SKLEP
Višje sodišče v Ljubljani je v senatu, ki so ga sestavljali višji sodnik in višji  
sodnici Majda Lušina kot predsednica ter mag. Nataša Ložina in Anton Panjan  
kot člana senata, 
v pravdni zadevi tožeče stranke: J. L., ..., Republika Hrvaška, ki jo zastopa T.  
K.,  odvetnica  v  Ljubljani,  zoper  toženo  stranko:  1.  D.  K.,  ...,  Republika 
Nemčija, 2. A. L., …, Republika Nemčija, 3. V. Z., ..., Republika Nemčija, ki  
jih vse  zastopa B. R., odvetnik v B., 
zaradi izpodbijanja dolžnikovih pravnih dejanj, 
o pritožbi tožeče stranke  zoper sklep Okrožnega sodišča v Krškem I P 85/2015  
z dne 13. 6. 2016, 
22. februarja 2017
1I Cp 2998/2016

SKLENILO:
I.Pritožbi se delno ugodi in se sklep sodišča prve stopnje razveljavi glede  
odločitve o podrednem tožbenem zahtevku in glede stroškov postopka in se  
v tem obsegu zadeva vrne sodišču prve stopnje v ponovno odločanje. 
II.Sicer  se  pritožba  zavrne  in  se  sklep  sodišča  prve  stopnje  (glede  
nepristojnosti  sodišča  Republike  Slovenije  za  odločitev  o  primarnem  
zahtevku in zavrženju tožbe v tem delu) potrdi.
III.Odločitev o stroških pritožbenega postopka se pridrži za končno odločbo.
OBRAZLOŽITEV:
1.Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom odločilo, da za odločitev v  
sporu sodišče Republike Slovenije ni pristojno in tožbo zavrglo (I. in II.  
točka izreka). Glede stroškov je odločilo, da je tožeča stranka dolžna toženi  
stranki v roku 15 dni plačati 753,28 EUR pravdnih stroškov (III. točka  
izreka).
2.Zoper sklep se pritožuje tožeča stranka (tožnik) zaradi napačne uporabe  
materialnega  prava  in  bistvenih  kršitev  določb  postopka.  Predlaga,  da  
pritožbeno sodišče pritožbi ugodi in izpodbijani sklep razveljavi ter zadevo  
vrne prvostopenjskemu sodišču v novo odločanje. Navaja, da se je sodišče  
pri  svoji  odločitvi  oprlo  na  napačno  materialno  pravo.  Sodišče  se  pri  
utemeljitvi nepristojnosti sklicuje na določbe Uredbe sveta (ES) št. 44/2001  
z dne 22. 12. 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih  
odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (Uredba sveta (ES) št. 44/2001),  
konkretno na določbo 2. člena, sklicevalo se je tudi na 22. člen Uredbe  
sveta (ES) št. 44/2001. Za odločitev o vprašanju mednarodne pristojnosti v  
konkretnem primeru se ne uporablja Uredba sveta (ES) št. 44/2001, pač pa  
kasneje  sprejeta  prenovljena  Uredba  (EU)  št.  1215/2012  Evropskega  
parlamenta in sveta  z dne 12. 12. 2012 o pristojnosti in priznavanju ter  
izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (Uredba (EU)  
št. 1215/2012). Uredbi sta v bistvenem podobni, kljub temu pa je odločitev  
sodišča  napačna.  Uredba  sveta  (ES)  št.  44/2001  se  uporablja  le  še  za  
postopke, ki so bili začeti pred 10. 1. 2015, v konkretnem postopku pa je  
bila tožba vložena 28. 4. 2015, zato je treba uporabiti Uredbo (EU) št.  
1215/2012. 5. točka 24. člena Uredbe (EU) št. 1215/2012 določa izključno  
2
pristojnost. Po navedeni točki so ne glede na stalno prebivališče strank, v  
postopkih v zvezi z izvršitvijo sodnih odločb izključno pristojna sodišča  
države  članice,  v  kateri  je  bila  sodna  odločba  izvršena  ali  naj  bi  bila  
izvršena. V konkretnem primeru gre za razmerje med državama (Slovenija  
in Nemčija),  ki sta obe članici  Evropske unije. Gre za  spor v zvezi  z  
izvršitvijo  sodne  odločbe  slovenskega  sodišča  v  Sloveniji,  zato  je  kot  
podlago  za  odločanje  treba  vzeti  5.  točko  24.  člena   Uredbe  (EU)  št.  
1215/2012. Za razglasitev neveljavnosti prodajne pogodbe do višine, ki jo  
upnik terja v izvršilnem postopku, je tako izključno pristojno slovensko  
sodišče. Tožnik namreč vtožuje razveljavitev prodajne pogodbe do višine  
njegove  terjatve,  ki  jo  od  dolžnice  (tretje  toženke)  terja  v  izvršilnem  
postopku pred slovenskim sodiščem. Do konkretnega spora je prišlo zaradi  
izvršilnega  postopka  oziroma  v zvezi  z njim.  S  tožbo tožnik  izpodbija  
pravna dejanja dolžnice, ker je resno ogrožena njegova možnost poplačila.  
Če dolžnica ne bi ravnala v škodo tožnika, do predmetne pravde ne bi  
prišlo. Pravda je tako v neposredni povezavi z izvršilnim postopkom in je  
potrebna zaradi izvršitve sodne odločbe. Sodišče ni obrazložilo odločitve  
glede podrednega tožbenega zahtevka in se v tem delu odločitve ne da  
preizkusiti, gre za bistveno kršitev določb postopka. Tožnik kot posledico  
ničnosti pogodbe vtožuje tudi spremembo oziroma razveljavitev vpisa v  
zemljiško knjigo, ki je javna knjiga. Na podlagi 3. točke 24. člena  Uredbe  
(EU) št. 1215/2012 je v takšnih primerih določena izključna pristojnost  
sodišča  države  članice,  kjer  se  vodi  javna  knjiga,  to  je  torej  izključna  
pristojnost  slovenskega  sodišča.  Tudi  v  tem  delu  je  sodišče  zmotno  
uporabilo materialno pravo. Navaja še, da so toženci v prodajni pogodbi, ki  
je  predmet  razveljavitve  v  pravdnem  postopku,  navedli,  da  bodo  vse  
morebitne nesporazume skušali rešiti sporazumno, če to ne bi bilo mogoče,  
pa je pristojno sodišče po legi nepremičnine. Tudi to nakazuje na voljo  
tožencev,  da  se  spori  rešujejo  pred  slovenskim  sodiščem,  saj  se  
nepremičnine, ki so predmet prodajne pogodbe, nahajajo v Sloveniji. 
3.Toženci  v  odgovoru  na  pritožbo  tej  nasprotujejo  in  predlagajo  njeno  
zavrnitev. 
4.Pritožba je delno utemeljena.
5.Tožnik utemeljeno navaja, da se je sodišče prve stopnje pri svoji odločitvi  
zmotno  sklicevalo  na  razveljavljeno  Uredbo  sveta  (ES)  št.  44/2001  in  
pravilno materialno pravo predstavlja  Uredba (EU) št. 1215/2012, ki se  
3
uporablja  od  10.  januarja  2015.  Ker  pa  so  določbe,  na  katere  se  je  
sklicevalo sodišče prve stopnje in nanje oprlo svojo odločitev, vsebinsko  
identične  določbam prej  veljavne Uredbe sveta (ES) št. 44/2001, to na  
pravilnost odločitve ni vplivalo. Priloga Uredbe (EU) št. 1215/2012 je tudi  
korelacijska  tabela,  glede  katere  80.  člen  določa,  da  se  sklicevanja  na  
razveljavljeno Uredbo sveta (ES) št. 44/2001 štejejo za sklicevanja na to  
uredbo in se berejo v skladu  z  navedeno  korelacijsko  tabelo.  Namesto  
navedenega  22.  člena  Uredbe  sveta  (ES)  št.  44/2001  je  torej  treba  
upoštevati 24. člen Uredbe EU št. 1215/2012, namesto 5. člena (3. točke) je  
treba upoštevati 2. točko 7. člena in namesto 31. člena Uredbe sveta (ES) št.  
44/2001 je treba upoštevati 35. člen Uredbe (EU) št. 1215/2012. 
6.Neutemeljena je navedba, da je pristojnost sodišča v Republiki Sloveniji  
podana zato, ker so se toženci v sporni prodajni pogodbi dogovorili, da  
bodo morebitne  nesporazume skušali razrešiti sporazumno,  če to ne bo  
mogoče, pa je pristojno sodišče po legi nepremičnine. Gre za dogovor med  
toženci za spore med njimi in ne za dogovor o morebitnem sporu med  
tožnikom in toženci, zato za odločitev v tej zadevi naveden dogovor ne  
more biti relevanten. 
7.Pravilnih ugotovitev sodišča prve stopnje, da tožbe upnika za izpodbijanje  
dolžnikovih  pravnih dejanj  (primarni  tožbeni  zahtevek)  tako teorija kot  
sodna praksa Sodišča Evropske unije ne uvrščata v kategorijo sporov pod 1.  
točko 24. člena Uredbe (EU) št. 1215/2012, pritožba ne izpodbija. V izogib  
ponavljanju,  se  sodišče  druge  stopnje  na  navedene  zaključke  sklicuje.  
Tožnik  navaja,  da  je  pristojnost  slovenskega  sodišča  glede  primarnega  
tožbenega zahtevka podana zato, ker gre v predmetni zadevi za postopek v  
zvezi z izvršitvijo sodne odločbe in se sklicuje na 5. točko 24. člena Uredbe  
(EU) št. 1215/2012. Ta določa, da so ne glede na stalno prebivališče strank  
v postopkih v zvezi z izvršitvijo sodnih odločb izključno pristojna sodišča  
države  članice,  v  kateri  je  bila  sodna  odločba  izvršena  ali  naj  bi  bila  
izvršena. Razlaga, za kakršno se zavzema tožnik, je zmotna in je sodišče  
prve stopnje pravilno navedlo tudi, da pristojnosti za paulijansko tožbo, to  
je tožbo zaradi izpodbijanja dolžnikovih pravnih dejanj, tudi na navedeni 5.  
točki 24. člena Uredbe (EU) št. 1215/2012 ni mogoče utemeljiti. Čeprav je  
podan  interes  upnika  v  smislu  bodoče  izvršitve  obligacije,  cilj  tega  
postopka  ni  sprejem  odločitve,  povezane  z  izvršitvijo  sodne  odločbe  
4
sodišča države članice, v kateri je bila sodna odločba izvršena ali naj bi bila  
izvršena,  kot  to  določa  navedena  5.  točka  24.  člena  Uredbe  (EU)  št.  
1215/2012, zato Sodišče Evropske unije takšne tožbe  tudi  v kategorijo  
sporov pod 5. točko 22. člena Uredbe (EU) št. 1215/2012 ne uvršča.1
8.Ob  povedanem  je  torej  pravilna  odločitev  sodišča  prve  stopnje,  da  za  
odločitev o sporu glede primarnega tožbenega zahtevka sodišče v Republiki  
Sloveniji ni pristojno, in je nadalje pravilna odločitev sodišča prve stopnje o  
zavrženju tožnikove tožbe v tem delu (tretji odstavek 18. člena Zakona o  
pravdnem postopku, ZPP). 
9.Utemeljeno  pa  pritožba  izpodbija  odločitev  sodišča  prve  stopnje  o  
zavrženju tožbe v celoti, torej tudi glede podrednega tožbenega zahtevka.  
Sodišče prve stopnje je odločitev v tem delu obrazložilo z navedbo, da  
podrednega zahtevka iz tožbe ni mogoče ločiti, ker sodišče o podrednem  
zahtevku  odloči,  v  kolikor  spozna,  da  primarni  tožbeni  zahtevek  ni  
utemeljen. Tretji odstavek 182. člena ZPP določa, da lahko tožeča stranka  
dva ali več tožbenih zahtevkov, ki so v  medsebojni zvezi, uveljavlja z eno  
tožbo tudi tako, da naj sodišče ugodi naslednjemu zahtevku, če spozna, da  
tisti zahtevek, ki ga uveljavlja pred njim, ni utemeljen. Primarni in podredni  
tožbeni zahtevek sta vsak zase samostojna zahtevka, le odločanje o njiju je  
podvrženo vrstnemu redu, kot ga izbere tožnik. Smiselno enake učinke kot  
zavrnitev  primarnega  tožbenega  zahtevka,  po  kateri  mora  sodišče  
obravnavati podredni zahtevek, ima tako tudi umik tožbe  po primarnem  
zahtevku, pa tudi zavrženje tožbe po primarnem zahtevku, saj tedaj (glede  
na  učinke  litispendence)  nastopijo  pogoji  za  obravnavanje  podrednega  
zahtevka, ki s tem postane primarni. Prej opisano stališče sodišča prve  
stopnje je zato zmotno. Ne drži, da lahko sodišče odloča o podrednem  
zahtevku  le,  v  kolikor  spozna,  da  primarni  zahtevek  ni  utemeljen,  saj  
postopanje in odločanje o primarnem zahtevku zaradi zavrženja tožbe v tem  
delu ni več mogoče. 
10.Ob povedanem je treba zaradi zavrženja tožbe glede primarnega tožbenega  
zahtevka v nadaljevanju odločiti o „podrednem“ zahtevku kot samostojnem  
zahtevku. Sodišče druge stopnje je zato sklep sodišča prve stopnje, da za  
1Primerjaj zadevo C-115/88 Reichert in Kokler proti Dresden Bank, glej tudi Magnus, U. in  
Mankovski, P.: Brusels I Regulation, Sellier, European Law Publichers, 2007, stran 364. 
5
odločitev  o  sporu ni  pristojno sodišče  Republike  Slovenije  in se tožba  
zavrže, glede podrednega tožbenega zahtevka razveljavilo in zadevo vrača  
v tem delu in posledično glede odločitve o pravdnih stroških sodišču prve  
stopnje v novo odločanje (3. točka 365. člena ZPP). 
11.V ponovljenem postopku naj sodišče prve stopnje preveri, ali tožeča stranka  
pri „podrednem“ zahtevku vztraja ter ponovno presodi, ali je pristojno za  
odločanje  o  podrednem  tožbenem  zahtevku,  ob upoštevanju  določbe  3.  
točke 24. člena Uredbe (EU) št. 1215/2012, na katero v pritožbi opozarja  
tožnik. 
12.Glede  na  navedeno  je  sodišče  druge  stopnje  pritožbi  delno  ugodilo  in  
odločitev  glede  podrednega  tožbenega  zahtevka  in  pravdnih  stroškov  
razveljavilo, kot izhaja iz izreka  tega sklepa. V preostalem delu (glede  
primarnega tožbenega zahtevka) je pritožbo zavrnilo in sklep sodišča prve  
stopnje potrdilo  (2. točka  365. člena  ZPP), saj  glede  tega  dela  tudi  ni  
ugotovilo kršitev določb postopka, na katere pazi po uradni dolžnosti. 
13.Odločitev o stroških pritožbenega postopka je v skladu s tretjim in četrtim  
odstavkom 165. člena ZPP pridržana za končno odločbo.
Ljubljana,  21. februar 2017
Predsednica senata:
Majda Lušina, l.r.   
  
6