SKLEP
Višje sodišče v Ljubljani je v senatu, ki so ga sestavljali višji sodnik in sodnici  
Mojca Hribernik kot predsednica ter Majda Irt in dr. Peter Rudolf kot člana  
senata, 
v pravdni zadevi tožeče stranke:  T. U., ..., ki ga zastopa L. Š., odvetnica v  
Ljubljani, zoper toženo stranko: 1. P. FVG, …, Italija, 2. A. SPA, …, Italija, ki 
ju obe zastopa Odvetniška družba M., iz Nove Gorice, 
zaradi plačila odškodnine v višini 134.202,87 EUR s pp, 
o  pritožbi  tožeče  stranke  zoper  sklep  Okrožnega  sodišča  v  Krškem  
I P 171/2016 z dne 20. 6. 2017,
na seji 18. aprila 2018
1I Cp 2219/2017

SKLENILO:
I.Pritožbi se ugodi v delu glede prve tožene stranke in se v tem delu sklep  
sodišča  prve  stopnje razveljavi  ter  zadeva  vrne  sodišču  prve stopnje v  
nadaljnji postopek. 
II.Pritožba glede druge tožene stranke se zavrne in se v tem delu potrdi sklep  
sodišča prve stopnje.   
III.Odločitev o stroških pritožbenega postopka se pridrži za končno odločbo. 
OBRAZLOŽITEV:
1.Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom odločilo, da za odločitev v  
sporu ni pristojno sodišče Republike Slovenije (I. točka izreka) in tožbo  
zavrglo (II. točka izreka). 
2.Zoper ta sklep se pritožuje tožeča stranka (v nadaljevanju: tožnik) iz vseh  
pritožbenih razlogov in predlaga, da pritožbeno sodišče pritožbi ugodi in  
izpodbijani sklep razveljavi ter vrne zadevo v ponovno odločanje sodišču  
prve stopnje, s stroškovno posledico. Navaja, da je sodišče spregledalo člen  
11 v oddelku 3 Uredbe 1215/2012 z dne 12. 12. 2012, ki med drugim  
določa, da je zavarovalnica s sedežem v državi članici lahko tožena v drugi  
državi članici v primeru tožb, ki jih vloži zavarovalec, zavarovanec ali  
upravičenec  iz  zavarovanja  pred  sodiščem  v  kraju,  kjer  ima  stalno  
prebivališče tožnik. Po členu 12 pa je zavarovalnica lahko tožena tudi pred  
sodiščem v kraju, kjer je prišlo do škodnega dogodka. Škodni dogodek se je  
zgodil  v  času,  ko  navedena  Uredba  še  ni  veljala,  zato  je  ni  mogoče  
uporabiti. Uvodne določbe napotujejo na upoštevanje šibkejše stranke, ki  
mora biti v zvezi z zavarovalnimi pogodbami zaščitena. Tožnik je šibkejša  
stranka, zanj pa je ugodnejše slovensko pravo. Sodišče napačno navaja, da  
Civilni  zakonik  Republike  Italije  ne  določa  direktne  zavezanosti  
zavarovalnice za škodni dogodek. Ni jasno, ali je temu botroval slab prevod  
ali  nepravilno  razumevanje.  Povzema  določbo 1917. člena  italijanskega  
Civilnega  zakonika.  Ta  člen  dopušča  možnost,  da  ima  zavarovalnica  
pravico,  da  po  predhodnem  obvestilu  zavarovanca  plača  odškodnino  
neposredno tretjemu oškodovancu in da, če oškodovanec toži zavarovanca,  
lahko ta pokliče k odgovornosti zavarovalca. Iz priložene dokumentacije je  
razvidno, da je dr. C. P., ki je poslal zahtevek na naslov prve tožene stranke  
2
(v nadaljevanju:  prva toženka),  prejel  odgovor druge tožene  stranke (v  
nadaljevanju: druga toženka). Odvetnik iz Italije je tožnika obvestil, da je  
govoril  z  gospo  iz  zavarovalnice,  poslal  naj  bi  tudi  sodno  prakso  in  
odgovoril, da bodo zadevo preučili. Očitno je druga toženka  sprejela v  
obravnavo tožnikov zahtevek,  kar izhaja iz priložene  dokumentacije.  V  
Italiji je prišlo le do škodnega dogodka, posledice pa so postale jasne in  
znane šele sčasoma v Sloveniji, zato je škoda nastala (tudi) v Sloveniji. To  
je dodatni razlog, da se uporabi slovenska zakonodaja. Ne drži, da je pri  
prvi  toženki  tožil  neobstoječo  osebo.  Toženki  sta  priložili  redni  izpis  
kapitalske  družbe  P. FVG, iz katerega  je razvidno,  da je do pripojitve  
družbe A. SPA k navedeni družbi prišlo po vložitvi tožbe 15. 12. 2016.  
Prva toženka ni prenehala obstajati in ni bila izbrisana iz registra, ampak se  
je le spojila z drugim podjetjem. Iz listin, ki sta jih predložili toženki,  
izhaja,  da  se  je  Agencija  za  razvoj  turizma  Furlanija  Julijska  Krajina  
preimenovala  v  Deželno  agencijo  Promotur.  Iz  izpiska  Trgovinske,  
industrijske in kmetijske zbornice Julijske Krajine pa je razvidno, da je  
prišlo do vpisa združitve oziroma pripojitve družbe A. SPA, kar pomeni, da  
se ni mogla družba, ki jo je deželni zakon ustanovil 8. 8. 2015, združiti z  
drugo družbo pred tem letom. Tožnik je tožbo vložil preden je prišlo do  
pripojitve k drugi družbi, zato ni uporabna sodna praksa glede primerov, ko  
je podjetje izbrisano iz registra ali ko fizična oseba umre. Ne gre samo za  
vprašanje pristojnosti sodišča, temveč tudi uporabe prava. Stališče, da bi  
moral tožnik tožiti upravljavca smučišča, ne pa direktno zavarovalnice, je  
napačno tudi ob upoštevanju dejstev, da je tožil oba, da se je zavarovalnica  
že spustila v obravnavanje in da ima eno izmed svojih hčerinskih podjetji v  
RS.  
3.Toženki  v  odgovoru  na  pritožbo  tej  nasprotujeta  in  predlagata  njeno  
zavrnitev, s stroškovno posledico. 
4.Pritožba je delno utemeljena. 
5.Tožnik  v  predmetnem  pravdnem  postopku  vtožuje  odškodnino  za  
nepremoženjsko in premoženjsko škodo, nastalo zaradi smučarske nezgode  
na smučišču ... v Italiji, ki ga upravlja pravna oseba s sedežem v Italiji.  
Tožbo  je  uperil  zoper  pravno  osebo,  za  katero  trdi,  da  je  upravljavka  
smučišča (prva toženka) in zoper zavarovalnico (druga toženka). 
6.Pravilna  je  pravna  presoja  sodišča  prve  stopnje,  da  je  za  ugotovitev  
3
pristojnosti sodišča Republike Slovenije za odločanje o konkretnem sporu z  
mednarodnim  elementom  treba  upoštevati  določbe  Uredbe  (EU)  št.  
1215/2012  Evropskega  parlamenta  in  Sveta  z  dne  12.  12.  2012  o  
pristojnosti  in  priznavanju  ter  izvrševanju  sodnih  odločb  v  civilnih  in  
gospodarskih zadevah, ki se uporablja za sodne postopke, začete po 10. 1.  
2015. 
7.V zvezi s pristojnostjo zoper drugo toženko se je sodišče prve stopnje  
pravilno  sklicevalo  in  pri  odločitvi  upoštevalo  oddelek  3  poglavja  II  
navedene uredbe, ki ureja pristojnost v zadevah v zvezi z zavarovanjem. Ta  
v členu 11, točka 1 (b) dopušča tožbo zoper zavarovalnico s sedežem v  
državi  članici  v  drugi  državi  članici  v  primeru  tožb,  ki  jih  vložijo  
zavarovalec, zavarovanec ali upravičenec iz zavarovanja, pred sodiščem v  
kraju, kjer ima stalno prebivališče tožnik. Vendar pa to pravilo, kot se je  
pravilno  opredelilo  že  sodišče  prve  stopnje, omejuje  določba  člena  13,  
točka 2, ki pravi, da se člen 11 uporablja za tožbe, ki jih je oškodovanec  
vložil neposredno zoper zavarovalnico (le), če so take neposredne tožbe  
dopustne.  Pritožbene  navedbe,  da  je  sodišče  prve  stopnje  pri  odločitvi  
spregledalo točko 1 (b), člena 11 omenjene uredbe, so tako neutemeljene,  
saj  jih  je  sodišče  prve  stopnje  upoštevalo,  vendar  (pravilno)  skupaj  s  
pravilom iz člena 13, točka 2. V konkretnem primeru Republika Slovenija  
ni pristojna za odločanje niti po členu 12 Uredbe (EU) št. 1215/2012, saj ta  
določa, da je glede zavarovanja odgovornosti ali zavarovanja nepremičnin  
zavarovalnica lahko tožena tudi pred sodiščem v kraju, kjer je prišlo do  
škodnega dogodka, ki pa je v Italiji. 
8.Ob tem gre tožniku dodatno pojasniti, da predstavljajo uvodne določbe  
uredbe,  na  katere  se  sklicuje  (predvsem  v  delu  glede  varstva  šibkejše  
stranke),  le  usmeritve,  ki  jih  je  upošteval  zakonodajalec  pri  sprejemu  
(predstavljajo  pa  tudi  smernice  za  uporabo  uredbe).  Vendar  te  ne  
spreminjajo jasnih besedil členov uredbe. Besedilo relevantnih členov, ki je  
edino pravno zavezujoče, pa je sodišče prve stopnje pravilno apliciralo na  
konkreten  dejanski  stan,  zato  je  tožnikovo  opozarjanje  na  napotke  iz  
uvodnih določb v tem kontekstu neutemeljeno.
9.Upoštevaje  povzeto  določbo  člena  13,  točka  2  je  sodišče  prve  stopnje  
pravilno ugotavljalo, katero pravo je, skladno z določbami Uredbe (ES) št.  
864/2007 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 11. 7. 2007 o pravu, ki se  
uporablja  za  nepogodbene  obveznosti,  treba  uporabiti  v  konkretnem  
4
primeru. Kot izhaja iz določbe člena 4, točka 1 je pravo, ki se uporablja za  
nepogodbeno obveznost, nastalo iz škodnega dejanja, pravo države, v kateri  
škoda nastane, ne glede na državo, v kateri se je zgodil škodni dogodek, ki  
je  povzročil  nastalo  škodo,  in  ne  glede  na  državo,  v  kateri  so  nastale  
posredne posledice. To je v konkretnem primeru Italija, kjer je prišlo do  
telesnih  poškodb  tožnika  zaradi  padca  na  smučišču,  kot  je  to  pravilno  
opredelilo  že  sodišče  prve  stopnje, zato  je  glede  na  navedeno  določbo  
potrebno  uporabiti  italijansko  pravo.  Glede  na  pritožbene  očitke  gre  
dodatno pojasniti, da je stališče skladno z evropsko sodno prakso, po kateri  
so za določitev kraja nastanka škode lahko odločilne le primarne škode. To  
je le kraj, kjer je prišlo do neposrednega vplivanja na zavarovano pravno  
dobrino (telo, premoženje) in ni bistveno, če oškodovanec škodo kasneje  
trpi tudi v drugem kraju oziroma kjer so nastale nadaljnje ali posredne  
škode  oškodovanca1,  vsi  pritožbeni  očitki  v  nasprotni  smeri  pa  niso  
utemeljeni. Pravilo iz drugega odstavka 52. člena ZPP, na katero se sklicuje  
tožnik, pa se nanaša zgolj na krajevno pristojnost, zato mora biti za spor  
pristojno slovensko sodišče na podlagi kakšne druge navezne okoliščine.2
10.Niso utemeljeni niti pritožbeni ugovori, da je napačen zaključek sodišča  
prve stopnje, da Civilni zakonik Republike Italije za konkretni primer ne  
določa direktne odgovornosti zavarovalnice za škodni dogodek. Sodišče se  
je v zvezi z obravnavanim pravilno sklicevala na prilogo C2 (pojasnilo  
italijanskega ministrstva za pravosodje) in priloge B42 do B45 (italijanska  
sodna  praksa),  iz  katerih  res  izhaja,  da  italijanski  civilni  zakonik  ne  
predvideva direktne tožbe zoper zavarovalnico v primeru, kot je konkretni3. 
Tožba  se  tako  lahko  vloži  le  zoper  povzročitelja  škode.  Tožnikovi  
pritožbeni  očitki,  ki  so  v  tem  delu  sicer  precej  nejasni,  navedenega  
zaključka  ne  morejo  izpodbiti.  Nasprotno  ne izhaja  niti  iz  1917. člena  
Civilnega zakonika Republike Italije, na katerega se sklicuje tožnik. 
11.Neutemeljeno je tudi tožnikovo stališče, da sodišče prve stopnje Uredbe  
1Glej npr. sklep VSL II Cp 850/2017.
2Pravila ZPP o krajevni pristojnosti sicer dopolnjujejo z zakonom in mednarodno pogodbo  
določena pravila o slovenski jurisdikciji, a le subsidiarno (29. člen ZPP). Prim. sklep VSL II  
Cp 1606/2009
3Izjema  je  predvidena  le  za  primere,  ko  gre  za  obvezno  zavarovanje  avtomobilske  
odgovornosti.
5
(EU) št. 1215/2012 v konkretnem primeru ne bi smelo uporabiti, ker v času,  
ko se je zgodil škodni dogodek, še ni veljala. Uredba svojo uporabo v 66.  
členu veže na sodne postopke, ki so bili začeti na dan 10. 1. 2015 ali  
kasneje, konkretni postopek pa je uvrstiti v navedeno4. 
12.Iz  povzetega  tako  izhaja,  da  je  odločitev  sodišča  prve  stopnje  o  
nepristojnosti  slovenskega  sodišča,  kar  se  tiče  druge  toženke,  pravilna.  
Tega  ne  spreminjata  niti  dejstvi,  da  je  drugo  toženka  v  predpravdnem  
postopku odgovarjala na tožnikove dopise in komunicirala glede škodnega  
dogodka ter da ima druga toženka v Sloveniji eno izmed svojih hčerinskih  
podjetji. Pritožbeno sodišče je zato pritožbo tožnika v delu, ki se nanaša na  
drugo toženko, zavrnilo in sklep sodišča prve stopnje v tem delu potrdilo  
(2. točka 365. člena ZPP). 
13.Ni pa pravilna presoja sodišča prve stopnje, da je povzeta dejstva in pravne  
zaključke prenesti tudi na pristojnost za odločanje o tožbenemu zahtevku  
zoper prvo toženko, ki ni zavarovalnica. Tožnikova pritožba je v delu, ki se  
nanaša  na  odločitev  glede  prve  toženke,  po  prepričanju  pritožbenega  
sodišča, utemeljena. Neutemeljen je dodatni argument sodišča prve stopnje,  
da je tožba zoper prvo toženko nedopustna tudi iz razloga, ker prva toženka  
v obliki, kot je navedena v tožbi, v času vložitve tožbe ni več obstajala.
14.Tožnikovo  razlogovanje  v  smeri,  da  je  do  združitve  oziroma  spojitve  
ključnih podjetji prišlo šele po vložitvi tožbe, sicer ni utemeljeno. Vendar je  
strogo stališče, ki ga je v zvezi z (ne)odpravljivostjo obravnavane napake  
tožbe  zavzela  (celo  ne  povsem  enotna5)  pretekla  sodna  praksa,  po  
prepričanju pritožbenega sodišča treba v konkretnem primeru preseči. To  
narekuje v prvi vrsti dejstvo, da je novela ZPP-E 81. člen spremenila tako,  
da je sodišče izrecno zavezala, da od tožnika v primeru, ko ugotovi, da je  
stranka (umrla ali) prenehala obstajati pred vložitvijo tožbe, pa se da ta  
pomanjkljivost  odpraviti,  zahteva,  naj  popravi v tožbi,  kar je treba,  ali  
ukrene kaj drugega, da se postopek lahko nadaljuje z osebo, ki je lahko  
pravdna  stranka.  S  tem  je  zakonodajalec  pritrdil  široko  zastopani  jasni  
kritiki pravne teorije6 glede omenjene sodne prakse oziroma naznanil, da  
sodna praksa v zvezi z obravnavanim ni pravilna. Poleg tega je tožnik takoj,  
ko  je  z  odgovorom  na  tožbo  oziroma  prvo  pripravljalno  vlogo  prejel  
4Iz prejeme štampiljke na tožbi je razvidno, da je bila vložena 30. 9. 2016.
5Prim. npr. sklep VSRS II Ips 18/98.
6Prim. npr.  A. Galič v Pravdni postopek: zakon s komentarjem, 1. knjiga, GV Založba,  
Uradni list, Ljubljana, 2005, str. 351-352. 
6
opozorilo na statusno spremembo prve toženke7, tožbeno pomanjkljivost  
odpravil in že v prvi naslednji pripravljalni vlogi kot prvo toženko opredelil  
pravo pravno osebo. Dodatna, a ne hkrati tudi manj pomembna okoliščina,  
ki  opravičuje  takšno  postopanje  v  konkretnem  primeru,  se  nanaša  na  
dejstvo, da je tožnik vložil tožbo zoper tujo pravno osebo, glede katere mu  
javni podatki niso lahko dostopni. 
15.Upoštevaje vse navedeno je tožbo zoper prvo toženko (družbo P. FVG) po  
presoji pritožbenega sodišča treba dopustiti. Zato je pritožbeno sodišče v  
skladu s 3 točko 365. člena ZPP izpodbijani sklep v delu, ki se nanaša na  
prvo  toženko,  razveljavilo  in  zadevo  v  obsegu,  ki  se  nanaša  na  prvo  
toženko,  vrnilo  sodišču  prve  stopnje  v  nadaljnji  postopek.  V  novem  
postopku  naj  sodišče  prve  stopnje  upošteva  sprejeta  stališča  in  tožbo  
tožnika zoper prvo toženko meritorno obravnava. 
16.Odločitev o stroških pritožbenega postopka se pridrži za končno odločbo  
(tretji odstavek 165. člena ZPP). 
Ljubljana, 18. april 2018
Predsednica senata:
Mojca Hribernik, l.r.
7Ta se je z vsebinskimi argumenti tudi že spustila v obravnavanje tožbenega zahtevka. 
7