postopek  
prekiniti do pravnomočnosti sorodne zadeve, ki teče pred celovškim sodiščem po  
ugotovitveni tožbi tam tožeče stranke VERBUND Hydro Power GmbH (v tej  
zadevi tožene stranke) zoper tam toženo stranko Republiko Slovenijo. Sklicujoč se  
na določbe 30. člena Uredbe Bruselj I in na primerljivost zadeve sodišča Evropske  
unije Tatry proti Maciej Ratej C-406/92, je zavzelo stališče, da sta obravnavana  
pravda in pravda pred celovškim sodiščem sorodni pravdi. Po presoji sodišča prve  
stopnje bi bilo nezdružljivo, če bi celovško sodišče ugodilo tožbenemu zahtevku  
na  ugotovitev,  da  ni  podana  odškodninska  odgovornost  družbe  V.  GmbH  iz  
škodnega dogodka - poplav iz novembra 2012, tukajšnje sodišče pa bi ugodilo  
predmetnemu zahtevku za povračilo škode iz istega škodnega dogodka in kar bi  
lahko  povzročilo,  da  tožeča stranka,  kljub  morebitni  ugodilni pravnomočni  in  
izvršljivi  odločbi,  izdani  pred  slovenskim sodiščem,  ne  bi  prišla  do  poplačila  
morebitne dosojene odškodnine.  
10.Iz dejanskih ugotovitev sodišča prve stopnje izhaja:
•da tožeča stranka G. d.d. v predmetni zadevi zoper toženo stranko V. GmbH 
uveljavlja regresni zahtevek, ker je kot zavarovalnica izplačala odškodnino  
svojim zavarovancem, oškodovancem za škodo, nastalo v poplavnih dogodkih  
zaradi  močnih  padavin  v  noči  iz  4.  na  5.  november  2012  in  v  posledici  
opustitvenih ravnanj tožene stranke kot upravljalca elektrarn na reki Dravi v  
Republiki Avstriji proti slovenski meji;
•da je pred Deželnim sodiščem v Celovcu, Republika Avstrija, v teku postopek,  
začet s tožbo, vloženo 12. 10. 2015, s katero V. GmbH (v tej zadevi tožena  
stranka) zoper tam toženo stranko Republiko Slovenijo uveljavlja ugotovitev,  
da Republika Slovenija zoper V. GmbH v zvezi s poplavnim dogodkom ob  
Dravi novembra  2012 - iz katerekoli pravne osnove že - nima  pravice do  
nobenih zahtevkov, oziroma da V. GmbH v zvezi z visoko vodo (poplavo ob  
Dravi)  novembra  2012  Republiki  Sloveniji  iz  nobene  pravne  osnove  ne  
odgovarja za škodo;
•da  je  bila  tožba  pred  celovškim  sodiščem  vložena  12.  10.  2015,  tožba  v  
obravnavani  zadevi  pa  4.  11.  2015,  zato  bo  avstrijsko  sodišče  o  zadevi  
odločalo prvo;
•da V. GmbH tako v obravnavanem postopku kot v postopku pred celovškim  
sodiščem uveljavlja enake trditve in predlaga enake dokaze za izključitev svoje  
odgovornosti;
•da je Sodišče Evropske unije v zadevi Tatry proti Maciej Rataj opr. št. C-
406/92, kar zadeva litispendenco in sorodne pravde, ugotovilo, da gre v tožbi,  
4
v kateri naj bi bil toženec spoznan za odgovornega za škodo in bi mu bilo  
naloženo plačilo odškodnine, za isti tožbeni zahtevek in predmet  kot je v  
postopku  pred  tem,  v  katerem  je  toženec  hotel  iztožiti  ugotovitev,  da  ni  
odgovoren za takšno škodo, zaradi česar bi lahko takšni dve pravdi pripeljali  
do nezdružljivih sodnih odločb. 
11.Uredba Bruselj I v 30. členu določa, da če tečejo sorodne pravde pred sodišči  
različnih držav članic, lahko vsa sodišča, razen tistega, ki je prvo začelo postopek,  
prekinejo postopek (prvi odstavek 30. člena Uredbe Bruselj I). Za namene tega  
člena se šteje, da so pravde sorodne, če so tako tesno povezane med seboj, da se  
zdita njihova skupna  obravnava  in  odločanje o njih smiselni,  da  bi se  s  tem  
izognili nevarnosti nezdružljivih sodnih odločb, ki bi izhajale iz ločenih postopkov  
(tretji odstavek 30. člena Uredbe Bruselj I). 
12.Glede  na  prej  izpostavljene  dejanske  ugotovitve  prvostopnega  sodišča  ter  
upoštevaje vsebino in namen določb 30. člena Uredbe Bruselj I sodišče druge  
stopnje  pritrjuje  stališčem  obeh  pritožb,  da  v  predmetni  zadevi  niso  podane  
okoliščine, ki bi narekovale prekinitev obravnavanega postopka. 
13.Sodišče druge stopnje v prvi vrsti opozarja na dejstvo, da sta v postopku pred  
sodiščem prve stopnje, že pred izdajo izpodbijanega sklepa, tako tožeča kot tožena  
stranka  zavzemali  stališče,  da  obravnavana  zadeva  in  celovška  zadeva  nista  
sorodni pravdi in da niso podani pogoji za prekinitev postopka in nasprotovanje  
temu se odraža tudi z vložitvijo pritožb obeh pravdnih strank. Nobena od pravdnih  
strank torej ni izražala interesa po prekinitvi postopka zaradi obstoja oziroma teka  
celovškega postopka. Odločitev, ki jo je z izpodbijanim sklepom sprejelo sodišče  
prve stopnje, je tako v očitnem nasprotju z interesom oziroma voljo obeh pravdnih  
strank. 
14.V  pravdnem postopku  prevladuje  načelo  dispozitivnosti  kot  logična  posledica  
avtonomije strank v materialnem civilnem pravu. V procesnem smislu daje načelo  
dispozitivnosti strankam pravdnega postopka odločilno vlogo v postopku, saj se  
takšen postopek začne, vodi in konča po volji strank. Stranki sta dominus litis  
pravdnega postopka. Seveda so pravila procesnega prava pogosto tudi kogentna in  
v takem primeru je dispozitivnost omejena. Vendar pa je po presoji sodišča druge  
stopnje v obravnavanem primeru sodišče prve stopnje z izpodbijanim sklepom, ko  
pravdni  stranki  prekinitve  postopka  nista  želeli,  njuno  procesno  avtonomijo  
nedopustno omejilo.
15.Določbe  30. člena  Uredbe Bruselj I niso kogentne narave. Sodiščem je dano  
pooblastilo, da  lahko prekinejo postopek, če tečejo sorodne pravde pred sodišči  
različnih držav članic, vendar ob izpolnitvi kriterijev, določenih v tretjem odstavku  
5
30.  člena  Uredbe  Bruselj  I.  Tožeča  in  tožena  stranka  v  pritožbi  utemeljeno  
uveljavljata  zmotnost  stališča  sodišča  prve stopnje,  da obravnavana zadeva  in  
celovška  zadeva  predstavljata  sorodni  pravdi,  zaradi  česar  obstoji  nevarnost  
nezdružljivih sodnih odločb. 
16.Sodišče prve stopnje je presojo, da gre v obravnavani zadevi in zadevi celovškega  
sodišča za sorodni pravdi, vezalo na zadevo Sodišča Evropske unije Tatry proti  
Maciej Rataj (C-406/92), ker je menilo, da gre pri obravnavani zadevi za identično  
situacijo,  ker  škoda  izvira  iz  istega  škodnega  dogodka  -  poplav  v  začetku  
novembra  leta  2012,  in  ker  tožena  stranka  v  predmetni  zadevi  ugovarja  
odgovornosti za škodo zaradi pomanjkanja vzročne zveze iz istih razlogov, kot jo  
zatrjuje v tožbi, vloženi pred celovškim sodiščem. 
17.Tožena  stranka  v  pritožbi  utemeljeno  izpostavlja,  da  obravnavana  zadeva  v  
bistvenih  elementih  ni  identična  zadevi  Tatry  proti  Maciej  Rataj.  Pravilna  je  
razlaga tožene stranke, da je v zadevi Tatry proti Maciej Rataj prav vsaka izmed  
strank v postopkih v zvezi z istim vzročnim dejanjem in isto škodno posledico  
nastopala bodisi na aktivni bodisi na pasivni strani, s čemer so imele vse vpletene  
stranke možnost vplivati na procesno gradivo, ki naj sestavlja podlago za izdajo  
odločbe. V obravnavanem primeru, v razmerju do celovškega postopka, takšnega  
elementa ni. Poudariti je namreč potrebno, da Uredba v 30. členu govori, da so  
pravde sorodne, če so tako tesno povezane med seboj, da se zdita njihova skupna 
obravnava  in  odločanje  o  njih smiselni,  da  bi  se  s  tem  izognili  nevarnosti  
nezdružljivih sodnih odločb, ki bi izhajale iz ločenih postopkov. Uredba govori o  
skupni obravnavi in odločanju. V obravnavanem primeru tega ni. Postopek bi po  
odločitvi  izpodbijanega  sklepa  bil  le  prekinjen  do  pravnomočnosti  celovškega  
postopka. Skupnega obravnavanja in odločanja ne bo. Obravnavani postopek bo še  
vedno samostojen, ločen postopek, zaradi česar pravnomočno zaključen celovški  
postopek na obravnavanega ne bo imel in ne more imeti nobenega učinka. 
18.Pravilno je tudi  stališče pritožb obeh  pravdnih strank, da v  obravnavanem in  
celovškem postopku ne gre za identična dejanska in pravna vprašanja in tudi ne  
gre za potrebno intenzivnost povezave obeh zadev. Procesno gradivo, zbrano v  
predmetnem  postopku,  je  lahko  zgolj  podobno  in  ne  identično.  V celovškem 
postopku se namreč odloča zgolj o razmerju med Republiko Slovenijo in V.  
GmbH,  pri  čemer  ni  zanemariti  dejstva,  da  si  V.  GmbH  v  postopku  pred  
celovškim sodiščem prizadeva razbremeniti odgovornosti tudi s sklicevanjem na  
meddržavni sporazum, sklenjen med Republiko Avstrijo in Jugoslavijo leta 1954,  
medtem  ko  v  obravnavanem  primeru  v  razmerju  do  tožeče  stranke  takšnega  
ugovora ne more imeti. Nenazadnje ni mogoče zanemariti, da se tudi škoda iz  
6
sicer zatrjevanega istega vzročnega dejanja, izraža v različnih pojavnih oblikah in  
različnih  lokacijah  in  ne  kot  v  primeru  Maciej  Rataj,  kjer  je  zaradi  istega  
vzročnega  dejanja  sicer  različnim  oškodovancem  (iz  enakega  pogodbenega  
razmerja) nastala istovrstna škoda. 
19.Pritožbi  sodišču  prve  stopnje  utemeljeno  očitata  tudi  zmotnost  stališča,  da  bi  
obravnavana pravda in celovška zadeva lahko pripeljali do nezdružljivih sodnih  
odločb. Obrazloženo je že bilo, da obravnavani postopek predstavlja samostojen,  
od celovškega postopka ločen in neodvisen postopek. Zahtevka iz obeh postopkov  
ne bosta predmet skupnega obravnavanja in odločanja, kar je v luči razumevanja  
določb 30. člena Uredbe Bruselj I pogoj za obravnavanje zahtevkov, če gre za  
sorodne pravde. Ker takšnega skupnega obravnavanja in odločanja ni in ne bo, bo  
v vsakem postopku izdana odločba. 
20.Latinski izrek glasi: res iudicata ius facit inter partes - razsojena zadeva ustvarja  
pravo  med  strankama.  Sodna  odločba  učinkuje  torej  samo  med  strankama  
konkretnega postopka in ne more vezati oseb, ki niso sodelovale v postopku ter  
nanj niso mogle vplivati. Takšen inter partes učinek je neposreden odraz pravice  
do  kontradiktornega  postopka  kot  enega  izmed  temeljnih  procesnih  jamstev.  
Zgrešeno je zato stališče sodišča prve stopnje o nevarnosti nezdružljivih sodnih  
odločb, ki bi bile izdane v obravnavni in celovški zadevi. Zaradi inter partes  
učinka odločb in subjektivnih meja pravnomočnosti ob morebitni ugodilni sodbi,  
izdani  v  obravnavnem  postopku,  avstrijsko  sodišče  ne  bo  imelo  nobenega  
pravnega  argumenta  za  zavrnitev  izvršitve  sodbe  v  smislu  46.  člena  Uredbe  
Bruselj I, tudi ob morebitnem obstoju pravnomočne odločbe celovškega sodišča,  
ki bi toženo stranko (samo v razmerju do Republike Slovenije) razbremenjevala  
odškodninske odgovornosti za poplavni dogodek na reki Dravi novembra  leta  
2012. 
21.Nazadnje je tudi pritrditi tožeči stranki, ki utemeljeno izpostavlja pomembnost  
stanja  postopka  v  Republiki  Avstriji  oziroma  zastoja  v  postopku  celovškega  
sodišča. V slednjem sta se namreč stranki dogovorili o mirovanju postopka do treh  
mesecev  po  zaključku  kazenskopravnega  preiskovalnega  postopka,  ki  teče  pri  
Državnem tožilstvu v Celovcu. Odločitev o prekinitvi postopka do pravnomočne  
odločitve v drugem sodnem postopku, v katerem je prav tako prišlo do dejanskega  
zastoja v postopku, ob dejstvu, da ta postopek na obravnavanega ne bo imel  
nobenega pravnega učinka, predstavlja poseg v pravico strank do odločitve v  
razumnem roku in nedopustno omejitev procesne avtonomije pravdnih strank, ki  
sta prekinitvi postopka nasprotovali. 
22.Glede na vse obrazloženo se kot zmoten izkaže zaključek sodišča prve stopnje, da  
gre v primeru obravnavane pravde in pravde pred celovškim sodiščem za sorodni  
7
pravdi, zaradi česar ne obstoji nevarnost nezdružljivih sodnih odločb. O tožbenem  
zahtevku  bo  moralo  sodišče  prve  stopnje  odločiti,  pri  čemer  je  o  pristojnosti  
prvostopnega  sodišča  za  sojenje  v  predmetni  zadevi  tudi  že  pravnomočno  
odločeno. 
23.Temu ustrezno je sodišče druge stopnje pritožbama ugodilo in sklep sodišča prve  
stopnje razveljavilo (3. točka 365. člena ZPP). 
24.Odločitev o stroških pritožbenega postopka temelji na tretjem odstavku 165. člena  
ZPP. 
Maribor, 12. oktober 2017 
Predsednica senata:
Danica Šantl Feguš l.r.
8