IV Cp 1237/2012
REPUBLIKA SLOVENIJA
VIŠJE SODIŠČE V LJUBLJANI
SKLEP
Višje sodišče v Ljubljani je v senatu višjih sodnikov Mojce Hribernik kot predsednice in Petra  
Rudolfa ter Danila Ukmarja kot članov,
v pravdni zadevi tožeče stranke: A. A., ..., ki ga zastopa Odvetniška pisarna Š. M. o.p., d.o.o. iz ...,  
zoper toženo stranko: B. B., ...,
zaradi dodelitve mladoletnega otroka v varstvo, oskrbo in vzgojo ter zardi določitve preživnine in  
stikov,
o pritožbi tožeče stranke zoper sklep Okrožnega sodišča v Kranju, opr. št. IV P 27/2012 z dne  
27.1.2012,
na seji 3. maja 2012
SKLENILO: 
I. Pritožba se zavrne in se potrdi sklep sodišča prve stopnje. 
OBRAZLOŽITEV: 
1.  Z  izpodbijanim  sklepom  je  sodišče  prve  stopnje  ugotovilo,  da  sodišče  RS  ni  pristojno  za  
odločanje v tem sporu (točka I izreka), ter zavrglo tožbo in tožnikov predlog za izdajo začasne  
odredbe z dne 13.1.2012 (točka II izreka). 
2. Zoper omenjeni sklep se je iz vseh pritožbenih razlogov pravočasno pritožil tožnik. V pritožbi  
ponavlja  navedbe  podane  v tožbi  (o tem kje  je družina  živel  prej,  prenehanju  izvenzakonske  
skupnosti in kasnejšem dogajanju) ter predlogu za izdajo začasno odredbo. Ob sklicevanju na 42.  
člen Zakona o mednarodnem zasebnem pravu in postopku poudarja, da naj bi bil izpodbijani sklep  
materialno-pravno napačen, saj naj bi bil otrok (ki se od poletja 2011 nahaja v Sloveniji pri očetu)  
državljan RS, tožba pa vložena pred krajevno in stvarno pristojnim sodiščem v RS. Navedbe pod 8.  
točko izpodbijanega sklepa, češ da naj bi se v zvezi z zatrjevanimi okoliščinami glede nevarnosti  
oziroma razmer, v katerih otrok živi, sodišče izjasnilo že v sklepu, s katerim je odredilo vrnitev  
otroka  v Veliko  Britanijo, ne držijo. V omenjenem sklepu je sodišče  pojasnilo, da ne  gre za  
relevantne navedbe, o katerih bi se odločalo v postopku vrnitve otroka, ampak da mora oče (tožnik)  
sprožiti poseben postopek  za dodelitev  otroka, kar je z zavrženo tožbo  tudi  storil. V zvezi  s  
predlagano začasno odredbo se je tožnik skliceval na okoliščine, do katerih se sodišče prve stopnje  
ni opredelilo (čeprav bi se moralo), zaradi česar so podane bistvene kršitve pravdnega postopka po  
14. in 15. točki 339. člena ZPP. Tožnik se ne strinja z ugotovitvijo sodišča prve stopnje,da ne gre za  
nujen ukrep (začasna odredba), da se otroka začasno dodeli očetu (tožniku), saj se je okolja pri njem  
navadil in se zanj stanje ne bi poslabšalo, če bi pri njem ostal. V kolikor se bo moral ponovno  
izseliti v Veliko Britanijo ter na novo prilagoditi situacij, bo to zanj predstavljalo večjo škodo kot to,  
da ostane pri očetu. Oče ob stiski otroka (ki bo letos dopolnil 10 let in gre za že delno izoblikovano  
osebnost), ki ni želel v Veliko Britanijo, ni mogel ostati neprizadet in je sledil otrokovi želji, da  
ostane pri njem v Sloveniji. V vseh postopkih, v katerih se odloča o vprašanjih povezanih z otroki,  
je ves čas v ospredju skrb za korist otroka, zaradi česar je oče pred sodiščem RS vložil zavrženo  
tožbo in predlog za izdajo začasne odredbe (saj v zvezi s slednjo pa bi moral sodišče prve stopnje  
upoštevati to temeljno vodilo). 
3. Pritožba ni utemeljena. 
4. Sodišče prve stopnje je v izpodbijanem sklepu pravilno pojasnilo, da so za vprašanje pristojnosti  
(sodišča RS) za odločanje o postavljenih tožbenih zahtevkih relevantne ustrezne določbe Uredbe  
Sveta ES št. 2201/2003 z dne 27.11.2003 (Uredba Bruselj II) in Uredbe Sveta ES, št. 44/2001 z dne  
22.12.200  (Uredba  Bruselj  I)  ter  da  ob  uporabi  teh  določb  lahko  ugotovimo,  da  pristojnost  
slovenskih sodišč (v predmetnem sporu z mednarodnim elementom) ni podana. Teh ugotovitev in  
pojasnil sodišča prve stopnje (ki jim ni moč ničesar dodati) tožnik argumentirano1 niti ne izpodbija. 
Kot mu je to v obrazložitvi izpodbijanega sklepa prav tako obrazložilo že sodišče prve stopnje, je  
sklicevanje na 42. člen Zakona o mednarodnem zasebnem pravu in postopku (Uradni list RS, št.  
56/1999, s kasnejšimi spremembami) nepravilno, saj omenjeni člen ne določa pristojnosti, ampak  
predvideva, katero (materialno) pravo je potrebno uporabiti.2 Odločitev sodišča prve stopnje, da ni  
pristojno za odločanje v predmetnem sporu, je povsem pravilna,3 kar (posledično) enako velja tudi  
za odločitev o zavrženju tožbe in predloga za izdajo začasne ukrepe (ukrepe zavarovanja) glede  
oseb (ali premoženja), ki se v njih nahajajo, izdajo države članice kljub tem da je za odločanje o  
glavni  stvari  pristojno  sodišče  druge  države  članice.  Vendar  v  konkretnem  primeru  ne  gre  
spregledati, da je bil predmetni predlog (za začasno odredbo) podan zato, da bi se preprečila  
realizacija sklepa Okrožnega sodišča v Kranju, opr. št. IV R 528/2011 z dne 28.12.2011, s katerim  
je bilo tožniku naloženo, da mld. D. takoj vrne njegovi v Londonu stanujoči materi. Predlog je bi  
podan torej zato, da se prepreči izvršitev (v drugem postopku izdane) sodne odločbe, kar predstavlja  
zlorabo pravice (procesnega sredstva). Edina sankcija zanjo pa je zavrženje vloženega sredstva (v  
konkretnem primeru predloga za izdajo začasne odredbe). Iz tega razloga pritožbeno sodišče tudi ni  
presojalo trditev o obstoju (vsebinskih) predpostavk za izdajo začasne odredbe (podana pa tudi ni  
procesna kršitev, ker se do njih ni opredelilo sodišče prve stopnje). 
5. Ker pritožbeni razlogi niso utemeljeni in ker niso podani razlogi, na katere pazi po uradni  
dolžnosti, je pritožbeno sodišče pritožbo kot neutemeljeno zavrnilo in potrdilo sklep sodišča prve  
stopnje (2. točka 365. člena ZPP). 
Ljubljana, 3. maja 2012
Predsednica senata: 
Mojca Hribernik 
1V smislu pravno-relevantnih argumentov.
2Uporaba te določbe bi prišla v poštev šele v primeru, ko bi bila podana pristojnost slovenskega sodišča (kar je torej  
primarno vprašanje).
3Glej določbo tretjega odstavka 18. člena ZPP oziroma 17. člena uredbe Bruselj II.