SKLEP
Višje sodišče v Ljubljani je po višji sodnici Alenki Kobal Velkavrh,
v pravdni zadevi tožeče stranke: M. G., ..., ki jo zastopa N. C., odvetnica v ...,  
zoper toženo stranko: R. S., ..., Nemčija,
zaradi dodelitve mladoletnih otrok v varstvo in vzgojo, določitve preživnine in  
stikov, 
o  pritožbi  tožene  stranke  zoper  sklep  Okrožnega  sodišča  v  Ljubljani  P  
1850/2017-IV z dne 23. 2. 2018, 
po opravljeni pritožbeni obravnavi  dne 21. junija 2018
1IV Cp 1054/2018

SKLENILO:
Pritožba se zavrne in se potrdi sklep sodišča prve stopnje. 
OBRAZLOŽITEV:
1.Z uvodoma navedenim sklepom je sodišče prve stopnje zavrnilo ugovor  
mednarodne pristojnosti ter sklenilo, da je za odločanje v predmetni zadevi  
pristojno Okrožno sodišče v Ljubljani. 
2.Proti navedenemu sklepu vlaga pritožbo toženec. Uveljavlja vse pritožbene  
razloge  iz  prvega  odstavka  338.  člena  Zakona  o  pravdnem  postopku1. 
Predlaga, da pritožbeno sodišče izpodbijani sklep spremeni tako, da ugodi  
ugovoru mednarodne pristojnosti ter sklene, da za odločanje v predmetni  
pravdni  zadevi  Okrožno  sodišče  v  Ljubljani  ni  pristojno,  oziroma  
podrejeno, da izpodbijani sklep v celoti razveljavi in razpiše obravnavo v  
skladu z določbo 347. člena ZPP. Meni, da je prvo sodišče  odločitev  
sprejelo povsem pristransko. Pri odločanju je upoštevalo le dokaze tožnice,  
pri čemer je povsem spregledalo obširno listinsko dokumentacijo, ki jo je v  
spis vložil toženec, in ki evidentno dokazuje popolno integracijo otrok v  
nemško  okolje.  Navaja,  da  se  je  glede  termina  „običajno  prebivališče  
otroka“ že oblikovala sodna praksa ter se pri tem sklicuje na sklep Višjega  
sodišča  v  Ljubljani  IV  Cp  793/2017  z  dne  6.  4.  2017.  V  zvezi  s  
sklicevanjem prvega sodišča na sodbo sodišča EU C-497/10 (Marcredi VS  
Chaffe) toženec izpostavlja, da dejansko stanje v zadevi, ki jo obravnava  
navedena sodba ni primerljivo z dejanskim stanjem v konkretnem primeru,  
saj  gre  v  zadevi  Marcredi  VS  Chaffe  za  dvomesečnega  dojenčka.  
Dejavniki,  ki  jih je treba  upoštevati  pri otroku  šoloobvezne  starosti  so  
drugačni od tistih, ki jih je treba upoštevati glede mladoletnika, ki je končal  
šolanje ali od tistih, ki so upoštevni za dojenčka. Toženec je že ves čas  
postopka opozarjal na bistvene okoliščine, ki kažejo na to, da je središče  
življenjskih interesov otrok v Nemčiji. Pravdni stranki sta se v letu 2016  
soglasno odločili, da družina odide živet v Nemčijo, kar potrjuje dejstvo, da  
sta pravdni stranki dne 21. 7. 2016 sklenili najemno pogodbo za trisobno  
stanovanje za  nedoločen  čas.  Oba  otroka  sta  skupaj  s  tožnico  prišla  v  
Nemčijo v avgustu 2016, ko sta bila otroka stara štiri in šest let ter sedaj v  
Nemčiji prebivata že devetnajst mesecev, pri čemer zanju od septembra  
2017 skrbi izključno toženec. Da toženec nikoli ni soglašal, da tožnica  
1V nadaljevanju ZPP.
2
otroka za stalno odpelje v RS, dokazuje dejstvo, da je tožnica  s seboj  
odpeljala le del otroških oblačil, v Nemčiji pa  pustila tudi vso opremo za  
otroško sobo, ki  so jo predhodno iz  stanovanja  v Sloveniji odpeljali  v  
Nemčijo. Mladoletna A. je bila v šolskem letu 2016/17 v Nemčiji vpisana v  
prvi  razred  osnovne  šole,  ki  ga  je  uspešno  zaključila,  uspešno  se  je  
integrirala v šolsko okolje in se naučila nemškega jezika. Mladoletni  B. je  
od decembra 2016 v Nemčiji vključen v vrtec ter da se je tudi on v skupino  
hitro integriral. Oba otroka imata v Nemčiji od 11. 11. 2016 izbranega  
pediatra ter krog svojih prijateljev, s katerimi  se po šoli oziroma vrtcu  
veliko družita. Sodišče je pri odločitvi popolnoma prezrlo dejstvo, da sta  
otroka v Nemčiji že drugo leto vključena v šolo in vrtec, pri čemer prav  
šolsko in vrtčevsko okolje otrokoma predstavlja središče njunih življenjskih  
interesov, in ne njuna primarna družina. Toženec izpostavlja, da niti iz  
izpovedb strank niti iz izpovedb zaslišanih prič ne izhaja, da naj bi imela  
otroka s starši toženca za časa življenja v Sloveniji aktivne dnevne stike.  
Dejstvo, da imata  otroka v RS še vedno prijavljeno stalno bivališče, v  
konkretnem primeru ne igra nobene vloge. 
3.Tožnica je na pritožbo odgovorila in predlaga njeno zavrnitev. Navaja, da  
se je v Nemčijo skupaj z otrokoma preselila le za določen čas, kar potrjuje  
potrdilo o prijavi začasnega prebivališča v Nemčiji, medtem ko je njihovo  
stalno prebivališče ves čas ostalo v Sloveniji. Toženec je 1. septembra 2017  
oba  otroka  brez  njene  vednosti  samovoljno  in  brez  njenega  soglasja  
odpeljal v Nemčijo.  Toženec  je vedel,  da se oba otroka in tožnica  v  
Slovenijo vračajo za stalno in temu ni nasprotoval. 
4.Pritožba ni utemeljena. 
5.Kadar sodišče druge stopnje spozna, da je potrebno za pravilno ugotovitev  
dejanskega stanja ponoviti nekatere od že izvedenih dokazov pred sodiščem  
druge stopnje, mora razpisati glavno obravnavo (drugi odstavek 347. člena  
ZPP). Senat je na seji dne 31. 5. 2018 sklenil, da je treba ponoviti  izvedbo  
dokaza  z  zaslišanjem  pravdnih  strank,  z  namenom,  da  se  na  podlagi  
neposredne ocene njune izpovedi prepriča o ugotovitvi nekaterih  pravno  
pomembnih dejstev. 
6.Na podlagi petega odstavka 347. člena ZPP je o zadevi odločila sodnica  
posameznica.
7.Tožnica je dne 4. 9. 2017 vložila tožbo zaradi dodelitve mladoletnih otrok v  
3
varstvo in vzgojo, določitve preživnine in stikov. Glede na to, da pravdni  
stranki  prebivata  v  različnih  državah,  gre  za  razmerje  z  mednarodnim  
elementom.  Ker  sta  tako  Republika  Slovenija  kot  Zvezna  republika  
Nemčija članici Evropske unije, je sodišče prve stopnje pravilno kot pravno  
podlago za odločanje o pristojnosti v predmetni zadevi uporabilo člen 8  
Uredbe  Sveta  (ES) št. 2201/2003 z  dne  27.  11.  2003  o  pristojnosti  in  
priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v  
zvezi  s  starševsko  odgovornostjo  ter  o  razveljavitvi  Uredbe  (ES)  št.  
1347/20002, ki določa, da so v zadevah starševske odgovornosti v zvezi z  
otrokom pristojna sodišča države članice, kjer otrok običajno prebiva, ko je  
sodišče začelo postopek. 
8.Osrednja navezna okoliščina za določitev pristojnosti v obravnavani zadevi  
je  otrokovo  običajno  prebivališče.  Ker  Uredba  definicije  običajnega  
prebivališča ne vsebuje, ga je potrebno opredeliti ob upoštevanju okvira, v  
katerega so umeščene določbe Uredbe in njenega cilja, zlasti cilja, ki je  
razviden iz uvodne izjave 12, v skladu s katero so temelji pristojnosti,  
določeni v tej Uredbi, oblikovani tako, da kar najbolje upoštevajo interese  
otroka, zlasti merilo povezanosti. Kot je pravilno razlagalo sodišče prve  
stopnje, je pojem običajnega prebivališča iz člena 8 Uredbe treba razlagati  
tako, da to prebivališče ustreza kraju, ki pomeni neko integracijo otroka v  
družbeno  in družinsko okolje. V ta namen je treba med drugim upoštevati  
dolžino, rednost, pogoje bivanja in razloge za bivanje na ozemlju države  
članice ter razloge za preselitev družine v to državo članico, državljanstvo  
otroka, kraj in pogoje šolanja, znanje jezikov ter družinske in socialne vezi  
otroka v navedeni državi.
9.Pritožbeno  sodišče  poudarja,  da  so  za  odločitev  o  pristojnosti  pravno  
pomembne samo tiste dejanske okoliščine, ki so obstajale v času vložitve  
tožbe, torej dne 4. 9.  2017.  Sodišče prve stopnje  zato tista dejstva,  ki jih  
je toženec navedel glede okoliščin, ki so nastala po vložitvi tožbe in dokaze  
zanje,  pravilno ni upoštevalo. 
10.Sodišče prve stopnje je štelo, da je običajno prebivališče otrok v Sloveniji  
in  je  pri  tem  upoštevalo  tako  starost  otrok,  čas,  ki  sta  ga  preživela  v  
Sloveniji in nato v Nemčiji, jezik, državljanstvo ter socialno in družinsko  
okolje.
2V nadaljevanju Uredbe.
4
11.Med  pravdnima  strankama  ni  sporno,  da  imata  obe  pravdni  stranki  in  
mladoletna otroka državljanstvo Republike Slovenije. Med njima  tudi ni  
sporno, da je toženec že pred prihodom tožnice in otrok odšel v Nemčijo,  
kjer si je poiskal zaposlitev ter da je v avgustu 2016 v Nemčijo z obema  
otrokoma  pripotovala  tudi  tožnica.  Prav  tako  ni  sporno,  da  je  bila  
mladoletna A. z dnem 1. 8. 2016 vpisana v prvi razred osnovne šole v  
Nemčiji, ki ga je uspešno zaključila, medtem ko je bil mladoletni  B. z  
dnem 14. 12. 2016 vpisan v vrtec v Nemčiji.
12.Pritožbeno sodišče se je po izvedeni pritožbeni obravnavi in zaslišanju obeh  
pravdnih strank prepričalo  v dokazno oceno sodišča prve stopnje, da  se je  
tožnica z otrokoma v Nemčijo preselila poskusno in začasno z namenom,  
da  se družina reši težke finančne situacije, ker je tožnik v Sloveniji zapadel  
v dolgove. Pomemben indic, da se tožnica z otrokoma ni imela namena za  
stalno preseliti v Nemčijo, kaže tudi dejstvo, da so imeli otroka in tožnica v  
obdobju od 10. 8. 2016 do 30. 7. 2017 na Upravni enoti Litija prijavljen le  
začasni odhod v tujino na naslov ..., Nemčija. Pritožbeno sodišče verjame  
tožnici, da je tožnika o svoji nameri, da se bo vrnila nazaj v Slovenijo  
seznanila že v januarju 2017, vendar pa med pravdnima strankama soglasne  
odločitve, da se tožnica vrne v Slovenijo z otrokoma za stalno ni bilo.  
Prepričljivejša je namreč izpoved toženca, da je bilo dogovorjeno, da  se  
bosta o usodi otrok dogovorila med počitnicami v Sloveniji. Glede na to, da  
je tožnik izpovedal, da ima plače okrog 1.600,00 EUR, samo za najemnino  
pa  daje  1.039,00  EUR,  je  razumljiva  odločitev  tožnice  za  vrnitev  v  
Slovenijo, saj se je namen zaradi katerega se je z otrokoma odpravila v  
Nemčijo  izjalovil,  ker  dohodki  tožnika,  ob  tem,  da  toženka  ni  bila  
zaposlena,  dejansko  niso  dopuščali,  da  bi  toženec  dolgove  odplačeval.  
Toženec tako ni izkazal soglasne premestitve običajnega prebivališča otrok  
iz Slovenije, kjer sta otroka nedvomno rojena in kjer sta prebivala vse do  
odhoda v Nemčijo, v državo gostiteljico, saj tožnica,  ki je kasneje prišla z  
otrokoma  v  državo  gostiteljico,  ni  imela  namena  z  otrokoma  stalno  
prebivati  v  Nemčiji  in  kjer  bi  bilo  tudi  središče  njihovih  življenjskih  
interesov.
13.Otroka sta bila od konca meseca julija 2017 do 1. septembra 2017 skupaj s  
tožnico v Sloveniji, ko ju je toženec brez soglasja tožnice odpeljal nazaj v  
Nemčijo. Iz izvedenega dokaznega postopka nadalje izhaja, da je tožnica  
tako do odhoda družine v Nemčijo, kot tudi v Nemčiji  za otroke v pretežni  
meri skrbela sama. Pritožbeno sodišče se strinja s stališčem sodišča prve  
5
stopnje, da dolžina bivanja otrok v Nemčiji (do odhoda v Slovenijo) ne  
predstavlja tako dolgega časovnega obdobja, da bi se otroka že popolnoma  
vključila  in adaptirala  v okolje, čeprav sta se naučila nemškega jezika.  
Navedbe tožnice, da sta otroka v Sloveniji  pred odhodom v Nemčijo imela  
pogoste stike s starimi starši otrok in z bratom tožnice, toženec ni prerekal.  
Sodišče prve stopnje  je pravilno poudarilo, da gre še vedno za relativno  
majhna otroka, na katere pomembno vplivajo osebe s katerimi otrok živi, in  
ne  za  najstnika,  pri  katerih  je  dejansko  središče  njihovih  interesov  v  
družabnem življenju. 
14.Predvsem ob upoštevanju razlogov za bivanja otrok v Nemčiji in njune  
povezanosti z materjo, je pretehtala odločitev, da je običajno prebivališče  
otrok v Sloveniji. 
15.Odločitev sodišča prve stopnje se glede na navedeno izkaže za pravilno,  
zato je pritožbeno sodišče pritožbo zavrnilo ter potrdilo izpodbijani sklep  
sodišča prve stopnje . 
Ljubljana, 21. junij 2018
Višja sodnica:
Alenka Kobal Velkavrh, l. r.
6